Робърт Джаксън Бенет

Град на остриета

(книга 2 от "Божествени градове")

На сър Тери, който вписа светове в сърцето ми, и на Нана, която беше неизчерпаем извор на книги.

За да има смисъл

И той им каза:

Животът е смърт и смъртта е живот.

Да проливаш кръв означава да съзираш най-свещения преход,

преплетената мрежа на света,

преливането от пищящ живот към гнилоч и пепел.

Онези, що воюват за Нея, които се превръщат в Нейни мечове,

Тя ще смята за пречистени и най-праведни сред праведните.

И вие ще бъдете завинаги с Нея в Града на остриетата.

И той изпя:

Елате през водите, деца,

на най-белите брегове в тихо поклонение,

дълъг мрак ви очаква

в сянката на Воортя.

Откъс от „За Великата майка Воортя върху зъбите на света“, ок. 556 г.

На третата миля от катеренето по хълма Питри Сатурашни решава, че не би описал слънцето на Джаврат като „приятно сгряващо“, както го хвалят туристическите реклами. И не би избрал за морския бриз тук израза „хладна милувка по шията“. И изобщо не би нарекъл местните гори „ухаещи и екзотични“. Докато бърше напразно челото си за кой ли път, Питри стига до извода, че по-скоро би описал слънчевия пек като „адски“, бриза като „напълно липсващ“, а горите като „пълни с твари, които имат твърде много зъби и огромно желание да ги впият в човешка плът“.

Едва не извиква от облекчение, когато вижда малката кръчма на хълма. Намества ремъка на чантата и се довлича до паянтовата постройка. Не е изненадан, че заварва вътре само съдържателя и двама негови приятели, защото животът на курортния остров Джаврат е мудно спокоен.

Питри се примолва за чаша вода и преливащият от презрение кръчмар изпълнява бавно желанието му. Питри му дава няколко дрекела и това незнайно защо само засилва презрението на съдържателя.

— Питах се дали бихте могли да ми помогнете — казва Питри.

— Вече ви помогнах. — Мъжът сочи чашата.

— А, да, така си е, за което съм ви благодарен. Но аз се опитвам да намеря една приятелка.

Кръчмарят и другите двама го гледат с неразгадаеми изражения.

— Търся леля си — продължава Питри. — Тя се премести тук след злополука в Галадеш и аз ѝ нося обезщетението, чието изплащане се проточи.

Единият приятел на кръчмаря — младеж със страховити сраснали се вежди — хвърля поглед на чантата му.

— Донесъл си пари?

— Ами… не — мънка Питри и се мъчи трескаво да продължи измислицата. „Шара ме научи на толкова неща, но защо така и не се сети да ме научи как да лъжа?“ — Само удостоверение за банковата сметка и указания как да бъде получена сумата.

— Аха, начин за получаване на пари — подхвърля другият приятел, чиято уста се губи в изобилието от зле поддържана брада.

— Както и да е, леля ми е горе-долу толкова висока — Питри показва с ръка, — около петдесетгодишна и доста… как да го кажа по-точно… пълничка.

— Дебела ли? — подсказва кръчмарят.

— Не, не! Не, изобщо не е дебела. Тя е… — Питри свива ръка, за да покаже издут бицепс, от който самият той е напълно лишен — яка. И едната ѝ ръка е… саката.

— А-а… — казват и тримата.

Споглеждат се, сякаш добавят безмълвно: „Уф, тази ли…“

— Май я познавате — казва им Питри.

Настроението на тримата се вкисва толкова, че въздухът в кръчмата почти помътнява.

— Доколкото знам, може да е купила имот тук — добавя той.

— Купи плажната вила от другата страна на хълма — отвръща съдържателят.

— О, колко хубаво — казва Питри.

— И вече не ни разрешава да ловуваме в нейния имот — вмята брадатият.

— О, колко лошо — казва Питри.

— Не ни позволява да търсим яйца на чайки по скалите там. Не ни позволява да стреляме по дивите прасета. Държи се все едно онова място е нейно.

— Но все пак е вярно в някакъв смисъл — напомня Питри. — Щом го е купила и така нататък…

— Няма значение — отсича брадатият. — Преди да стане нейно, беше на чичо ми Рамеш.

— Е, аз… аз ще си поговоря за това с нея. И мисля да го направя веднага. Още сега. Нали казахте, че е от другата страна на хълма, значи натам?…

Сочи на запад. Мъжете не кимат, но недоловима промяна в начумерените им лица му подсказва, че е прав.

— Благодаря ви — казва Питри. — Много ви благодаря.

Повлича крак заднешком, усмихва се неуверено. Онези още го зяпат втренчено. Питри забелязва, че онзи със срасналите вежди е вперил поглед в чантата.

— Б-благодаря — мънка Питри и се изсулва през вратата.

Съжалява, че не е уточнил значението на „от другата страна на хълма“. Броди по криволичещите пътеки и чувството, че хълмът вади отникъде още „други страни“, става все по-натрапчиво, а по никоя от тях няма и следа от човешко присъствие.

Накрая чува приглушения грохот на океана и зърва малка занемарена бяла къщурка, сгушила се до скалите край брега.

— Най-после… — въздъхва той и почва да подтичва натам.

Гората го побутва надолу, все надолу, и накрая той върви по тясна пътечка, където дърветата са надвиснали сумрачно над лявото му рамо, а отдясно има неравен плашещ ръб над бездна. Прави още няколко крачки преди да чуе нещо през шума на прибоя — шумолене в гората.

Мъжът със срасналите вежди от кръчмата се измъква от гъсталака и застава на пътеката на двайсетина крачки пред него. Държи вила, насочил я е право към Питри.

— О, ъ-ъ… Здравейте отново — казва Питри.

Още шумолене зад него. Обръща се и вижда брадатия да излиза на пътеката двайсетина крачки по-назад, стиснал в ръцете си секира.

— О… така значи — казва Питри. Поглежда през ръба вдясно — пропастта завършва с много бурно море. — Е… Пак се събрахме. Хъм…

— Парите — натъртва мъжът с веждите.

— Какво?

— Парите! — ръмжи онзи. — Давай парите!

— Ясно — казва Питри, бърка за портфейла си и вади около седемдесет дрекела. — Ясно. Знам как стават тези неща. Е-ето.

Протяга ръка със снопчето банкноти.

— Не! — сопва се човекът със срасналите вежди.

— Не ли?

— Не! Дай ни истинските пари!

— Чантата — добавя брадатият. — Чантата!

— Дай ни чантата!

— Дай ни чантата с парите! — крещи брадатият.

Питри върти глава ту към единия, ту към другия и се чувства като в ехтяща зала.

— Н-но в нея няма пари. — Усмихва се налудничаво. — Вижте! Вижте!

Отваря непохватно чантата и им показва, че е пълна с папки.

— Ти знаеш как да вземеш парите — напомня мъжът с веждите.

— Така ли?

— Имаш банкова сметка. Имаш номера на сметката. И сметката е пълна с пари.

— Пълна е! — провиква се брадатият.

Питри вече съжалява горчиво за плитката лъжа, която е съчинил в кръчмата.

— Ами… вие… аз не… аз…

— Знаеш как да…

Но мъжът със срасналите вежди прекъсва изречението по средата и издава много пронизителен, звънтящ в ушите звук — толкова чудат, че Питри се чуди дали не е някакъв птичи зов.

— Какво знам? — изтърсва той.

Онзи се свлича, като още пищи, и Питри вижда, че малко над коляното му проблясва в червено нещо, което несъмнено е липсвало там преди секунди — връх на къса стрела. Мъжът се търкаля и Питри вижда другата част на стрелата, която стърчи от задната страна на крака.

Жена стои на пътеката на десетина разкрача зад виещия мъж. Питри се взира в тъмно присвито око, което се е вторачило в него над прицела на огромен стреломет, насочен точно към гърдите му. Косата ѝ е тъмносива, посребрена на слепоочията, а кафявите осеяни с белези рамене лъщят на слънцето. Лявата ръка, с която крепи оръжието, от средата на лакътя надолу е протеза от тъмен дъб.

— Питри, залегни, мамка ти!

— Добре, добре — казва той сговорчиво и се навежда да легне на пътеката.

— Боли! — врещи мъжът със срасналите вежди. — Ох, кълна се в морето, боли!

— Всъщност болката е добър признак — казва му жената. — Означава, че още имаш мозък, с който да я усещаш. Трябва да цениш малките радости, Ранджеша.

В отговор той пак се разпищява. А брадатият вече се облива в пот. Взира се в жената, после в Питри, накрая поглежда към гората отляво.

— Не — спира го жената. — Пусни брадвата, Гурудас.

Брадвата тупва тежко на земята. Жената пристъпва напред, а върхът на заредената стрела не помръдва дори един пръст наляво или надясно.

— Гурудас, положението е малко оплетено, а? — казва тя. — Казах ви и на двамата, че ако пак ви спипам в моя имот, ще изложа голяма част от карантиите ви на свежия морски въздух. А аз никак не обичам да си нарушавам обещанията. На тях се крепи цялото цивилизовано общество, нали?

— Аз… аз… — ломоти брадатият.

— Освен това чух слухове, Гурудас — продължава тя и прави още една крачка напред. — Че ти и твоят приятел сте подмамвали туристи насам, за да ги ограбите до шушка. Като знам колко разтегливи са представите ви за собственост, не съм изненадана от желанието ви да правите този номер и на земя, която вече е моя. Аз обаче не съм склонна да търпя такива дивотии. И така… Гурудас, да забия ли в тебе една педя от стрелата? Това ще те накара ли да чуеш каквото искам да ти кажа?

Брадатият само се блещи.

— Зададох ти въпрос! — сопва се жената. — Къде да те надупча, момче, за да ти развържа езика?

— Н-не! — отвръща брадатият. — Не, аз не… Не искам да ме простреляш.

— Да, но по доста странен начин искаш да печелиш, макар да знаеш, че още в мига, когато пристъпиш в моя имот, е най-вероятно да загубиш много. Всъщност всичко.

Настъпва мълчание. Онзи с веждите пак скимти.

— Питри… — казва жената.

— Да? — отвръща той и понеже е на земята, кратката дума вдига доста прахоляк.

— Как мислиш, можеш ли да станеш и да прекрачиш тоя идиот, който окървавява моята пътека?

Питри се надига, изтупва дрехите си и много предпазливо прекрачва ранения, като спира за миг и му прошепва:

— Извинете.

— Гурудас… — Жената поглежда към брадатия.

— Д-да?

— Ще ти стигне ли умът да дойдеш насам, да вдигнеш приятеля си и да завлечеш тъпия му задник в нужника, който брат ти нарича „кръчма“?

Брадатият обмисля отговора си, после казва:

— Да.

— Добре. Направи го. Веднага. И ако видя отново някой от вас, няма да внимавам толкова къде ще ви набуча със стрели.

Докато вдига приятеля си, брадатият се старае ръцете му да се виждат. Двамата тръгват с куцукане, но щом се отдалечават на петдесетина крачки, мъжът със срасналите вежди извива глава и изревава:

— Да ти го начукам, Малагеш! И на тебе, и на пари…

Изпищява, когато стрела отскача от камъните на сантиметри от краката му, и подскача, което сигурно е твърде болезнено, защото първата стрела още стърчи от крака му. Жената презарежда и държи на прицел брадатия и неговия кряскащ приятел, докато не се скрият от погледите им.

Питри отваря уста.

— Гене…

— Млъкни — скастря го жената.

Чака още малко, без да помръдне. След две минути се отпуска, проверява стреломета и въздъхва. Обръща се и оглежда Питри от главата до петите.

— Проклето да е всичко, Питри — казва генерал Тюрин Малагеш. — Ти пък какво правиш тук, по дяволите?

Питри не е знаел какво очаква да завари в жилището на Тюрин Малагеш, но едва ли е могъл да се досети, че ще види същинско гробище на винени бутилки и мръсни чинии, щом прекрачи прага. Има и изобилие от застрашително изглеждащи неща: стрели, стреломети, мечове, ножове, а в един ъгъл и внушителен огнестрел с нарезна цев. Това нововъведение се продава съвсем отскоро — откакто е нараснало производството на барут. Питри знае, че военните имат много по-усъвършенствани разновидности на тези оръжия.

Но най-лоша от всичко е миризмата. Изглежда, че генерал Тюрин Малагеш се е научила да лови риба, но още се чуди как да изхвърля костите.

— Да бе, смърди — казва Малагеш. — Знам. Просто съм свикнала. Тук всичко си мирише така — и океанът, и къщата.

Питри възразява остро срещу това твърдение, но му стига умът да не го прави на глас.

— Благодаря, че ме спасихте.

— Няма за какво. То си е нещо като симбиоза — онези двамата много ги бива да са идиоти, а мен много ме бива да стрелям по идиоти. Всеки получава каквото иска.

— А как се озовахте там точно навреме?

— До мен стигна мълвата, че някой от Галадеш обикаля по брега, разпитва за мен и казва, че трябвало да ми предаде много пари. Симпатична съм на един търговец от пазара, затова ми каза. — Тя клати глава, докато слага бутилка вино на плота в кухнята. — Пари, Питри. Да беше си изписал на челото: „Моля, просто ме ограбете, защото съм тъпанар.“

— Да, сега разбирам, че не беше… благоразумно.

— Реших да дебна и те видях да се катериш по хълма към заведението на Хак. После те видях да излизаш, а Гурудас и приятелят му те последваха. Не беше трудно да предвидя какво ще се случи. Но нямам нищо против. Отдавна не съм се забавлявала така.

Слага и шише с чай до бутилката със слабо вино. Питри наблюдава развеселен как тя подрежда поднос — традиционен жест на гостоприемство в Сейпур със скрити в него послания. Изборът на чая показва делови намерения и сдържаност, а на виното — близост и свобода в отношенията. Гледа движенията ѝ и открива, че е свикнала да върши всичко почти само с дясната ръка.

Малагеш слага подноса пред него, той се покланя леко и избира отвореното шише с чай.

— Моля за извинение, генерале, но макар че щях да бъда много благодарен за виното, за съжаление съм тук по поръчение на министър-председателя.

— Да — кима тя и взема виното, — вече отгатнах. Едва ли нещо друго би довело Питри Сатурашни в моето затънтено кътче освен волята на Шара Комейд. Е, какво иска министър-председателят? Да ме завлече обратно във военния съвет? Не ми се вярва, че би могло да има по-шумно напускане от моето. Смятах, че сме приключили с това.

— Така е — потвърждава Питри. — Шумът от вашата оставка още ехти из Галадеш.

— Да му се не види, Питри. Това си беше същинска поезия.

— Благодаря. Заимствах израза от Шара.

— То се знае.

— Всъщност не дойдох да ви убеждавам, че трябва да се върнете във военния съвет. Намериха кой да заеме освободения от вас пост.

— Хъм… Гавали?

Питри кима.

— Очакваше се — казва Малагеш. — Кълна се в морето, тази жена целува толкова задници, че е същинско чудо как не се е задушила досега. Бездруго никога няма да проумея как е станала генерал, по дяволите.

— Права сте — признава Питри. — Но аз дойдох, за да споделя информация за вашата… пенсия.

Малагеш се задавя с виното и се превива от кашлица.

— Какво?! — възкликва, щом се изправя. — Моята пенсия ли?

Питри кима притеснено.

— И какво не е наред, по дяволите? — пита тя.

— Ами… Може да сте чували за термина „продължителност на службата“.

— Звучи ми познато…

— Същината на правилото е, че когато офицер от въоръжените сили на Сейпур бъде повишен в чин — започва Питри и рови в чантата си, — заплатата му също се повишава автоматично, но има минимален задължителен срок за службата му след това, преди да получава пенсията, полагаща се при такъв чин. Въведено е, защото преди малко повече от двайсет години мнозина офицери изчаквали да бъдат повишени в чин и веднага напускали службата, за да си харчат по-високата пенсия.

— Чакай… Да, знам всичко това. За генералска пенсия са нужни четири години служба с този чин, нали? Аз бях почти сигурна, че имам доста повече от четири години…

— Наистина сте служили като генерал повече от четири години — отвръща Питри, — но началото на този срок се брои от момента, когато документите бъдат обработени. Тъй като вие бяхте на служба в град Баликов, когато ви повишиха в чин, документите трябваше да бъдат обработени там, но голяма част от града бе унищожена… хъм, впрочем вие знаете много добре това. Тоест е имало значително забавяне заради… ами заради всичко, което се случи.

— Добре. Ясно. Колко време е минало, докато обработят документите ми в Баликов?

— Забавянето е било почти два месеца.

— Значи продължителността на службата ми е била…

Питри вади документ и плъзга пръст по него, докато намери точните данни.

— Три години, десет месеца и седемнайсет дни.

— Гадост.

— Да.

— Гадост!

— Да. Тъй като сте служили с този чин под минималния срок, след края на тази финансова година пенсията ви ще бъде понижена до размера, полагащ се за предишния ви чин — полковник.

— И колко ще получавам?

Питри слага документа на плота, плъзга го към нея и сочи число.

— Гадост!

— Да.

— Проклятие… Бях намислила да купя лодка. — Тя клати глава. — А сега не знам дали ще мога да си позволя това!

Тя маха с ръка, сякаш сочи наведнъж всичко в стаята. Питри оглежда тъмната мърлява вътрешност на къщата, която тук-там направо гъмжи от мухи.

— А… да. Колко жалко.

— И сега какво? Дошъл си само да кажеш, че ми издърпвате килимчето изпод краката, тръгваш си и може пак да се видим? Няма ли някаква възможност да… де да знам… да обжалвам?

— Ами това всъщност се случва често. Някои офицери са принудени да се пенсионират преждевременно заради влошено здраве, проблеми в семейството и така нататък. В тези случаи военният съвет има правото да реши, че не взема под внимание недостигащия срок, и разпорежда отпускането на пенсията. Но вие напуснахте съвета в не особено доброжелателна атмосфера и те не се възползваха от това право.

— Шибаняци! — изръмжава Малагеш.

— Да. Разполагаме обаче с друга възможност. Когато офицерът е служил всеотдайно на Сейпур, в повечето случаи го изпращат на „административна екскурзия“ според общоприетия разговорен израз.

— Уф, по дяволите! Спомних си. Значи отслужвам остатъка от времето, като обикалям Континента и „инспектирам укрепленията“. За това ли говориш?

— Именно. Само административни задължения. Никакво участие в бойни действия. Министър-председателят се погрижи тази възможност да бъде предоставена и на вас.

Малагеш потупва с дървената ръка по плота. Докато се е разсеяла, Питри поглежда към протезата — свързана е с ремъци към шарнир на лакътя, има и ремък около все още внушителния бицепс на Малагеш. Под ремъка има ръкав от памучен плат, може би за да не се претрива кожата. Виждат се ремъци и около торса ѝ. Протезата очевидно е сложен механизъм и едва ли е много удобна за използване, което само би засилило всеизвестната избухливост на генерал Малагеш.

— Зяпаш ме, Питри — казва тя невъзмутимо. — Да не си отвикнал от учтивостта спрямо жените?

Стреснатият Питри пак се вторачва в сложения на плота лист. Малагеш умува дълго.

— Питри, може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Помниш ли, че преди малко прострелях човек?

— Ами… помня.

— И си наясно, че го прострелях, защото беше в моя имот и се държеше слабоумно.

— Да, според мен вече подчертахте това.

— Е, защо да не постъпя така и с тебе?

— Аз… моля да ме из…

— Питри, ти си един от личните помощници на министър-председателя — прекъсва го Малагеш. — Не си началник на канцеларията или нещо подобно, но не си и скапан чиновник. Шара Комейд няма да изпрати човек от проклетото си близко обкръжение чак в Джаврат само за да ми каже, че ще получавам по-малка пенсия. Нали за това са измислили пощата? Защо не престанеш да увърташ, за да кажеш най-после за какво си тук наистина?

Питри вдишва бавно и кима.

— Има реален шанс… ако се съгласите с тази „административна екскурзия“, тя да послужи като чудесно прикритие за друга операция.

— Аха. Схванах. — Малагеш криви устни и засмуква шумно въздух през зъби. — И кой ще осъществи тази операция?

Питри се взира втренчено в хартията върху плота, сякаш би открил в написаните числа някакви указания как да се измъкне от неловкото положение.

— Питри?

— Вие, генерале. Вие ще осъществите операцията.

— Да-а… Гадост.

— Проклето да е всичко, Питри! — ръмжи Малагеш и протезата тропва тежко, когато тя стоварва и двете си ръце на плота. — Това си е много мръсен номер — да изнудвате офицер чрез пенсията, за да отиде да го гръмнат някъде.

— Генерале, мога да ви разбера напълно, но същността на тази опе…

— По дяволите, аз се пенсионирах. Подадох оставка. Казах, че съм приключила, направила съм необходимото и ще ви бъда благодарна, ако ме оставите на мира. Не може ли просто да ме оставите на мира? Толкова много ли искам?

— Е, според министър-председателя — казва бавно Питри — може би имате нужда тъкмо от тази задача.

— Имам нужда ли? Адовете да се отворят, ако Шара знае от какво имам нужда аз. За какъв дявол ми е това?

Питри пак оглежда нейния смърдящ мръсен дом, закриващите прозорците килимчета, провисналата вратичка на кухненски шкаф, запълващите всички повърхности бутилки от вино, огризки от риба и смачкани мръсни дрехи. Накрая се взира в Малагеш и няма съмнение какво мисли.

Генерал Тюрин Малагеш изглежда окаяно. Очевидно е, че си остава много яка и жилава за жена на нейните години, но не се е къпала отдавна, има тъмни кръгове под очите, а дрехите, които носи, е крайно време да бъдат изпрани. С нищо не напомня за онази жена с толкова колосана униформа, че би могла да реже дърво с маншетите на ръкавите. Жената, чийто поглед е толкова жизнен и пронизващ, че неволно търсиш синини по тялото си, след като се е вторачила в тебе.

Питри вече е виждал човек в подобно състояние — негов приятел след тежък развод. Само че не може да си представи раздялата с какво преживява толкова зле Малагеш… освен напускането на въоръжените сили на Сейпур.

Въпреки че това обяснява донякъде гледката пред очите му, пълното и окончателно сгромолясване на Малагеш от високите постове все още го обърква: нито журналистите, нито военният съвет, нито дори парламентът имат и най-смътната представа защо тя е подала оставка. Почти цяла година се е изнизала от деня, когато е изпратила на „Континентален вестител“ телеграма, съдържаща осемнайсет думи: „Аз, генерал Тюрин Малагеш, подавам оставка от длъжността си във Военния съвет на Сейпур, считано от този момент.“ Сякаш още в същия миг документите за оставката са били внесени в канцеларията и Малагеш е изчезнала. Подобно на много други нейни постъпки и тази е неразбираема за всеки амбициозен, устремен нагоре жител на Сейпур — как някому изобщо би хрумнало да се махне от поста заместник-председател на Военния съвет? Заместник-председателят почти винаги става главнокомандващ на въоръжените сили, вторият най-могъщ човек в света след министър-председателя. Хората са умували над случките около нея през предшестващите седмици, но никой тъй и не е отгатнал какво би могло да я тласне отвъд чертата.

— Значи в това се е превърнала Шара? — казва Малагеш. — В изнудвачка? Изнудва ме да направя това?

— Изобщо не е така. Имате избор — можете да извършите „административната екскурзия“, без да участвате в операцията. Или да откажете и да приемете пенсията на полковник.

— И що за операция е това?

— Според дадените ми указания не можем да ви разкрием подробности, преди да подпишете документите, с които се задължавате да участвате.

Малагеш се подсмива тихо.

— Значи няма да проумея какво купувам, без да съм го купила. Страхотно. И защо бих поискала да го направя, да пропадне в адовете дано?

— Ами… Според мен тя се надяваше нейната лична молба да е достатъчна…

Малагеш се е вторачила в него безизразно и непреклонно.

— … но в случай, че не сте убедена, ме помоли да ви дам това — продължава Питри.

Бърка в чантата и подава плик. Малагеш го гледа.

— И какво има вътре?

— Нищо не знам. Министър-председателят запечата плика лично.

Малагеш взема плика, отваря го и прочита писмото. Питри вижда смътно през хартията линиите, оставени от писалката. Не може да прочете написаното, но думите са не повече от четири.

Малагеш зяпа листа с ококорени, сякаш празни очи и ръката ѝ се разтреперва. Смачква писмото и погледът ѝ се рее нанякъде.

— Проклето да е… — казва тихо. — Само адовете знаят как е научила.

Питри я наблюдава. Муха каца на рамото ѝ, втора се настанява на шията ѝ. Тя не забелязва.

— Нямаше да ми изпратиш това, ако не го мислеше, нали… — мърмори тя. Въздъхва и клати глава. — Проклятие…

— Да смятам ли — обажда се Питри, — че ще обмислите участието си в операцията? — Малагеш го опарва с поглед и той добавя: — Само питам.

— Е, какво можеш да ми кажеш за тази операция?

— Съвсем малко. Знам, че ще бъде проведена на Континента. Знам и че засяга тема, към която е насочено вниманието на мнозина, включително някои от най-влиятелните хора в Галадеш, а част от тях не са настроени особено доброжелателно към целите и плановете на министър-председателя.

— Затова ми осигурявате прикритие. Помня как правехме това, за да заблудим други народи, а не своя. Но май такива са вече времената.

— Положението в Галадеш се влошава все повече — признава Питри. — На вестниците им харесва да описват Шара като „затънала в проблеми“. Все още се справяме с последствията от последните избори. А нейните усилия да съгради наново Континента си остават крайно непопулярни в Сейпур.

— То пък голямата изненада — подхвърля Малагеш. — Помня празненствата, когато я избраха. Всички си въобразяваха, че ей сега ще започне нашият Златен век.

— Настроенията на гласоподавателите са твърде променливи. И за някои е твърде лесно да забравят, че Битката за Баликов се случи само преди пет години.

Малагеш притиска ръката с протезата към тялото си, като че ли я боли. На Питри му се струва, че температурата в стаята е спаднала изведнъж с десетина градуса. Неочаквано Малагеш заприличва много повече на командващия офицер през онзи ден, когато божеството заговори от небето, сградите пламтяха, а тя крещеше на войниците си да бранят укрепленията.

— Аз не съм забравила — казва тя неприветливо.

Питри се прокашля.

— Ъ-ъ… не бих очаквал да сте забравили.

Малагеш пак се зазяпва незнайно накъде за още няколко секунди, унесена в мислите си.

— Добре — казва със смущаващо равен глас. — Ще се заема с това.

— Наистина ли?

— Разбира се. Защо пък не?

Слага хартиеното топче на плота и му се усмихва. По кожата му плъзва студена тръпка — виждал е същата доста смахната усмивка на лицата на войници, които са преживели много битки.

— Колко по-зле може да стане? — добавя Малагеш.

— Аз… аз не се съмнявам, че министър-председателят ще се зарадва — мънка Питри.

— Е, в какво се състои операцията?

— Както вече казах, не може да научите подробности, докато не се задължите да участвате…

— Нали се съгласих, проклето да е всичко!

— Ще смятаме, че сте се заели с операцията, когато се качите на кораба.

Малагеш затваря очи.

— Ох, в името на…

Питри вади от чантата папка и я плъзга към нея.

— Това са указанията за вашето пътуване. Моля ви да обърнете внимание на датата и часа. Доколкото знам, ще ви придружа поне по част от маршрута, затова очаквам да се видим отново след три седмици.

— Ура — мърмори тя, взима папката и раменете ѝ леко се превиват. — Ако мъдростта се трупа с годините, Питри, защо продължавам да правя толкова грешки?

— Аз… не мисля, че съм подготвен да отговоря на такъв въпрос.

— Е, поне си искрен.

— Госпожо, може ли да ви помоля за една услуга? Трябва да се върна в Галадеш, за да довършим подготовката, но като имам предвид днешните случки…

Погледът му се плъзга към разнообразните оръжия.

— Искаш да имаш с какво да се защитиш по обратния път към пристанището ли?

— Заблуждавах се, че Джаврат е цивилизовано място.

— И аз — изсумтява Малагеш. — Ще ти подбера нещо, което изглежда плашещо, но не можеш да се нараниш сам с него.

— Все пак минах през първоначално обучение, когато започнах работа в посолството ни в Баликов.

— Знам — кима Малагеш. — Тъкмо това ми вдъхва опасения. Вероятно си научил достатъчно, за да бъдеш проклета заплаха за самия себе си.

Питри се покланя, а тя отива с маршова стъпка някъде в сумрака на къщата. Той осъзнава, че никога не е виждал Малагеш да върви по друг начин, сякаш краката ѝ умеят само да маршируват.

Докато тя не е в стаята, Питри сграбчва смачкания на топка лист. Разбира се, това е осъдителна злоупотреба с положението, в което е попаднал, а и погазване на доверието на Шара към него. „Изобщо не ме бива за шпионин“ — мисли си той, преди да си спомни, че всъщност не е шпионин. И от това угризенията му отслабват малко.

Вторачва се объркан в думите, написани на листа.

— Хъ…

— Какво каза? — разнася се гласът на Малагеш от съседната стая.

— Н-нищо!

Питри смачква отново хартията и я оставя на плота. Малагеш се връща, хванала много дълго мачете.

— Нямам представа за какво го е използвал предишният собственик. Може би да сече издънки на тиково дърво. Ако се окаже, че в момента може да реже дори размекнато масло, ще бъда много изненадана. — Дава му оръжието и го придружава до вратата. — Значи след три седмици, а?

— Точно така.

— Значи имам три седмици да се тъпча с колкото може повече свястна храна. Освен ако на Континента не са се научили изведнъж да готвят кнедли и ориз както трябва. Уф… — Тя опипва корема си. — Толкова дълго се утешавах, че червата ми няма повече да се борят с това зеле…

Питри се сбогува с нея и поема по обратния път нагоре. Озърта се веднъж към невзрачната и неприветлива къщурка, около която по пясъка блещукат празни бутилки и парчета стъкло. Макар че никога не е участвал в тайна операция (онази в Баликов не се брои според него), няма как да не е поне малко загрижен за началото на тази. И не успява да отгатне защо писмо, съдържащо само думите „За да има смисъл“, може да даде тласък за това начало.

Стар боен кон

Минах през огън и смърт, за да дойда и да ви попитам: „Не можем ли да бъдем по-добри? Не можем ли да се справим по-добре? Толкова ли сме затънали в уютния си живот, че вече не сме способни дори да мечтаем за надежда, истинска надежда — надежда не само за Сейпур, но и за цялото човечество?“

Нашите легендарни прадеди преобразиха света. Нима искаме да прахосаме в дребнавост краткия си престой на тези брегове?

Реч в парламента на министър-председателя Ашара Комейд, 1721 г.

Тя се буди през нощта и опитва да не изпищи. Писъкът клокочи в гърлото ѝ като надуващ се мехур от горещ въздух и тя се мята в усилие да напипа някаква опора, каквато и да е, дясната ѝ ръка събира чаршафа на топка, босите ѝ пети се притискат в каменната стена. Напъва се, напряга се, а мозъкът ѝ упорства, че още е там — в посолството, и все още не са изминали тези пет години, ръката ѝ е затисната от отломките, небето е запълнено от пушеци, целият свят е рухнал и изчезнал в миг. Тя все още извива глава на улицата, зърва младия войник по лице на бетона, капка кръв като роса в ухото му се издува, набъбва и накрая прелива, червена струйка се спуска по гладката му буза — бузата на момче.

Малагеш се ослушва за шума на прибоя. Знае, че вълните ги има. Знае къде е. Просто трябва да намери нещо, в което да се вкопчи.

Накрая ги чува — тихи и равномерни, кротко прииждане и отдръпване, докато водата остъргва пясъка по брега под нейната къщурка.

„Ти си в Джаврат — казва си тя. — Знаеш, че е така. Не си в Баликов. Всичко това се случи отдавна. Само се заслушай в прибоя…“

Опитва да си спомни как да се успокои. Внушава на всяка система от мускули да спре, да престане най-после, и накрая се отпуска. И тогава болката се просмуква в нея, щом всеки мускул се сеща, че се е напрягал до краен предел.

Тя вдишва, мърда ръце и крака, за да провери има ли нещо скъсано или изкълчено. Боли я, но май всичко е наред.

Поглежда към будилника. Още не е минало полунощ. Тя обаче знае, че няма да заспи отново тази нощ.

„Добре де. Ще чакам само четири часа.“ Не предвкусва с нетърпение стоенето на пристана, докато корабът акостира. Открива, че не иска да вижда хора или може би не желае те да я виждат.

Погледът ѝ се мести към предмета вдясно от будилника: човешка ръка, издялана от тъмен дъб, сякаш застинала насред посягането към нещо. Майсторът, който я е направил, е уверил Малагеш, че протезата ще ѝ помага да държи различни неща. И макар че това е вярно, тя все намира нещо смущаващо във формата ѝ — изглежда, че ръката се е напрегнала болезнено да хване нещо и едва успява да движи пръстите си.

Пъшка от недоволството на коремните си мускули, но сяда, взема изкуствената ръка и хамута ѝ, намества на рамото си протритите ремъци и слага внимателно протезата на чуканчето на предмишницата си, свършващо няколко сантиметра преди китката. Увива мекия памучен ръкав, хваща четирите кожени ремъка в края на протезата, съединява ги и стяга катарамите.

Минава малко време, докато ту разхлабва ремъците, ту ги стяга отново, за да ги нагласи. Винаги е нужно време, за да напасне всичко. Знае, че никога няма да е безупречно.

В тъмнината генерал Тюрин Малагеш се опитва да си върне целостта.

Малагеш примижава към пътническия кораб „Кайпе“, който доближава бавно кея като заслепяващ нож от белота върху тъмната покривка на морето. Очите ѝ не успяват веднага да разгадаят, че корабът не се движи невероятно бавно, а просто е невероятно грамаден — дълъг почти осемстотин стъпки. Умува вкиснато, че някога нейната страна е насочвала тези усилия и усърдие към военното дело, но в осмото десетилетие от своята хегемония Сейпур си позволява да влага огромни ресурси в такива упадъчни прищевки.

Но корабът може би не е истинската причина за гнева на Малагеш: на пристана тя е заобиколена от семейства с пищящи бебета и намусени подрастващи, влюбени с вакли погледи, все още сплетени в прегръдки, и възрастни двойки, които сияят блажено, докато зяпат морето.

И наглед само тя не прелива от жизненост след престоя си в Джаврат. Всеки друг изглежда разкрепостен и открит в леките си тропически дрехи, но нейната външност е решително строга: сивеещата коса е прибрана в стегнат кок отзад, облякла е огромния сив шинел, който скрива почти изцяло изкуствената ръка. Позволила си е само един намек, че тропиците са ѝ повлияли — синкави слънчеви очила, но преди всичко за да не се виждат подпухналите ѝ от махмурлука очи.

Иззад тъмните стъкла тя гледа младите семейства, бащите кльощави и дългокраки с твърде късите си панталонки, децата непохватни и фъфлещи, отчайващо жизнени. Наблюдава завистливо милувките на влюбените.

„Кога вратата към такива шансове се затвори за мен?“ — пита се, докато се взира в техните чисти лица без белези или изкривени носове, в гладката кожа на раменете им, които явно никога не са понасяли тежестта на раница. Подръпва левия ръкав, за да закрие по-голяма част от протезата. „Кога остарях толкова? Кога станах толкова шибано дърта?“

Стряска я пронизително свирене и тя забелязва, че се е улисала в мислите си и напълно е пропуснала пристигането на кораба. Вдига торбата си и се старае усилено да не мисли за завръщането на Континента, на земята, където се е сражавала в младостта си, прахосала е десетилетия в бюрокрация и е загубила китката си в сянката на мъртвите божества в онази страна.

„Кайпе“ е разкошен, меко казано, но Малагеш не обръща внимание на релефните тавани или просторните палуби. Тръгва направо към каютата си, която изобщо не е от най-луксозните, и чака да се свечери. Проспива цялото суетене около потеглянето на кораба, увита в широкия си шинел. Забравила е колко удобна може да бъде тази дреха, как се гушат раменете и ръцете ѝ под плата, връща се мислено към дългите почивки под открито небе в студ, дъжд и кал — спомени, които биха били неприятни за почти всеки друг, но са придобили розов ореол в ума на Малагеш.

„Колко е тъжно — умува в дрямката, — че на луксозен пътнически кораб за мен най-ободряващи са спомените за окаяния войнишки живот.“

Когато се събужда, небето зад илюминатора е по-лилаво и мътно. Тя поглежда часовника, за да се увери, че е 16:00, става и тръгва към балната зала „Томей“.

Администратор отпред пита учтиво от името на коя фирма е резервацията.

— „Тивани“ — отговаря тя.

Той проверява в списък, кима и отваря вратата усмихнат. Малагеш влиза и върви по тесен коридор към последната зала. Както всичко останало в кораба помещението е нелепо разкошно. „Колко са се изръсили за проклетия ми билет?“ Но за нейно съжаление на бара няма никой. Единственият човек в залата седи до маса пред остъклени врати с изглед към безбрежното тъмно море.

Питри Сатурашни чува стъпките ѝ и се изправя засмян. Лицето му има бледозелен оттенък и от него лъха на повръщано.

— Добре дошли, госпожо генерал! Радвам се, че успяхте да се качите на кораба.

— Няма как да не предположа — казва Малагеш, — че съм на този кораб само защото е бил първият, на който сте можели да ме вмъкнете.

— Права сте да смятате, че колкото и да сте ценна за нас, в други обстоятелства не бихме избрали точно такъв превоз за вас.

Питри хълца и затиска устата си с ръка.

— Искаш ли да ти донеса кофа? — пита тя.

Питри върти глава, макар че преди това се двоуми.

— Колкото и да е… непатриотично за сейпурец, аз си признавам, че моята поносимост към морето… не е много похвална.

— Спомням си, че и Шара имаше много чувствителен стомах — подхвърля Малагеш, докато сяда. — Достатъчно беше да покажеш нарисуван кораб на това момиче, за да оплиска стените със закуската си. — Лицето на Питри придобива по-неприятен оттенък. — Забелязах, че този кораб плава към Аханаштан. Там ли ще се провежда операцията?

— Не — отговаря той. — В Аханаштан ще се качите на кораб, който ще ви превози до мястото. Шара обаче ми внуши недвусмислено, че предпочита да ви обясни това лично.

— Лично ли? — повтаря Малагеш и се озърта. — Тя да не е… тук?

Питри посяга надолу и взема оставената до стола му кожена чанта. Вади малка дървена кутия и я слага на масата.

— Това пък какво е? Шара да не е вътре? — подхвърля Малагеш.

— В известен смисъл — казва той.

Издърпва една дъсчица отстрани на кутията и се вижда месингова тръба; той я завърта, за да сочи към Малагеш. После сваля капака, под който в средата на кутията има малък мазно черен диск. Питри напипва малка ръчка отстрани и я върти двайсетина секунди. Накрая натиска бутон и кутията започва да съска.

— Поредната адска измишльотина, а? — отбелязва Малагеш.

— Един от интересните нови проекти на Министерството на реконструкцията — уточнява Питри с лека обида в гласа.

— Няма нещо работещо, което това министерство да не може да прецака — натъртва тя. — Страх ме е да помисля какво ще стане, ако решат да изобретят наново тоалетната.

Той въздиша отново, вади от чантата папка и я дава на Малагеш. Папката е дебела, с червен восъчен печат на корицата. Малагеш забелязва, че в печата липсват надпис или някакви символи. „Каквото и да има вътре, ясно е, че не идва по нормалните канали на властите.“

— Счупете печата и отворете, когато тя ви каже — заръчва Питри.

— Тя ли?

В съскането на кутията се чува глас — тих, някак тъжен и много, ама наистина много по-натежал от възрастта, откакто Малагеш го е чула за последен път.

— Здравей, Тюрин.

— Проклятие — изтърсва учудено Малагеш. — Шара?

— Тя не може да ви чуе — казва Питри. — Това е запис. Улавя звука както телефонът го предава на разстояние.

Малагеш се взира с присвити очи в кутията.

— И къде го побира?

— Ами това е… Май звукът е врязан в този малък черен диск… Или поне си мисля, че е така. Имаха цяла купчина диаграми, когато ми обясняваха… Както и да е, ще ви оставя да слушате.

— Питри — казва припукващият призрачен глас на Шара, — ако още си там, вече можеш да излезеш.

— Ето, и вие чухте — подхвърля Питри.

Пак се усмихва и излиза на терасата, за да остави Малагеш насаме с кутията и папката.

— Тюрин, надявам се да си добре — започва гласът на Шара. — Надявам се и да си се чувствала уютно в Джаврат. Моля те да ме извиниш, че се обърнах към тебе за тази задача, но… всичко се подреди твърде сполучливо и не можех да не те помоля. Минаха десет месеца, а ти все още си сред уважаваните генерали, просто не си пред очите на всички. Имаш и основателна причина да отидеш на Континента, да обикаляш едва ли не където ти хрумне и всеки ще повярва, че го правиш само за да заслужиш пенсията си — твоята родина ти прави услуга, преди да остави стария боен кон да си доизживее дните на воля…

— Гадост — мърмори Малагеш. — Мери си приказките…

— Разбира се, необичайно е такава оперативна работа да се възлага на генерал с твоите заслуги, но не е само заради причините, които изброих. Убедена съм, че именно ти си подходяща за тази задача, и се надявам скоро да разбереш доводите ми. Сега ще ти обясня. Това съобщение не може да бъде чуто повторно, затова ме слушай внимателно.

Малагеш се навежда и почти опира ухо в месинговата тръба.

— Преди две години на Континента бе направено откритие: при изграждането на едно от нашите съоръжения се натъкнахме на чудновата прахообразна руда по планинския западен бряг. Не обърнаха внимание на този материал, докато една група, подчинена на регионалния губернатор, не се опита да пусне електрически ток през него по време на експеримент.

— Установиха, че веществото е проводник на електричество, какъвто не е виждан досега. Ако не знаеш, да ти кажа, че няма съвършени проводници — и при медта, и при стоманата има загуби. Но в този материал нищо не се губи. Нищо. И… според последните доклади притежава много по-странни свойства от това… — Кратко мълчание. — Аз обаче не знам дали мога да се доверявам на тези доклади. Ще оставя на тебе да прецениш, когато отидеш на място.

Нещо притеснява Малагеш. Нещо в гласа на Шара, сякаш ако повтори чутото, то би станало по-истинско и затова по-тревожно.

— Ако се възползваме от потенциала, скрит в това вещество, ще бъде същинска революция и за Сейпур, и за Континента… където отчаяно се нуждаят от енергия и отопление. Влиятелни промишлени групи имат огромно желание да постигнат това незабавно. Но аз не разреших работа с по-големи количества от материала. Основната причина да съм загрижена е неспособността на нашите учени и инженери да открият защо веществото има такива свойства. Познават добре нормалните проводници, но за този нищо не им е ясно. Ти можеш да разбереш защо изобщо не съм склонна да разчитам на нещо, което си остава необяснимо.

Малагеш се мръщи, защото разбира твърде добре казаното от Шара. Ако това вещество притежава изумителни свойства и те не могат да бъдат обяснени, възможно е тези свойства да са чудодейни: или се дължат на древните Божества на Континента, или са направо сътворени от тях. След стореното от Шара и преди това от нейния дядо — почитания от всички кадж на Сейпур, почти всички от първоначалните Божества би трябвало да са мъртви, а заедно с тях и всички техни вълшебни предмети да са напълно бездейни и инертни. „Тоест ако това нещо е чудодейно — размишлява Малагеш, — може би още някое Божество не е мъртво, макар че ни се иска да е.“

— Вероятно в момента си стигнала до правилната догадка — казва гласът на Шара, — че се тревожа дали този материал има Божествена същност. И вероятно ще се озадачиш защо изпращам тебе да проучиш това, а не човек от Министерството на външните работи, който се занимава тъкмо с всичко Божествено и чудодейно.

— Позна — мърмори Малагеш.

— Простият отговор е — направихме го. Преди осем месеца. И след като три месеца изследваше материала, тя изчезна. Безследно.

Едната вежда на Малагеш се извива.

— Хъм…

— Името ѝ е Сумитра Чоудри — обяснява гласът на Шара. — Личното ѝ дело е в досието, което ти донесе Питри. Както казах, тя се занимаваше с веществото три месеца, използваше военната база на Сейпур в онази област. Получените от нея съобщения ставаха все по-объркани и един ден Чоудри вече я нямаше. Съвсем внезапно. Нашите сили в областта я издирваха, но не намериха нищо. Не откриха признаци за… необичайни злонамерени действия. — Звън на стъклена чаша, бълбукане на налята течност — „Шара вода ли си е сипвала?“ — и накрая звук от преглъщане. — Споменавам думата „необичайни“, защото това вещество бе открито във Воортяштан. Ето къде ще отидеш.

— Ама че гадост! — кресва Малагеш. — Гнусотия! Ти да не се ебаваш с мен?!

Още едно преглъщане.

Гласът на Шара изрича:

— Ще ти дам малко време да се успокоиш.

И тогава Малагеш казва какво ли не на малката кутия. Предимно обяснява как ще постъпи с Шара, когато се върне в Галадеш… ако изобщо се върне, защото няма ли шанс поне едно към три да бъде убита или да се удави, или да умре от някоя зараза в шибания Воортяштан, този гъз на вселената, тази подмишница на света?

Тъкмо там я изпраща Шара — в най-скапаната дупка на земното кълбо, във военния гарнизон, където попадаш само ако преспиш с когото не бива или убиеш когото не бива.

— … и хич не ми пука дали ще ме тикнат в затвора! — крещи Малагеш на кутията. — Не ми пука дали ще ме режат на парчета! Ще ти направя това посред бял ден и майната им на всички твои гръмки титли!

От кутията се чува още веднъж безметежно отпиване на вода.

— Изтръгваш ме от Джаврат и ме замъкваш на кораб за Воортяштан, без дори да споменеш за това? — казва Малагеш. — Това е много долно, да — много долно! Ама че подлост!

Поредната глътка.

Малагеш опира челото си на дланта си. Истинската.

— Проклето да е всичко… Какво да правя?

— Надявам се, че вече си се успокоила — казва превзето гласът на Шара.

— Я се шибай! — отвръща Малагеш.

— И очаквам да ти олекне малко, след като ти кажа, че въпросната военна база е щабът на нашия областен губернатор — Форт Тинадеши. Значи ще бъдеш на място, което разчитам да е под строг контрол. Както знаеш, крепостта е съвсем близо до самия Воортяштан, в края на града, значи там е донякъде… по-цивилизовано от останалата територия на областта.

— Което не означава почти ни…

— Това може и да не означава почти нищо — съгласява се Шара. — Освен това ще ти осигурим помощник на място, който ще те улесни в запознаването с положението във Воортяштан. Питри ще ти съобщи подробностите.

Малагеш въздиша.

— Тюрин, нуждая се там от човек, на когото мога да разчитам. Трябва да разполагам с човек, който да провери има ли причини да смятаме, че новото вещество е с Божествен произход, както и да научи какво е сполетяло Чоудри.

— Още какво ще поискаш — да ти донеса небето в проклета бирена халба ли?

— Може да се окаже, че си особено подходяща — продължава гласът на Шара, — защото новият областен губернатор на Воортяштан е генерал Лалит Бисвал.

Името блъска като чук отвътре в главата на Малагеш. Тя седи втрещена и зяпа малката кутия. После прошепва:

— Не…

— Тъй като двамата сте се сражавали заедно през Лятото на черните реки — продължава гласът на Шара, без да го е еня за потреса на Малагеш, — аз тая надеждата той да ти позволи някои волности, които не би търпяла от друг оперативен агент.

Лицето му сякаш се мярка пред очите на Малагеш: младо, тъмнооко, нацапано с кал, гледа я от сенките в окоп под небе, което ги препикава по шиите. Тя знае, че той би трябвало да е на около шейсет и пет, но винаги ще го помни такъв.

— Не, не, не — шепне Малагеш.

— И понеже Бисвал е кадрови висш офицер също като тебе, може би ще се отнесе с разбиране към твоето прикритие. Той е ветеран в борбата с дребнавата военна бюрокрация и е виждал мнозина съратници на „административна екскурзия“.

Малагеш се е вторачила в малката кутия. „Какъв безмерен грях съм извършила, за да си навлека такава прокълната участ?“

— Стигаме и до проблема с пристанището — не млъква гласът на Шара. — Както ти е известно, Сейпур сътрудничи с Воортяштан и Обединените държави на Дрейлинг в усилията да създадем второто работещо международно пристанище на Континента. Надявам се това да не повлияе значително на твоята задача… но осъществяването на проекта не е лесно и обстановката в областта е много напрегната.

— Страхотно — отбелязва Малагеш.

После Шара описва накратко начини на връзка, които Малагеш може да използва, за да изпраща доклади, методи за кодиране и специални средства, които ще ѝ бъдат осигурени.

— Това обаче може да бъде правено само в извънредни ситуации — натъртва гласът на Шара. — Заради засилилия се напоследък… политически натиск, ако се разчуе каква операция извършваме, последствията може да са много лоши. Затова се налага да стоя настрана от операцията в по-голяма степен, отколкото и двете с тебе бихме предпочели. Но аз съм напълно уверена в твоята способност да преодолееш всяка пречка.

— Ох, мамка му…

— Тюрин, искам да ти благодаря, че се съгласи да изпълниш тази задача — казва Шара. — Не се сещам за друг човек, когото бих изпратила във Воортяштан. Искам и да ти благодаря, че се върна на служба при мен, макар и само за тази операция. Не мога да твърдя, че разбирам напълно подбудите за твоята оставка, но понякога ми се струва, че е така.

„Очевидно е, че разбираш — мислено отвръща Малагеш, — иначе нямаше да ми изпратиш онова писмо.“

— Благодаря ти отново за подкрепата и приятелството, Тюрин Малагеш. Твоята страна ти благодари почтително за всичко, което си правила — и правиш за нея — в миналото, настоящето и бъдещето. Желая ти сполука.

Съскане, щракане, гласът заглъхва.

Вратата към балната зала „Томей“ се отваря. Питри, който стои на терасата, загледан в осветеното от луната море, се обръща и трепва, по-точно потреперва — Малагеш носи кристална чаша, пълна с наглед много скъпа напитка.

— От… откъде взехте това?

— Сама се обслужих на бара.

— Но… но нали ще се наложи да го платим…

— Ти знаеше ли?

— Какво да съм знаел?

— Че Шара ме изпраща в проклетия Воортяштан?

Питри се двоуми.

— Ами аз… бях осведомен в известна степен, че вие ще…

— Шибани адове — прекъсва го Малагеш.

Гълта на един дъх питието, замахва и мята чашата над парапета. Питри гледа как чашата, струваща може би четирийсет или дори петдесет дрекела, изчезва в океана с тихо „пльок“.

— Тъкмо там ли намери да ме прати да душа за Божественото! Все едно точно това ми се искаше! Не се ли наситих вече? Кога ще намеря покой?

— Но там ще бъдете сред познати, нали? Генерал Бисвал е ваш стар боен другар. С това не исках да кажа, че дните на героизъм за вас са в отдавнашното минало…

Лицето на Малагеш става напълно безизразно, изобщо я няма циничната напереност, тя се вторачва в океана. Малагеш и до този миг не е изглеждала доволна от задачата си, но Питри за пръв път разбира, че тя наистина се страхува.

— Питри, той не ми е другар. Той беше мой командир. Откровено казано, аз си мислех, че е умрял. Нищичко не бях чувала за него от години. Как се е стигнало до назначаването му за областен губернатор на Воортяштан?

— Предишният стана жертва на покушение, а никой друг не искаше тази работа.

— Аха…

— Но се смята, че той е подходящ за тази работа. Доколкото знам, генерал Бисвал се слави с успехите си в… оспорвани територии.

— Може и така да се каже — изсумтява Малагеш.

Питри я поглежда.

— Как се чувствахте тогава?…

— За Лятото на черните реки ли питаш?

Дълго мълчание.

— Питри, ти помниш ли подробности от Битката за Баликов?

— Д-да…

— А искаш ли да видиш отново нещо подобно?

— Може би е проява на страхливост от моя страна, но… Не. Не искам.

— Умно решение. Е… Нека го кажа така — в сравнение с това, което аз и Бисвал причинихме на Континента през Лятото на черните реки, Битката за Баликов беше като разлята чаша мляко.

Той не продумва. Малагеш се взира в океана, плъзга показалеца на дясната си ръка по палеца на дървената протеза.

— Махни се, Питри — казва тя. — Искам да съм сама.

— Да, госпожо.

Той отстъпва заднешком през вратата.

Напредък

Сейпур твърди гордо, че като колония без никаква помощ от Божественото е бил принуден да мисли самостоятелно. Казваме, че сме били принудени да откриваме новото или да умрем, не сме имали друг избор освен да бъдем новатори.

Това е вярно донякъде. Но записките на Валайча Тинадеши ни дават възможност да вникнем задълбочено във внезапния технологичен напредък на Сейпур, който до голяма степен дължи началото си на Торя, забравен светец от Континента.

Споменаването му в някои архиви за екзекуциите в Баликов ни дава възможност да установим, че Торя е бил светец от Таалваштан, който е прекарал по-голямата част от живота си в Сейпур след изпращането му там през 1455 г. Като последователи на Божеството Таалхаврас жителите на Таалваштан са били архитекти, инженери, дизайнери и техници — хора, които са боравели и с грубите материали на тленното, и с Божествените чудеса, служещи за опора на голяма част от направеното.

Торя бил налегнат от такава скука от работата в сейпурското си имение, че често дотягал на слугите си да му намират развлечения, търсел загадки и проблеми за решаване. Сред творенията му имало обувки с колелца — слугите можели да се носят много бързо на тях по дългите коридори, имало и печка с конвекция, за да се съкрати двойно времето за опичане на хляба.

Доколкото можем да преценим, правел е това само за да се отърве от скуката, а не като благодеяние.

Всъщност неговият камериер от Сейпур се досетил какъв шанс им предоставя Торя. Месец след месец камериерът подхвърлял на господаря си мащабни проблеми и Торя толкова се увлякъл в заниманията си, че през 1457 г. се почувствал длъжен да наложи поредица правила в света на тленното: закони на математиката и физиката, които важат в действителността без никаква намеса на Божественото, както и някои нововъведения за лесно приложение на тези правила. А Торя разполагал с неизброими Божествени устройства, които имали изумителни свойства, затова бил способен да наложи тези правила и бързо, и точно.

Тази промяна скоро се оказала революционна. Камериерът копирал тайно писанията му и ги разпращал из цялата страна. Само след десетилетие жителите на Сейпур използвали напояване в земеделието, започнали да строят по-бързо и по-добре от когато и да било. Но появата през 1474 г. на малък тъкачен стан, задвижван с пара, привлякла нежелано внимание, защото създателят му живеел в колония на Воортяштан. А воортяштаните разбирали тънкостите на властта и знанието много по-добре от жителите на Таалваштан.

Те се досетили, че някой е научил сейпурите на тези методи, и скоро стигнали до източника на информацията — свети Торя. Тогава екзекутирали всеки роб и слуга, които имали някакъв досег с имението му, и изпратили в Баликов искане Торя не само да бъде лишен от сан, но и да бъде екзекутиран. Доводите им надделели и през 1475 г. Торя бил изкормен безмилостно за престъпления срещу колониите на Континента.

Но воортяштаните не постигнали пълна победа: законите на Торя продължили да действат и хората се възползвали тайно от тях. Когато и самият кадж създавал своето тайнствено оръжие, с което изтребил Божествата през 1636 г., екземпляр от описанието на законите на Торя бил сред най-често използваните от него източници. А когато през следващото десетилетие започнала великата технологична революция, с която Сейпур наложил своето място в света, Валайча Тинадеши не би могла да постигне нищо без направеното от св. Торя около два века по-рано.

В гордостта си Сейпур не би искал да признае, че някой от Континента има толкова голям принос към основата на неговите технологични постижения. Но когато се настройваме така, забравяме друга поука на историята: робът ще се възползва от всяко средство, за да се избави от робството, дори ако то, средството, принадлежи на господарите му.

Д-р Ефрем Пангуи, „Внезапната хегемония“

Първо е дъждът — плющящ, страховит дъжд. Тътенът на пороя е толкова зашеметяващ, че Малагеш е прекарала края на пътуването затворена в своята каюта на дрейлингския товарен кораб „Хемдал“ почти сащисана от тази свирепа стихия. И това я подтиква да преосмисли желанието, обзело я през последните две седмици: да се разкара най-сетне от тази поредица от кораби и да стъпи на твърда земя.

„Но не и на тази земя. Не и на земя, в която има такова време…“

Засланя очите си с длан, излиза на палубата и се взира.

Стои пред широко, дори ширнало се устие на река — това е Солда, разбира се, чиито води са протичали и през Баликов, където тя е била на служба почти две десетилетия. И от двете страни на реката стърчи по един грамаден назъбен връх, слизащ постепенно към водата в хаотично струпани ръбати, начупени, приличащи на остриета камъни. „Нищо чудно няма, че го наричат град на остриета.“ Всичко изглежда като купчини отломки, сякаш грамадите около града са се ронили постоянно… но сред камънаците има светлини, ивици дим и хиляди блещукащи прозорци.

— Значи това бил град Воортяштан — казва тя навъсено. — Е… Оправдава напълно очакванията ми.

И тогава вижда пристанището. Или по-скоро онова, което някой ден ще бъде пристанище. Може би.

— А стига бе… — промърморва.

Най-голямото затруднение във възстановяването на Континента, а то е основната цел в почти всички законопроекти, които Шара Комейд внася в парламента, е достъпът до него. В най-новата история на Континента винаги е имало само едно работещо международно пристанище — Аханаштан, оставащ си главния плацдарм на Сейпур там. Но ако ще осигуряваш помощ и подкрепа на целия Континент и имаш едно-единствено място, през което да го правиш, всичко става много мъчно.

И климатът на Континента все още се променя, става все по-студен, защото ги няма чудесата на Божествата да го поддържат топъл, и се оказва, че има само едно поносимо място, където водата не замръзва никога — Воортяштан. А то е в устието на Солда и ако бъде използвано, ще даде на целия свят достъп до вътрешността на Континента.

Много отдавна Воортяштан вече е имал пристанище. В епохата на Божествата то дори е било несравнимо по-голямо и е приемало много повече кораби от всяко пристанище на днешните световни сили. Само че е служило за неописуемо чудовищни цели, от спомена за които в Сейпур изтръпват и досега.

„Всяко препятствие — често е казвала Шара (преди собствената ѝ кариера да я отведе пред цял куп препятствия) — винаги е възможност.“ Нима няма да е величествена символична победа, ако Сейпур изгради ново пристанище във Воортяштан и го използва, за да прави добро? Нима няма да спят малко по-спокойно нощем, ако знаят, че Воортяштан — този толкова изостанал и опасен град, се обновява полека, подмамван да крачи по пътя като муле, пред което размахват ряпа?

Затова е решено, че Министерството на реконструкцията с одобрението на град Воортяштан ще построи наново древното му пристанище и така ще бъде осигурена по-бързо помощ за останалата половина от Континента. Воортяштан пък вероятно ще стане вторият по богатство град на Континента.

Но се е стигнало и до въпроса кой всъщност ще свърши тази работа. Като страна на мореплаватели Сейпур естествено има поне десетина предприемачи и фирми, готови да се заемат с това… но на сейпурски цени, които без изключение са вдигнати до небето. За известно време е изглеждало, че пристанището няма как да бъде построено, без да се случи потресаващо финансово чудо. И тогава новоизлюпените Обединени дрейлингски държави, появили се след победата над покварените Дрейлингски републики само преди три години, са започнали да свалят цените толкова, че в Сейпур са се зачудили дали дрейлингите не използват робски труд. Накрая Южната дрейлингска компания — мнозина предпочитат съкращението ЮДК — е грабнала наградата и е подписала договорите.

Но Малагеш неотдавна е чула, че работата по пристанището се оказала по-трудна от очакваното. Спомня си, че са ѝ казали за някакви великански руини от Примигването, които почти запушвали устието на Солда и трябвало да бъдат разчистени. Ако не я лъже паметта, всички изтъкнати инженери на ЮДК още се чудели какво да правят.

А сега е пред залива Солда и вижда, че постепенно се справят с проблема. И то се справят забележително.

В крайбрежната част на залива стърчи същинска гора от драги с кранове, високи по 150 стъпки, подредени в линии, които се разпростират радиално от сушата. Едни кранове монтират други кранове, за да навлизат все по-навътре във водата, а онези при брега разглобяват някои от крановете. Великолепна, озадачаваща, внушителна строителна бъркотия и за миг Малагеш се пита дали тези механизми са тук, за да оправят съсипания Воортяштан, или за да го съборят окончателно. По брега зад крановете също кипи оживление: смалени от разстоянието дървени постройки и временни кейове поддържат работата в залива и преобразяват този опустошен метрополис в нещо, което един ден може да стане търговската столица на западния бряг на Континента.

Но къде са отломките, които тези кранове би трябвало да вадят? Заливът Солда пред очите ѝ изглежда широк и чист.

— Госпожо, тук се налага да завием рязко — казва ѝ капитанът на „Хемдал“. — Май е по-добре да се хванете за нещо.

— Какво има да заобикаляте? — пита Малагеш. — Капитане, доколкото виждам, още сме в проклетото открито море.

— Застанете на левия борд и гледайте надолу, може да зърнете мъничка част.

Малагеш прави точно това, като се държи здраво за релинга.

Корабът под краката ѝ се накланя в завой. Тъмна вода пълзи нагоре по корпуса. Тя не вижда нищо и изведнъж…

Нещо нарушава течението само на няколко разкрача от кораба — повърхността на водата е на вълнички, а не гладка. Тя напряга очи и открива нещо по-надолу…

Нещо бяло. Нещо бяло, гладко, бледо точно под повърхността. И докато „Хемдал“ минава покрай него, тя забелязва неясните очертания на отвор в тази бяла повърхност под водата — дълъг процеп, който се стеснява към върха. Отблизо открива, че това е корниз, а капак е провиснал на една прастара изгнила панта.

После проумява: „Прозорец.“

— Това… Това е сграда — изрича на глас и се озърта. — Там… Там под водата има сграда.

— Добре дошла в стария Воортяштан — отвръща капитанът с театрална жизнерадост и размахва ръка към залива. — Макар че днес не се вижда кой знае какво от него. Нали разбирате, преместил се е около триста стъпки. Отвесно, право надолу.

Ухилва се, после се засмива кисело.

— Градът е под водата? — казва Малагеш. — Чакайте малко… Развалините, запречили Солда, са самият град? Как е възможно никога да не съм чувала за това?

— Някой би трябвало да оцелее, за да ви разкаже — напомня той. — Ей този залив пред нас е като минно поле, госпожо, затова няма да навлизаме още в него. А щом стъпите на брега и се озовете сред диваците от Континента… Какво да ви кажа… Не съм сигурен, че там шансовете ви за оцеляване ще бъдат по-добри. — Млъква, защото вижда малък катер, който се провира през гората от кранове. — А, ето ги посрещачите ви, госпожо. Не се съмнявам, че ще има за какво да си побъбрите.

Подмятаният от виещия вятър катер се провира в залива. Малагеш засланя очите си от бурята. Вижда, че на това място не липсват напълно белезите на цивилизацията: малко по-нататък на западния бряг се извисява красив фар, бавно въртящият се лъч пронизва пространството над водата. До него има голяма пъстра постройка от камък и дърво, която сякаш изобщо не си е на мястото в унилия мрачен Воортяштан. Големи флагове украсяват стълбата към зданието, на всички са извезани буквите ЮДК.

— Настанили са се солидно, няма спор — мърмори Малагеш.

Катерът се долепя до кей от източната страна на фара. Там стои един-единствен силует и в сянката му тлее огънче на цигара. Иначе може да се различи само дебелото непромокаемо наметало с вдигната качулка, която е събрана около лицето.

Малагеш слиза непохватно по кожената стълбичка, затруднена от протезата си. Фигурата в края на кея ѝ маха с ръка.

Спомня си какво ѝ е казал Питри преди „Хемдал“ да отплава: „Осигурихме ви местен помощник, който ще се свърже с вас, щом пристигнете.“

Тя е попитала: „Кой е?“

„Най-добрият възможен източник на информация — главният технолог на ЮДК. Очаква се да знае всичко за случващото се във Воортяштан.“

А сега Малагеш се сеща, че той изобщо не е споменал името на главния технолог. Тръгва по кея, метнала сака си на рамо.

— Заради мен ли сте тук? — подвиква на фигурата, която само маха повторно с ръка.

Отблизо Малагеш забелязва поредната емблема на ЮДК отпред на наметалото, но тази е жълта и под нея е изобразено зъбно колело: вероятно това има особено значение.

— Благодаря, че ме посрещате тук — казва тя и пристъпва към фигурата. — Но от това няма голяма полза, ако се удавя в този дъ…

Млъква внезапно, защото човекът пред нея сваля качулката.

Очаквала е да види някакъв намусен червендалест сърдито вторачен дрейлинг, техник или докер с изобилие от белези, спукани капиляри и напредващо оплешивяване. Но не е очаквала да зърне стъписващо красива жена на трийсет и няколко години с високи скули, светлоруса коса и леденосини очи зад строгите очила. Висока е над шест стъпки и стърчи над Малагеш. Жената вдишва мощно дима от цигарата, запраща я с едно движение на показалеца във водата, където тя угасва с гневно съскане, и се усмихва на Малагеш.

— Генерал Малагеш, добре дошли в град Воортяштан. Надявам се, че нашият екипаж се е държал добре с вас?

Малагеш се взира в лицето ѝ. Има нещо познато, но не може да го налучка…

Мислено вади едното око, добавя страшна плетеница от белези и замества усмивката с изражение на неумолима, смъртоносна заплаха.

— Да се продънят всички адове… — изтърсва тя. — Ако не сте роднина на Зигруд же Харквалдсон, аз пък съм шибано мъртво псе.

Чаровната усмивка изчезва. Младата жена впива изумен поглед в Малагеш, но се опомня мигновено — засмива се весело, макар че очите ѝ не успяват да се нагодят към преструвката.

— Имате дарба да разпознавате лица! Права сте. Аз съм Зигне Харквалдсон, старши технолог на Южната дрейлингска компания. А вие, разбира се, сте знаменитата Тюрин Малагеш.

— Щом казвате, че съм знаменита… Знаете ли, чудя се защо никой не ми каза, че ще срещна тук дъщерята на Зигруд. Защо не са изпратили човек от военната база?

— Защото оттам изчезна Сумитра Чоудри — невъзмутимо отговаря Зигне. — Не ми се вярва вашата министърка да се доверява в момента на когото и да било в базата.

Малагеш се озърта.

— Защо не намерим друго място, където да го обсъдим?

— Това се подразбира. Уредих да отседнете при нас в централата на ЮДК на този строеж. Тя е до самия град.

Зигне сочи сградата до фара. Изглежда поне хиляда пъти по-гостоприемна от Воортяштан.

— Това ме задоволява напълно.

— Чудесно! Тогава да вървим. Влакът ни чака.

— Имате си влак само за централата?

— По-скоро е за работата, която вършим в залива. Не можем да превозим с кораб нищо до устието на реката — нали сме тук, за да променим именно това обстоятелство? Затова стоварваме всичко необходимо на по-удобно място извън града и го докарваме с влак.

— Само за да построите пристанище на Континента — мърмори Малагеш. — Май ще ви е по-лесно да го направите наново другаде.

— Генерале, това не е само пристанище. То е портата към Континента! — Зигне протяга ръка към двата върха над Солда. — Зад тази порта… или каквото е останало от нея, е водният път към почти цялата вътрешност на Континента! И никой не може да го използва от десетилетия! Но съвсем скоро, само след няколко месеца — тя отваря вратата на единствения пътнически вагон, — ние ще отворим широко портата.

Малагеш поглежда към върховете.

— Наричате ги упорито порта. Защо?

Зигне се усмихва.

— Много правилен въпрос. Елате и ще ви обясня.

Щом влакът набира скорост, изгледът към очукания град Воортяштан се сменя с високи бели канари. Зигне пали поредната цигара — петата, брои мислено Малагеш. Жената от Дрейлинг има подчертано делови вид: косата ѝ е сресана на път и стегната отзад в прическа, за която Малагеш знае, че е на мода в Галадеш, облякла е прилепващ по тялото черен жакет без яка, чиито копчета са скрити, съчетан с тесен тъмен панталон и лъскави черни ботуши. Огромен сив шал е омотан на вълни около шията ѝ чак до брадичката. Малагеш си казва, че Зигне ще е съвсем на място сред светилата от директорския съвет на компанията, ще изрежда спокойно числа и ще успокоява невъзмутимо опасенията на акционерите. „Вероятно точно това ѝ се налага да прави“ — напомня си веднага.

Но ръцете ѝ не се вписват в този образ. Когато Зигне смъква ръкавиците, Малагеш очаква да види гладка мека кожа и съвършен маникюр. Но ръцете ѝ са загрубели и мазолести, напуканата кожа подсказва дълги години непосилен труд, зацапани са с черно мастило, сякаш по цял ден прелиства евтини вестници.

Малагеш потръпва от студения повей във вагона.

— Краят на зимата — подхвърля Зигне. — Климатът и тук е суров както навсякъде на Континента. Но покрай Воортяштан минава Голямото западно течение и затова морето никога не замръзва. Иначе нямаше да сме тук.

— Колко жалко.

— Може би. Заради течението има и много влага. Знаехте ли например, че Воортяштан е шампион по наводнения в целия свят?

— Още една от привлекателните му черти. Все едно не стига историята на това място.

— Така си е. Генерале, какво знаете за Воортя?

— Знам, че е мъртва.

— Освен това.

— Знам, че харесвам този факт.

Зигне извива очи към тавана. Ноздрите ѝ бълват дим.

— Добре де — отстъпва Малагеш. — Знам, че е била Божеството на войната и смъртта на Континента. Знам, че е била ужасна. Знам и че нейните пазители на практика са подчинили познатия на континенталите свят, хиляди от тях са отплавали от същия този залив.

— Стотици хиляди — поправя я Зигне. — Ако не и повече. Права сте, че тя е била Божеството на войната и смъртта, но освен това е била и Божеството на морето, което мнозина забравят. Може би защото военните ѝ прояви са били… много по-незабравими.

— Ами да, ако говорите за пазителите, които са убивали, осакатявали и изтезавали милиони сейпури. За нас това си е незабравимо, и още как. Може би прекалено незабравимо.

— Правилно. Но това, което повечето хора забравят, е, че като морско Божество тя е изградила голяма част от владенията си в морето. Доколкото знаем, първоначалният Воортяштан е представлявал огромен град над водата, може би издигнат върху множество кейове и колони, а може би изцяло плаващ. Каквато и да е истината, самото разположение на града показва, че е съществувал благодарение на чудеса.

— Защото сега е на дъното на залива — съгласява се Малагеш.

Знае за тази част от историята: почти няма област на Континента, която да не е била съсипана, след като каджът убил Божествата. Всички чудеса, на които се крепял животът на Континента, изчезнали мигновено — катастрофа, запомнена като Примигването. Ако някогашният Воортяштан се е разполагал върху океана чрез чудеса, това обясняваше напълно защо сега го обитаваха рибите в Северно море.

— Точно така — отвръща Зигне и за миг на лицето ѝ грейва лукава усмивка.

„Как си поддържа зъбите толкова бели — дразни се Малагеш, — щом пуши непрекъснато?“

— Това, което виждате днес, не е било самият град — продължава Зигне, — а само неговият вход. Генерале, двата върха източно от града не са планини, те са рамката на порта.

Малагеш дъвче мундщука на цигарето си.

— Значи съвременният Воортяштан е построен върху развалините на древната порта?

— Правилно ме разбрахте. А някогашният град сега задръства Солда, причинява страховити сезонни разливи на реката и пречи на една от най-големите реки на света да стане път за невероятно изгодна търговия.

Малагеш се засмива кисело.

— Значи вашата задача тук е да направите клизма на целия Континент, така ли?

Думите ѝ не помрачават усмивката на Зигне дори за миг.

— Да, и така може да се каже.

— Наистина ли мислите, че можете да спазите последния вариант на графика?

— Ами… Всъщност според моите изчисления ще изпреварим последния вариант на сроковете за разчистването с почти три месеца.

Малагеш я гледа опулено.

— Значи… ще го завършите предсрочно?

— Да — потвърждава Зигне.

— Ще довършите предсрочно работата, чийто край все се отлага с години?

— Да.

— И не го казвате, защото сте полудяла окончателно и безнадеждно?

— Поне доколкото аз мога да преценя.

— И как ще се справите с това според вас?

— Не ви се сърдя за недоверието — казва Зигне. — Години наред ЮДК не можеше да измисли как да разчисти залива, как да премахне тези отломки, останали от тежка катастрофа преди десетилетия. Но накрая нашият екип от инженери стигна до решение: модулно изграждане на компонентите.

— Моля?…

Зигне се усмихва и Малагеш проумява, че е реагирала на краткия рекламен увод точно както Зигне е искала.

— В залива Солда не можем да работим отвън навътре — има цял подводен град между нас и… сегашния град. Затова решихме да свършим работата отвътре навън. В проекта разделихме двата основни вида машини — кран и товарен кораб, на най-важните им съставни части. Избрахме прости, евтини, функционални части, за чието сглобяване и разглобяване са необходими минимални усилия. След това изградихме малко пристанище на няколко мили от Воортяштан, където можем да стигнем до брега — Зигне сочи към прозореца, през който се вижда все по-близкият фар — и прокарахме релсите, за да превозваме тези части по-близо до залива. Щом успяхме да доставим частите в устието на Солда и сглобихме първите два крана — край на играта.

Зигне смуква нехайно от цигарата. Малагеш се взира в нея, чака и накрая пита:

— Как така „край на играта“ само с два крана?

— Ами монтираш ли два крана на правилните места, можеш да постигнеш всичко. Първо построихме с тях кораби и кейове. После сглобихме още четири крана малко по-навътре в морето. След това тези четири крана извадиха отломки, натовариха ги на корабите и изградиха още осем крана по-навътре във водата. Новите осем крана извадиха отломки, натовариха ги на новите кораби и сглобиха още шестнайсет крана… после още трийсет и два, още шейсет и четири и така нататък. Обяснявам прекалено опростено, но можете да схванете основната идея.

Малагеш гледа гората от кранове.

— Значи за всичко това са ви били необходими…

— До този етап от проекта, който виждате в момента, стигнахме за не повече от двайсет месеца.

— Сериозно ли говорите?

— Да — потвърждава Зигне със съвсем лек намек за самодоволство. — Съобщават ни, че по течението на Солда вече няма разливи… и в Баликов, където сте служили преди, би трябвало да са доволни. Един ден, който ще дочакаме скоро, ще свържем напълно изолирани и откъснати от света досега части на Континента. Не след дълго възраждането на Континента ще започне наистина.

— И на чия блестяща находчивост се дължи всичко това?

— О, как да ви кажа… заслугата е на различни екипи, защото за всеки модул и всяка стъпка в процеса е необходим строг надзор и планиране, а…

— Вие сте го предложили, нали?

Зигне се запъва само колкото да прояви скромност.

— Аз стигнах до идеята… в по-общ вид, доста абстрактно. Е, да, разработих модулния подход и ръководих разпределението на конкретните задачи. Участвах и в конструирането на крана. Но и други в ЮДК, които дори не мога да изброя, имаха важна роля във всичко.

— Явно не се става главен технолог просто така.

— Как да преценя, като аз съм първата на такава длъжност в историята на фирмата? Преди не е имало главен технолог.

— А как… човек от кралското семейство на Дрейлинг стига до участие в такъв проект?

Зигне мига объркана.

— Кралското семейство на Дрейлинг ли?

— Ако не се лъжа, баща ви е наследник на трона в Дрейлинг?

Зигне издишва бавно дима през носа си и тръска пепелта в пепелника, вграден в страничната облегалка.

— Обединените държави са свободни и демократични. Вече не се кланяме на монархия, нито на пиратски главатари както по времето на Републиката.

— Дори ако принадлежите към тази монархия ли?

Очите на Зигне проблясват.

— Генерале, аз не принадлежа към монархията. И никога не съм принадлежала. А и това няма нищо общо с пристанището.

— Значи казвате, че вашият баща няма нищо общо с работата ви тук?

Зигне стиска с палец и показалец огънчето на цигарата и кожата ѝ изсъсква, но не личи да усеща болка. „Тези мазоли са доста дебели“ — казва си Малагеш.

— Моят баща, генерале — казва Зигне бавно, — няма нищо общо с каквито и да било важни събития напоследък, доколкото знам. И ако искате да научите мнението му по въпроса, предлагам ви да намерите човек, който знае повече от мен. Или по-скоро човек, на когото му пука какво мисли баща ми.

Тя вдига глава, защото влакът спира. Бялата колона на фара се извисява над тях. Зигне си връща самообладанието и хитричката усмивка пак разцъфтява на хубавото ѝ лице.

— А, ето че пристигнахме! Позволете да ви поканя на вечеря. Знам, че е късно, но сигурно сте прегладняла.

Без повече приказки тя слиза от пътническия вагон и оставя Малагеш да се бори с багажа си.

Малагеш и Зигне се хранят в малка трапезария под залата за управление на фара. Очевидно е, че тази стая е запазена само за висшето ръководство на фирмата: Зигне е използвала няколко ключа, за да стигнат до тази част от сградата. Сервитьорът — съвсем млад дрейлинг с рехава брадица, влиза и излиза през скрита врата до библиотеката в ъгъла. Всичко в трапезарията е предназначено да осигури уединение, тя е място за разговори по същество след края на официални заседания, макар че изглежда като много изискана кръчма за китоловци: цялата е в тъмно дърво с резба, почти навсякъде по стените са сложени кости на неприятни морски твари и в някои още са заседнали върхове на харпуни.

— Един от начините да задържиш способните служители — обяснява Зигне още с влизането — е да им предоставиш всяко възможно удобство. Тези хора са дошли на края на света, за да си рискуват живота… Дори ако са общи работници и моряци, ние им осигуряваме най-добрите готвачи, най-добрите развлечения и квартири, които могат да се купят с пари.

Но Малагеш забелязва също, че всичко е построено солидно и трайно. Никой не би изградил такова нещо, ако няма намерение да остане дълго. И ако наистина очакват пристанището да бъде готово след броени месеци, какво ще се случи по-нататък?

От мястото си вижда Форт Тинадеши: мрачно, притиснало се към земята внушително съоръжение на канарите северно от фара. Най-грамадните оръдия на крепостта са насочени към града със заплахата да стоварят гибел върху него всеки миг. Чуди се как ли се чувстват воортяштаните под тези дула ден и нощ.

— Осведомена сте за случая, нали? — казва тихо.

Зигне взема салфетката и попива изящно ъгълчето на устата си.

— Със Сумитра Чоудри ли? Да.

— Е, какво можете да ми кажете за нея?

— Пристигна тук преди половин година. Изпратиха я да проучи някакво откритие, направено в покрайнините на крепостта.

— Знаете ли какво са открили?

— Не. Когато предложих да ви помагам, ми казаха недвусмислено, че в сегашното положение ще научавам само каквото е необходимо, а това не е нужно да знам. — Зигне изсумтява. — Както и да е… Отначало Чоудри си стоеше в крепостта, но накрая започна да слиза насам и да задава въпроси на моите подчинени. Аз реших да бъда нейна посредница в контактите с фирмата. Стори ми се много… объркана.

— Объркана ли?

— Да. Питах се дали не е малко луда. Леко ѝ хлопаше дъската, ако ми простите този израз. По някое време си беше ударила главата — Зигне сочи лявата си вежда, — имаше бяла лепенка ето тук и се усъмних, че това може да е причината, но не бях сигурна.

— Как е пострадала?

— Генерале, за съжаление тя не сподели с мен. Задаваше много въпроси в областта на геоморфологията — как са се оформили тукашните земни недра. Ние вършим много работа в залива и може би затова очакваше да сме научили нещо. Но ние разчистваме останки отпреди десетилетия, не отпреди милиони години. — Зигне сочи през прозореца към местност западно от крепостта. — Хора са я виждали да броди по скалите с фенер през нощта и да зяпа морето. Казаха ми, че им приличала на някаква картина — девойката, която очаква завръщането на своя любим или нещо подобно. Както вече споменах, смятахме я за побъркана.

— Какво се случи след това?

— Ами един ден чухме, че тя просто… изчезнала. До мен стигнаха слухове, че в крепостта не разбрали веднага, толкова били свикнали с нейното чудато бродене. Търсеха я докъдето можеха да си позволят да стигнат, но не откриха нищо. Повярвайте ми, това е всичко, което знам.

— Дали е възможно някой от вашите служители да знае повече?

— Възможно е. Защо не? Искате да говорите с всеки поотделно ли? Генерале, с толкова много време ли разполагате?

— Предположих, че имате някаква система за оповестяване. Мислех си за съобщение до всеки в ЮДК, който е имал контакти с Чоудри.

— Е… имаме подобна система, но обикновено прибягваме до нея само в извънредни случаи…

— Ако разпратите съобщението, ще ви бъда много благодарна, главен технолог Харквалдсон. — Малагеш подчертано не забелязва досадата на Зигне. — Но в момента ми е особено любопитно… Защо тъкмо вие?

— Какво аз?

— Защо от всички тук именно вие ми помагате? Не сте замесена в нищо, което е свързано с крепостта. Изненадана съм, че ЮДК може да отдели от времето на своя главен технолог за участие в секретна военна операция.

— О, не могат да си го позволят, макар че приключихме един от трудните етапи в разполагането на крановете и малко ни олекна. Смъкнах товар от раменете си.

— Все пак — защо вие?

— Познавам страната, културата ѝ — отговаря Зигне. — В края на краищата израснах в покрайнините на точно този град.

— Така ли?

— Да. — Зигне мачка салфетката с два пръста. — Аз съм дрейлинг, няма спор за това. Но след преврата не можехме да останем в родните земи. Имаше предостатъчно хора, които желаеха и моята смърт, и смъртта на цялото ми семейство. Трябваше да се скрием някъде. Воортяштан беше най-близкото място, затова пък последното, където някому би хрумнало да ни търси.

— С какво се занимавахте, когато дойдохте тук?

— Предимно оцелявахме. И още някои неща. — В усмивката на Зигне се прокрадва горчивина. — Ето защо след трийсетина години, прекарани тук, познавам културата. Познавам хората. Познавам и географията, и историята. И разполагам с възможности, от които в крепостта няма как да се възползвате, без да ви задават какви ли не въпроси.

— Но всъщност нямате желание да ми помагате — отбелязва Малагеш.

— Че кой би искал да помага в секретно разследване?

— Сейпур казва: „Танцувай“, и вие отговаряте: „Колко дълго?“ Така ли е?

— Хъм… Близо сте до истината — язвително подхвърля Зигне. — Вашата страна е стиснала моята за чувствителните части, както биха казали някои. Но има значение и вашата слава.

— Моята слава ли? И каква е тя по-точно?

— Генерал Малагеш, независимо дали ви харесва или не, вие сте знаменитост в известен смисъл. Свързват името ви не само с министър-председателя на Сейпур, но и със смъртта на две Божества. И освен това с невъобразимата разруха и опустошение, причинени на Баликов, от която градът още не се е възстановил напълно… ако изобщо е възможно.

— Аз не можех да предотвратя това!

— Вероятно. Въпреки това имате такава слава, че самото ви присъствие в града ми вдъхва опасения. Както и на мнозина инвеститори. На Воортяштан открай време му е присъщо насилието. Загрижени сме, че колкото и безобидно да е прикритието за идването ви тук, можете да се превърнете в катализатор.

— И какво ще стане? Въобразяват си, че ще се изтърся тук и ще пръсна града на парченца?

— Забравяте, че към тези хора денонощно са насочени оръдия. И макар че в Баликов сте станали известна като достатъчно предпазлива администраторка, все още се носят какви ли не слухове за направеното от вас преди службата ви като губернатор. — Зигне се усмихва толкова озъбено, че Малагеш вижда кътниците ѝ. — Няма достоверни факти, разбира се… но и двамата с генерал Бисвал сте свързани по доста особен начин с превземането на Баликов през Лятото на черните реки, нали?

Малагеш не продумва.

— Континенталите се страхуват от вас, генерале — продължава Зигне. — Още по-силен е страхът им от Бисвал. Страхуват се и от онези оръдия. И сега всичко това се събра на едно място. Мисля, че загрижеността им е напълно основателна. А вие? Така че е благоразумно все някой да ви държи под око. Защо да не съм аз?

Черната стая

Не завиждам на Лалит Бисвал. Той направи може би най-трудния избор в кариерата си, ако не и най-трудния от всички в кампанията през Лятото, и според мен е знаел, че каквото и да реши, той и войниците му ще бъдат наказани — ако оцелеят, което едва ли е смятал за вероятно.

Може би някой ден историята ще отсъди за него по-вярно от мен и вас сега. Защото макар че именно Жълтият поход може би донесе обрата през Лятото на черните реки, заради стореното по време на похода никога не можем да признаем, че това наистина се е случило.

Писмо от командващия на въоръжените сили генерал Адхи Нур до министър-председателя Ашара Комейд, 1722 г.

Малагеш седи до прозореца в просторната си стая и гледа навън. Изгледът е великолепен, Воортяштан е като стена от светулки пред нея, но тя не изпитва никакво удоволствие от това. Не и след такъв разговор.

„В името на всички адове, в какво се забърках?“

Връща се при багажа, рови и вади нещо увито в стар шал. Малагеш не е запалена почитателка на новостите, но умее да разпознава практичността, затова за разлика от мнозина старши офицери на нейната възраст е отделила време да придобие опит с огнестрелните оръжия. Неин любимец е тъкмо този малък зловещ образец на технологичен напредък: късо дебело, дори дундесто устройство, наречено „барабанлия“ заради въртенето с всяко натискане на спусъка на пет малки цеви с по един патрон. За еднорък човек е много по-лесно да го презареди в сравнение с останалите оръжейни системи, защото е нужно само да освободи празния цилиндър с цевите и да постави следващия на неговото място. Още не е стреляла по жива мишена с оръжието и се надява никога да не ѝ се наложи, но за всеки случай го слага на нощното шкафче.

Просва се на леглото. Вече е решила, че на другия ден ще отиде на последното място, където са виждали Чоудри — Форт Тинадеши.

Затваря очи и опитва да се заслуша във вълните навън.

„Не забравяй къде си. Не забравяй къде си!“

Събужда се точно в пет сутринта, грабва бележник, използва безцеремонно един от малкото телефони в централата на ЮДК и се обажда във Форт Тинадеши. Отговаря ѝ тенекиеният глас на дежурен свързочник сержант, който е изненадан: очакват я, но не толкова скоро. Тя обаче има късмет, защото генерал Бисвал е в крепостта, върнал се е наскоро от инспекция на другите укрепления в областта и наистина може да отдели време за нея.

— Стига колата да слезе навреме, за да ви вземе, генерале — добавя сержантът.

— А какво би ѝ попречило?

— Е, има само един път от крепостта надолу към града и качеството му е малко… разнообразно. Единственият проходим път за автомобил, и то условно казано.

— Значи да не си нося препълнена чаша с горещ чай, това ли намеквате?

— Общо взето.

— Страхотно…

Когато автомобилът се появява, ѝ е трудно да повярва, че има изправно возило под калта, мъха и чакъла, впили се в корпуса му като миди в дъното на кораб. Олеква ѝ, че е облякла полевата униформа, а не парадната.

— Велики адове — мърмори тя, когато шофьорът изскача от кабината. — Надявам се колелата на тази проклетия да не паднат по пътя.

После се взира в шофьора и сърцето ѝ прескача. Той е нисък, но жилав младеж със спретнато подкастрена брада. Сигурно биха го смятали за красавец, ако не бяха лошите очертания на брадичката. Но има нещо познато в това лице, особено както се е ухилил насреща ѝ.

Той отдава чест с рязко движение.

— Добро утро, генерале. Готова ли сте за пътешествието нагоре?

— Познавам те — казва тя и пристъпва към него. Споменът проблясва изведнъж. — Да му се не види… Старши сержант Панди, нали? От Баликов. Ти ли си наистина?

Усмивката му направо засиява доволно и гордо.

— Аз съм, госпожо. Радвам се да ви видя отново.

Тя го помни малко по-отчетливо в сравнение с други, които е командвала в Баликов: капитана на военния гребен отбор, който през лятото тренираше упорито по водите на Солда и дразнеше силно с това жителите на града. Помни и че е страховит майстор на фехтовката — в учебните двубои е проявявал такава пъргавина и изящество, че дори Малагеш, която си я бива с острие в ръката, му се е възхищавала.

— Ама ти много си пораснал, както виждам — отбелязва тя. — Адове, какво правиш там горе?

— Предимно карам колата, госпожо — отвръща Панди. — Оказа се, че малцина сред войниците тук се справят добре с автомобилите, и това благородно задължение са падна на мен.

По вкоренен навик тя оглежда Панди от главата до петите, търси белези по ръцете и краката му, признаци на недохранване по бузите и на скорбут по венците и зъбите. „Вече не е твой войник — казва си. — Сега е на Бисвал.“

— Е, дано си се усъвършенствал — казва на глас. — Трябва да се кача горе, и то бързо, но предпочитам да пристигна невредима.

Панди ѝ отваря вратата.

— Генерале, този път е струна на ваша — ваша е сейпурски инструмент, — а колата е моят лък. Ще ви изсвиря чуден концерт.

— Панди, ако в шофирането те бива наполовина колкото в приказките — отвръща Малагеш, — очаквам да не пострадам.

След десет минути гледките на Воортяштан подскачат наоколо, колата се люшка напред-назад и наляво-надясно като кораб в буря. Малагеш зърва палатки и юрти, ровове и улички, скалъпени надве-натри постройки, които едва издържат напора на вятъра. Сред това ширнало се безредие стърчат високи чудати камънаци — техните безформени редици сякаш залитат по брега на Солда. Нещо в тях я смущава, но е трудно да го разпознае.

— Изглежда като проклет бежански лагер — казва тя.

— Щеше да има прилика, генерале — съгласява се Панди и сочи една от купчините, — само да не беше това.

— Какво искаш да кажеш?

Взира се отблизо, когато минават до камъка. Много по-висок е, отколкото ѝ се е сторило, може би трийсетина стъпки. Забелязва подобие на човешки черти в топчестия горен край: плитки ямички на очи, заоблена издутина като нос. Оглежда и другите в редицата, търси подобни сенки горе и ги открива.

— Статуи… Те са статуи, нали?

— Били са някога — уточнява Панди. — Според слуховете са били стражи край Солда, посрещали са плаващите надолу по реката към портата на стария град. — Сочи с брадичка двата върха. — Промяната в климата не е била много милостива към тях.

Тя си представя какви може да са били: високи човешки фигури, осеяли бреговете, вероятно величави и внушителни, а сега са очукани и обезобразени в нещо почти безформено, вторачени завинаги в изчезнал град.

— Какво ли е да живееш в сенките на тези неща?

Изкачват се до платото. Форт Тинадеши се чумери на хоризонта като буреносен облак, огромен и мрачен, влажно лъщящ и така настръхнал от оръдия, че наподобява гигантски таралеж.

— Генерале, аз си мисля, че штаните са свикнали да живеят с надвиснали над тях опасности — казва Панди.

— Какви „штани“?

— Ъ-ъ… Така наричаме местните хора, госпожо.

Малагеш се мръщи. Думата оставя неприятен вкус в устата ѝ, но може да е заради издигащата се страховито крепост, която доближават.

Когато стигат пред оградите на външния периметър, Малагеш забелязва чудновато съоръжение само на две мили северозападно от стените на твърдината. Изглежда невзрачно и безобидно — малка постройка от сивкав бетон, около която обаче има двойно повече огради и стражеви кули от останалата околност на крепостта.

— Какво е това адско нещо? — пита тя и сочи. — Колко камиони с тел са закарали там…

— Генерале, доколкото знам, намислили са да разширят укрепленията — отговаря Панди. — Поне така съм чувал. Не са напреднали много, както изглежда.

Тя кима сговорчиво, макар да е наясно, че това е лъжа, но не знае дали Панди е посветен в измислицата. Подозира, че малката бетонна пъпка в далечината е вход към находището на незнайната руда, която са открили тук.

— Панди, какво те накара да дойдеш тук? — пита тя. — След Баликов можеше да отидеш където поискаш.

— Ами, когато генерал Бисвал пое командването тук, не можах да устоя. Някога е бил ваш командир, нали? За мен беше същинска житейска школа да служа под ваше командване. Май исках да продължа напред, това е.

— Защо?

— Ами… — Панди се мъчи да намери точните думи. — Май днес са останали на служба съвсем малко от истинските някогашни герои. Когато се пенсионират, с тях ще бъде забравена твърде голяма част от историята.

Малагеш се заглежда в обраслите с ели хълмове, толкова мрачни под сивото небе, и се опитва да не мисли за първия път, когато е видяла такава местност.

— Да, голяма загуба ще бъде…

Форт Тинадеши, наречен на знаменитата новаторка Валайча Тинадеши, е едно от най-старите военни съоръжения на Континента, наполовина брегово укрепление, наполовина база. Разполага с грамадна брегова батарея, отвесни защитни стени, плетеници от телени огради, просторни казарми. Има нещо хем мрачно величаво, хем скалъпено надве-натри във Форт Тинадеши, приспособен да посреща всякакви несгоди, защото във Воортяштан се случва какво ли не. „Каква великолепна бъркотия“ — казва си Малагеш, докато автомобилът бръмчи през един портал и тъмните стени надвисват над нея.

Опитва да си представи как ли Сумитра Чоудри се е отнасяла към крепостта. Връща се мислено към прочетените материали за нея, докато е пътувала на „Кайпе“ с Питри. Младата жена е служила година и половина във въоръжените сили на Сейпур — обичаен избор за онези, които искат да подобрят шансовете си за работа в някое министерство. Докато носила униформа, заслужила „Сребърна звезда“ и „Златен удар“ за „забележителна доблест“, проявена при „инцидент“, когато един континентал нападнал контролно-пропускателен пункт.

Малагеш има достатъчно опит, за да разгадае смисъла на тези обтекаеми изрази.

„Стреляла е по някого и го е убила — казала е на глас, — когато наистина се е налагало. — Погледнала е пак бележката за «Сребърната звезда». — И е била ранена.“

„Да — потвърдил е Питри. — Улучена е със стрела в лявото рамо, когато континенталът нападнал поста. Точно над ключицата. Едва не я убил. Но тя успяла да стреля, след като била ранена.“

„Убила го е, след като е я ранил тежко? Или е много корава, или е имала късмет.“

„Генерал Малагеш, чутото за нея — казал е Питри сдържано — ме подтиква да смятам, че по-скоро е вярно първото.“

Колата спира и Панди я води в щаба, чиято вътрешност е влажна и напомня за гробница със зейналите коридори и тесните като тунели стълбища. Тя проумява, че тази част от крепостта е построена броени години след като каджът е превзел Континента, и е смайващо остаряла. Участвала е в проектирането и построяването на много военни бази, затова ѝ се набиват в очите всевъзможни недостатъци — тази стълба е прекалено тясна за евакуация, онези прозорци са твърде широки и уязвими при обстрел. Почти настръхва.

— Къде отиваме? — пита Малагеш, когато изкачват виеща се стълба. — Очаквах Бисвал да е някъде тук.

— Тук е, госпожо — отвръща Панди. — В гнездото, точно над нас.

— Къде?!

— В гнездото. Извинете… В наблюдателната кула. Както казва самият генерал, той мисли образно, затова предпочита да има добър обзор.

Малагеш тъкмо да попита що за проклети мъгляви приказки са това, но отгоре вече се процежда сивкава светлина и след малко двамата влизат в кръгло помещение с прозорци навсякъде по външните стени, все едно са се качили на върха на фар. Тя поглежда встрани и за миг ѝ се замайва главата, защото осъзнава колко високо се намира — укрепленията са се ширнали на триста стъпки под нея.

— Генерал Бисвал — казва Панди, — генерал Малагеш е тук.

Тя оглежда помещението. Забелязва, че тази най-висока кула на Форт Тинадеши е приспособена и за кабинет — малко бюро е обърнато на изток. По стъклата пред бюрото са закрепени много карти на областта и тя открива, че познава някои от тях. Пъстрите изображения така отвличат вниманието ѝ, че чак след минута забелязва седналия зад бюрото мъж с яркооранжева кърпа на главата.

Той изсумтява и бавно обръща стола си към тях.

Светът сякаш се завърта около Малагеш.

Не е същият, чийто образ е запазила паметта ѝ. Все още нещо напомня за плещестия могъщ мъжага, какъвто е бил някога, но доста се е разширил в кръста, прилежно подстриганата му брада е снежнобяла, малки, крехки наглед очила се крепят на носа му.

Очите му обаче са си каквито са били: толкова бледосиви и малко хлътнали, сякаш наблюдават света от укритие.

Генерал Лалит Бисвал се усмихва малко насила и става.

— Кълна се в морето… не, във всички морета — Тюрин, ти ли си? Колко години минаха? Наистина ли си ти, скрита някъде в тялото на тази стара жена?

— И аз бих могла да ти задам подобен въпрос — отвръща Малагеш. — Точно затова отбягвам срещите с някогашни колеги. Напомнят ми в каква проклета старица съм се превърнала.

Той клати глава. Ръкостискането му си е същото, има пръсти на човек, роден или да изработва разни неща, или да ги чупи. А после я изненадва с предпазлива прегръдка — проява на дружелюбие, която му е била неприсъща преди.

— Хайде стига — казва Бисвал. — Жалко, че не се виждахме по-често. — Стиска раменете ѝ и я гледа в лицето като баща, посрещнал детето си след цяла година в пансион. — Това ми помага да се преборя с чувството, че съм завеян дъртак, който се пита дали миналото му е истинско, или си го е измислил.

Малагеш се опитва да отвърне на приятелския жест, но е трудно: лявата ръка я боли, дясната се свива в юмрук и тя не успява да ѝ попречи. Той незнайно как е запазил предишната си миризма — лъха на мъж, но не неприятно, долавя се ухание на хвойна и бор. Този слабичък сигнал към обонянието обаче събужда хиляди спомени: вонята на дим, пепел, дъжд, животински тор, гнила храна, разлагащо се месо, в паметта ѝ се връщат и звуци, далечни писъци и бучене на пламъци.

„Не забравяй къде си — увещава се тя. — Не забравяй къде си!“

Бисвал я пуска.

— Старши сержант Панди, свободен си. Не подобава младежи да присъстват на взаимното съчувствие, което си изказват старци. — Усмихва се лъчезарно на Малагеш. — Какво ще кажеш да пийнем чай? В края на краищата тук горе сме най-отдалечени от проблемите на тази грозна помийна яма.

— Както е казал мъдрецът — подхвърля Бисвал, докато ѝ налива, — когато пастирът ляга при козите, започва да се вслушва в тях. И скоро не е ясно кои са пастирите и кои са козите, а?

Вятърът блъска стъклата на прозорците. Малагеш упорито си внушава, че усеща полюшване само във въображението си. Изобщо не ѝ се иска да повярва, че тази кула наистина се клати.

— Значи си представяш воортяштаните като кози? — казва тя, вторачена в парата, която пълзи мързеливо по ръба на чашата.

— Не — отрича Бисвал и налива чай и на себе си. — Струва ми се, че това би било прекалена похвала за тях.

Гласът му не се е променил, още е плътен и дрезгав като скърцането на дървенията в кораб. И говори както преди, сякаш няма особено желание, но е решил да каже старателно каквото е наумил. Разговорът с него е като разговор с булдозер, муден и неумолим.

— И какво е положението тук? — пита Малагеш.

— На пръв поглед е ясно. Министър Комейд иска да построи пристанище, нали? Да отпуши Солда, да промени Континента безвъзвратно, нали?

— Е, и?

— Проблемът е, че така се намесва в местната политика, ако този термин от цивилизацията е уместен тук. По-скоро в стари съперничества и вражди. — Бисвал сочи налепените по прозорците карти. На една са отбелязани с различни цветове райони покрай Солда и по високите плата. — Тюрин, тук има два вида воортяштани. Едните живеят в планините, другите по речните брегове. Тези край реката са богати, дебели и щастливи. Имат най-добрите пасища и дерат кожи от всеки желаещ да прекоси Солда. А онези по платото… Трудно им е, и то открай време, винаги са се борили за по-добра земя.

— Какво следва от това?

— Въпрос на практично настроен човек. Какво следва от това ли? И какво общо имат тези щуротии в затънтения пущинак с пристанището? На кого му пука за тези селяндури? Ами за нещастие, ако искаме пристанището да работи, се налага да живеем някак с тези хора. И ако отворим реката за плаване, чие спокойствие ще смутим?

Малагеш криви лицето си в гримаса и кима.

— Аха…

— Точно така. Племената покрай реката искат да се сдобият с нови земи, за да преместят домовете, градините и пасищата си. Само че единствените други свестни земи вече принадлежат на племената по платото. Всъщност те притежават всичко, което може да се обработва. Затова са настръхнали. Толкова са настръхнали, че нападат военни обози, крадат купища огнестрелни оръжия и експлозиви и започват същинска война. Толкова са настръхнали, че грабят и опожаряват селища по границите между териториите на племената. Толкова са настръхнали, че предишният командир в тази проклета област отнесе куршум в лицето. Ето колко са настръхнали.

— Адски шибано положение.

— Все още нямаш представа какво е. Тук съм от около година и четвърт и тепърва ми предстоят преговори с предводителите на племената, за да ги накарам някак да не се изтребват помежду си. И преди всичко да не убиват нас. Не съм обнадежден. Впрочем добре е, че си предпочела бойната униформа. Старай се, доколкото е възможно, да не проличи, че си офицер. В крепостта уж си на сигурно място, но тя си остава база в бойна готовност. Из хълмовете наоколо се спотайват достатъчно хора, които ще са предоволни да възнаградят перченето ти с куршум.

— Значи така си се озовал тук? Гръмнали са предишния командир и са опрели до тебе?

Раменете на Бисвал леко се превиват.

— Не е точно така. Аз преподавах военна история в Абишекската академия. С други думи, вече бях в дълбок резерв.

Малагеш кима отново. „Дълбок резерв“ е военният термин за безполезност, когато не уволняват войник, оперативен агент или офицер, а го натикват някъде и вероятно го забравят. Можеш да попаднеш в това положение по какви ли не причини — политическа немилост, провалена операция, фатална грешка в кариерата… А други просто остаряват. Малцина попадат в дълбокия резерв по своя воля, макар че самата Малагеш се е опитала да направи точно това. „И дори това оплесках…“

— Никой друг не искаше тази работа, затова пак ми обърнаха внимание — продължава Бисвал. — Трябваше да проумея, че щом са готови да я дадат на мен, не бива да приема. Падна ми се тягостна задача, а броят на човешките души, за които нося отговорност, е тежък товар за съвестта ми.

Малагеш поглежда картата, на която са посочени военните бази във Воортяштан.

— Колко са?

— Седем хиляди тук, в Тинадеши. Четири хиляди във Форт Хаджи, където по релсовите пътища има сериозни неприятности — точно на север от платото е, сещаш се. Три хиляди и петстотин във Форт Лок. И още по границата с Юкоштан. Тюрин, станах командир на общо двайсет и три хиляди войници във Воортяштан. Много са, но не стигат.

— Нима?

— Да. Пръснати сме прекалено нарядко. Моят предшественик се е опитал да прочисти свърталищата на бунтовниците в планините и се е провалил с трясък. Това му е струвало живота. В момента заповедите на военния съвет са само да задържим позициите си. Да укрепваме базите. Да защитаваме пристанището. Все едно сме им нужни там. Дрейлингите на практика си имат собствена армия. Дори си имат проклето миниоръдие.

— Виж ти…

Малагеш си заръчва да порови около този факт.

— И незнайно как всички штани също си имат огнестрелни оръжия. — Той стрелва с почти недоловим поглед барабанлията в кобура ѝ. — Мразя тези неща, Тюрин. Мразя тези проклети нови оръжия, които изведнъж се пръкнаха навсякъде.

— Не съм и помисляла, че си технофоб — казва Малагеш.

— Не съм — изръмжава Бисвал. — Но с тези проклетии е адски лесно да убиеш някого. При стрелометите е голяма досада да боравиш с боеприпасите. Ако вятърът е прекалено силен, дори не можеш да ги използваш. И нямат кой знае каква далекобойност. Но с дългите нарезни цеви… Едва ли не за ден-два преминахме от единична стрелба към автоматична и продължаваме нататък. Толкова по-лесно стана да умреш където и да било по света.

— Отдавна ги измислихме — напомня Малагеш. — Просто досега все не успявахме да ги произвеждаме в големи количества.

— Да ги бяхме оставили във фабриките — мърмори Бисвал. — Тюрин, и ти ли се захласна по тях?

— Ако не можеш да се бориш срещу бъдещето, по-добре овладей бързо онова, което ти носи. Особено ако имаш допълнителни затруднения.

Тя вдига лявата си ръка с протезата.

— Аз… — Поглежда я тъжно. — Чух за това. Съжалявам.

— И двамата знаем, че не е чак толкова страшно. Жива съм. Мнозина вече не могат да кажат това.

— Да… Права си. Тюрин, винаги си знаела кое е по-важно. Изненадах се, когато научих, че си зарязала службата. Всъщност защо напусна?

Малагеш свива рамене уж нехайно.

— Искаха от мен да бъда каквато не съм.

— А-а… Тоест политик?

— Нещо подобно.

— А сега си на административна екскурзия — отбелязва Бисвал. — Не съм чувал някой досега да е бил изпратен с такава цел във Воортяштан. Защо те засилиха точно тук?

— Препиках обувките на много важни особи, когато подадох оставка — отговаря Малагеш. — Можеха да пренебрегнат недостатъчния срок на служба, но не го направиха. Дори не мисля, че чак толкова са искали да ми дадат шанс да заслужа пенсията. Чудя се дали не ме изпратиха с надеждата да си намеря гроба тук.

Присвитите очи на Бисвал гледат замислено.

— Да. И аз… се питах същото. Може би просто опитват да се отърват от нас. Докато сме живи, и двамата си оставаме… неудобство за тях, нали?

Гади ѝ се. Не е говорила за това с никого повече от десет години и поначало не иска да го обсъжда толкова открито тъкмо с мъжа, който ги командваше по онова време.

Искала е да забрави. Правила го е доста успешно досега. Отвратителна наглост от страна на света е да ѝ напомня, че Жълтият поход изобщо се е случил.

Олеква ѝ, че ги прекъсват нечии стъпки зад нея. Обръща се и вижда, че по стълбата се качва жена на четирийсетина години в сейпурска униформа. Нашивките показват, че е капитан първа степен. Особено впечатление прави излъчването на смъртоносна заплаха у тази жена: всичко в позата и движенията ѝ — издадената челюст, изопнатите рамене, широко стъпилите крака — сякаш е предназначено да нанася или да понася удари. Вързала е косата си отзад толкова стегнато, че май се е опънала и кожата на челото, в средата на което има чудата по-светла ивица. Белегът е широк и изглежда като че кожата е била отделена от костта при раняването. Това обаче изобщо не пречи на каменно вторачения ѝ поглед. Малагеш веднага разпознава ветеран с голям боен опит, и то от гадния вид.

Щом преодолява и последното стъпало, жената спира и отсечено отдава чест.

— Генерал Малагеш, за нас е чест присъствието ви в Тинадеши.

— А, Надар, ти ме намери — подхвърля Бисвал.

— Генерале, когато сте в Тинадеши, почти винаги стоите в гнездото. — Тя оглежда стаята с неодобрение. — Въпреки възраженията ми.

— Тюрин, това е капитан Киран Надар, комендант на Форт Тинадеши. Надар не харесва моя импровизиран кабинет тук. Смята, че штаните са опасни и могат да се възползват от този мой навик. Но аз съм тук именно защото знам, че те са опасни. — Бисвал се заглежда на изток към назъбените порозовели върхове на планината Тарсил. — Къде бих имал по-добър изглед към онова, с което трябва да се справим?

— Струва ми се, че това е остатък от друго време — казва Малагеш, докато се изправя и оглежда малкото помещение. — Построено е преди артилерията и малокалибрените оръжия да имат далекобойност като сегашната.

— Права сте — казва Надар. — И тъй като загубихме заради снайперист предишния си командир, дано намери покой във вечния си сън, се безпокоя, че генерал Бисвал обича да си пие чая тук.

— Може би ми харесва да съм в част от крепостта — подхвърля Бисвал, — която е построена по време, когато сме имали по-ясна представа за целите си тук.

Надар свежда поглед и мълчанието става неловко.

— Мястото е адски особено — вмята Малагеш и думите ѝ сякаш заглъхват окаяно във въздуха.

— Госпожо генерал, не се съмнявам, че познавате добре и по-съвременни съоръжения — отвръща Надар с намек за накърнена гордост. — Но тук сме принудени да се задоволяваме с това, което имаме.

— Но някои неща си изглеждат съвсем нови — продължава Малагеш и застава пред западния прозорец, обърнат към океана и крайбрежните канари. Преди тях е невзрачната постройка, която е видяла по пътя нагоре, заобиколена от много мили бодлива и режеща тел. — Какво представлява онази проклетия?

— Недовършено разширение на укрепленията, госпожо генерал — невъзмутимо обяснява Надар.

— Разширение, а?

— Да, генерале.

Малагеш се вторачва в нея.

— Нищо подобно.

Самоувереното изражение на Надар се стопява. Бисвал гледа ту едната, ту другата, лицето му е неразгадаемо.

— Капитан Надар, виждала съм как се строят нови укрепления — натъртва Малагеш. — И то много. Това е нещо съвсем друго. По-важното е, че отделих достатъчно време да прегледам предложенията за ново строителство във Форт Тинадеши. Нито едно не е било утвърдено. За разлика от онова нещо там.

Надар поглежда Бисвал, който ѝ отвръща с красноречив поглед: „Казах ли ти.“ Надар се мръщи раздразнено и подхваща:

— Госпожо генерал, при цялото ми уважение, ще ви дам отговора, който според мен очаквате — това са поверителни сведения, до които не вярвам да имате достъп.

— Може и така да е, капитан Надар — казва Малагеш и добавя небрежно: — Да не е нещо свързано с онзи метал?

Надар я зяпа като зашлевена.

— М… метал ли?

— Именно. Металът, който сте открили някъде наблизо.

— Как… вие да не… — Надар се насилва да говори спокойно. — Госпожо генерал, как точно се… осведомихте за това?

— Видях някакъв доклад още докато бях в съвета. — Лъже, но понеже малцина имат представа какво научават и виждат хората по върховете на властта, звучи съвсем правдоподобно. — Сигурно е било преди да наложат официално ограничения достъп. Тогава само си помислих, че е любопитна находка. Но щом се е оказало толкова важно, че е засекретено, а вие сте построили това нещо… находката явно е адски любопитна.

Стаята притихва задълго.

Бисвал се обляга на стола си и се подсмива.

— Тюрин, възрастта не е засегнала ума ти. Дори си по-схватлива, отколкото те помня.

— Ще приема това като комплимент, господин генерал — казва Малагеш.

— Генерал Бисвал — намесва се Надар вече доста зачервена, — аз… аз не смятам заповедите за поверителните сведения, според които изпълняваме задачите си тук, за нещо смешно. Ако е имало пробив в тази област, трябва да…

— Спомням си как един млад капитан ми каза много тактично — прекъсва я Бисвал, — че човек може хем да почита Галадеш и да му се подчинява, хем да не забравя, че е на хиляда мили оттук.

Надар се изчервява още повече.

— Въпреки това новината е много тревожна. Дори ако не някой друг, а генерал Малагеш е научила прекалено много за ситуацията тук. Обезпокоена съм, че щом тя знае, възможно е и някой друг също да знае. Това е сериозен пробив в сигурността.

— Права си да се тревожиш — признава Бисвал. — Но пробивът не е при нас, което с удоволствие ще подчертая пред онези в Галадеш. Може би трябва да благодарим на генерал Малагеш, че поначало научихме за това изтичане на сведения.

— Аз съм тук само заради административната екскурзия — вмята Малагеш. — Не искам да ви се набърквам в работата.

— Не си ти проблемът — натъртва Бисвал. — Тъкмо този проект ни се набърка в работата. Но е благоразумно да внимаваме с тези сведения, а за да си предпазлива, най-добре е да знаеш точно какво става тук. Капитан Надар, моля те да запознаеш подробно генерал Малагеш с тази поверителна информация и да ѝ дадеш пълен достъп до операция „Волтова дъга“.

Надар се мръщи, сякаш са поискали от нея да преглътне цяла лъжица особено гнусно лекарство.

— Не искам да губим повече време в обсъждане на това нелепо отклоняване на сили и средства — тихо казва Бисвал и вдига ръка във възпиращ жест. — Моля те, Надар. Покажи ѝ най-новата чудатост, за която нашата страна реши да пръска пари, вместо да ги даде за още стени, още войници и още снаряжение.

— Генерале, при цялото ми уважение, това е грубо нарушение на правила…

Надар млъква, защото над укрепленията се разнася приглушен пукот. Малагеш се оглежда стреснато.

— Това стрелба ли беше?

Не личи Бисвал и Надар да са изненадани. Генералът си поглежда часовника.

— А-а… Не се усетих кога мина толкова време.

— Какво беше това? Прозвуча като залп.

— Залп си е, но по-особен. — Бисвал отива при един прозорец и насочва далекоглед на изток, към един двор, заобиколен от няколко редици бодлива тел. — Поредното всекидневно занимание във Форт Тинадеши…

Подава далекогледа на Малагеш. Тя веднага открива мястото и макар че там се стеле дим от изгорял барут, гледката е съвсем ясна.

Деветима сейпурски войници с дългоцевни огнестрели стоят в единия край на двора, в другия има висок пръстен вал, в чието подножие личат тъмни петна. Нещо се е свлякло неподвижно там, двама войници притичват и го извличат настрани, след тях по земята остава червена ивица.

— Нападнаха внезапно пропускателен пункт — казва Бисвал зад нея. — Застреляха двама от часовите. Заловихме ги по чиста случайност — изненада ги завръщащ се патрул.

Двамата войници довличат мръсен, присвит уплашено континентал, почти цялото му лице е отекло от побой. Стягат превръзка на очите му и го изправят пред земния вал. Панталонът на слабините му потъмнява от урина.

— Екзекутирате ли ги? — пита Малагеш.

— Да — потвърждава Бисвал. — Тюрин, тук не е както в Баликов. Няма други закони освен племенните обичаи. Единствените съдилища са военните. А затворът в крепостта е тесен и стар. Не можем да държим хора там безкрайно дълго.

Тя гледа как командирът на стрелковото отделение извиква заповеди. Деветимата войници се прицелват с огнестрелите.

— Във Воортяштан — казва Бисвал — се оправяме както можем.

Дим се кълби над двора. Континенталът се строполява. След миг-два гърмежите стигат до кулата.

Тя отпуска ръката с далекогледа и го връща вяло на Бисвал.

— Може би сега ще разбереш — продължава Бисвал, — че имам много по-важни грижи от някакви секретни научни експерименти. Капитан Надар… покажи на генерал Малагеш лабораториите. Може би преди да се пенсионира тя би могла и да осведоми съвета какво нелепо бреме са те за нас. Щом привършите с това, върни се тук да докладваш за положението по източния периметър. Имаме си предостатъчно сериозни задължения.

Надар още опитва да се овладее в подножието на стълбата, когато Малагеш слиза при нея. Надар се прокашля.

— Моля да ни извините за тази случка, госпожо генерал. Вероятно сте се почувствали неловко.

— И още как — навъсено отвръща Малагеш.

Разбира се, тя също е ръководила екзекуции в Баликов, но са били много по-церемониални, присъствали са наблюдатели от цивилните власти. А видяното току-що е като всекидневното изхвърляне на боклука.

— Всъщност аз съм на същото мнение като него — казва Надар и тръгва по коридора пред нея. — Операция „Волтова дъга“ е тежък товар за нас в момент, когато най-малко можем да си го позволим.

— Но?…

— Но Бисвал поначало не иска да… обръща внимание на нищо, което не е непосредствена заплаха.

— Ако предшественикът ти е загинал в сражение, според мен е напълно разбираемо тайните миньорски дейности да не са много напред в списъка с важни задачи.

— Генерал Рааджаа… Да, той беше чудесен предводител. Всички му се възхищаваха. Когато го загубихме, мнозина промениха отношението си към това, което правим тук. — Надар тръсва глава и тръгва надолу по дълга стълба. — Генерал Малагеш, какво знаете за „Волтова дъга“?

— Знам, че има метал. Знам, че е в земята. Горе-долу това е. Дори не подозирах, че си има красиво кодово наименование.

— Ясно. А какви са знанията ви в електроинженерството?

— Никакви. Дори по-малко от никакви.

— Е, това ни улеснява — казва Надар. — Значи ще имате по-малко въпроси.

Вървят по коридора към лабораториите. Таванът тук не се вижда заради широки и тесни тръби, всички те съскат или бълбукат тихо.

— Вероятно разбирате, че електрификацията може да се окаже следващата голяма крачка напред за нашата страна — подхваща Надар.

— Чета за това във вестниците от време на време. Смятах, че Валайча Тинадеши се е опитвала да го постигне и не е успяла.

— Вярно е, но тя не е влагала особени усилия в това. А сега, както може би сте видели в Галадеш, не само цели домове, а и големи здания са електрифицирани.

— Така е — съгласява се Малагеш.

Ако трябва да бъде откровена, светлината на електрическите лампи я дразни. Струва ѝ се, че някак откроява недостатъците в човешките лица.

— Сега основният проблем е преносът на енергията — не млъква Надар. — Имаме въглища, имаме язовири. Но увеличаването на преноса, за да е равен на мащабите на производството в Сейпур… това ни затруднява.

Тя отваря широко дървената врата в края на коридора. Влизат в снежнобяла лаборатория, пълна с какви ли не сложни уреди: помпи, инсталации и още нещо със смайващо изобилие от тръби около него. Четирима лаборанти седят прегърбени над стъклени съдове с различни количества невзрачно сив прах. Вдигат глави стреснато.

— Лейтенант Пратда… — казва Надар и един от тях се изправя и отдава чест. — Това е генерал Малагеш. Запознавам я с проекта. Защо не я осведомите накратко за техническата страна на дейността ни тук?

Дългурестият Пратда застава пред Малагеш и отдава чест лично на нея.

— Разбира се, генерал Малагеш. Присъствието ви е чест за нас. Доколко да навлизам в технически подробности?

— Обобщено изложение е достатъчно — отговаря Надар. — И без таблици, лейтенант.

— Разбирам… — Пратда прехапва устна. — Но, капитан Надар, аз поработих допълнително по една от тях и съм убеден, че тя наистина изяснява как…

— Без таблици, лейтенант — повтаря Надар настойчиво. — Резюме в не повече от пет минути.

— Както желаете. — Той умува миг-два, после казва: — Може би е най-лесно да покажа нагледно. — Обръща се към колегите си. — Дайте ми необходимото за теста на Аамди.

Друг лаборант припряно измъква изпод работната маса много голяма лампа, дълга две стъпки, тежка батерия и два дебели кабела. Пратда благодари, взема всичко и го носи към дебела здрава врата с табела „Четвърта изпитателна зала“.

— Насам, госпожо генерал — подканя той през рамо.

Малагеш тръгва след него, но Надар не помръдва.

— Генерал Малагеш, вече съм гледала това представление. Аз… ще почакам в коридора, ако не възразявате.

Обзета от безпокойство, Малагеш влиза в залата.

— Моля ви, затворете вратата плътно — казва Пратда. — Благодаря.

Тя забелязва, че от вътрешната страна вратата е стоманена, сякаш е предназначена да защитава от взривна вълна.

— Ъ-ъ… има ли причина за тези предпазни мерки? — пита Малагеш.

— Напълно безопасно е, уверявам ви. Ето, имаме два съвсем обикновени елемента — лампа и батерия. При тези размери батерията е с много голям заряд, а лампата е с много голяма яркост — такива се използват за улично осветление в Галадеш. Дотук ясно ли обяснявам?

Малагеш изсумтява потвърждение.

— Чудесно. А сега… Тези кабели са от обикновена мед, каквито се използват в момента за повечето приложения на електричеството. Ако ги свържа ето така с батерията… След това, разбира се, с основата на лампата…

Сложената на работната маса лампа примигва в мъждиво жълто, което става по-ярко, докато Пратда нагласява кабелите, и накрая в сумрачната стая се появява достатъчно силен източник на светлина.

— Готово — казва Пратда, откача кабелите и светлината изчезва. — Батерията работи, зарядът се пренася до и от лампата. Само че има значителни загуби, затова лампата не е много ярка. Но тези кабели — той вдига пред очите ѝ другите два кабела, за да види, че са маркирани в червено — са направени от сплав на мед с елемент, открит неотдавна.

— И какъв е този нов елемент?

— Той е нещо, което бе открито наблизо във Воортяштан, и то съвсем случайно — обяснява Пратда, докато свързва кабелите с батерията. — В началото само помагахме на ЮДК да си набави материалите за пристанището. Смяташе се, че за осъществяването на проекта ще са необходими големи количества обработен камък, затова обмисляхме да ги добиваме близо до крепостта. Нашите инженери започнаха да копаят и намериха… ето това. Залежи от руда, каквато не е откривана досега. — Пратда я поглежда с блажена усмивка. — Готова ли сте, генерал Малагеш?

Тя кима.

Той опира краищата на кабелите в основата на лампата.

И тогава…

Очите на Малагеш възприемат случващото се като взрив, но безшумен и безплътен. Тя потиска желанието да се хвърли на пода (във въображението ѝ се мяркат воят на снаряди и тътенът на близки експлозии) и се насилва да гледа.

Лампата грее с неимоверно бяла нажежена светлина — заслепяващ изблик на чисто сияние с такава сила, че Малагеш почти го усеща с кожата си. Светлината е толкова ярка, че сякаш пронизва главата ѝ и продължава нататък, тя охка и се извръща, а стените също светят с отражението на страховитото сияние.

Жичката в лампата изгаря с глух пукот.

— Шибани адове! — кресва Малагеш и вдига папката да предпази очите си от пръсналите се стъкълца… каквито няма.

Тя бавно отпуска ръката си. Лампата си е цяла, но тъмна, от вътрешната страна стъклото е опушено. Пратда също е извил глава встрани, но когато я поглежда, усмивката му е замаяна, все едно се е нагълтал с някаква чудна дрога.

— Изумително, нали? Наричаме го тинадескит. В чест на нашата Тинадеши, сещате се.

— Тази лампа — казва Пратда и я пуска равнодушно в контейнер за отпадъци — би трябвало да издържи 110 киломунди. Това е мярка в областта на електроенергията. Уместно е да добавя, че това стига, за да освети голяма част от типичен градски парк. Ето защо фактът, че тинадескитът успя да я изгори, е… много важен. А ние използвахме съвсем малко тинадескит в тези кабели. Генерал Малагеш, бих искал да ви покажа още някои интересни неща.

Той излиза през вратата, без да се обърне към нея. Тя се кани да направи същото, но спира и взима батерията. Усеща я топла. Обръща я и поглежда етикета на дъното — 90 КМ. Съкращението явно се отнася за киломундите — термин, който чува за пръв път, но пък какво общо има тя с науката…

— Хъм — изсумтява Малагеш, оставя батерията и излиза.

Надар я чака засмяна в лабораторията.

— Още ли имате вежди, госпожо генерал?

— Май бих предпочела да разглеждам таблици — отвръща Малагеш.

— О, нямаше да ви хареса, повярвайте ми.

— Както се убедихте, проводимостта му е зашеметяваща — казва Пратда. — Направо зашеметяваща. Министерството на реконструкцията проявява изключителен интерес, както и безброй представители на промишлеността. Разбира се, разрешено ни е да им предоставяме съвсем ограничени сведения. Само си представете потребностите на Галадеш от енергия изцяло задоволени от една централна малка инсталация… или дори от разпръснати по-малки! Представете си простиращи се на много мили жици и кабели, направени от тинадескит! Представете си цял завод, захранван от кабел не по-дебел от пръстите ви!

— Да, има за какво да помисли човек — казва Малагеш.

Минават покрай прозорец, зад който се вижда странна лаборатория с много микроскопи. И много лещи, много лампи, много кабели, много уреди за пречистване. Тя оглежда внимателно суровия материал в една стъкленица — според нея прилича донякъде на обикновен графит.

— И как работи това нещо? — пита Малагеш.

Пратда се прокашля от неочаквано смущение.

— Е, това е спорен въпрос. Има много теории. В момента установяваме коя от тях е вярната.

— Не знаете, така ли?

— Занимаваме се с въпроса. Смятаме, че е възможно да представлява изменена форма на често срещано диелектрично съединение или да се дължи на осцилациите в някои…

— Тоест не знаете.

— Ъ-ъ… Да. Не знаем. Поне засега.

Разбира се, Малагеш вече е разбрала това. Струва си обаче да види как набързо се спаружва самочувствието на Пратда.

— Пратда и останалите сътрудници на научния отдел се трудят упорито, за да намерят отговора — намесва се Надар.

— Ясно, но това сигурно спъва лошо плановете ви за производство — натъртва Малагеш. — Не можете да изградите съвсем нова система за снабдяване с енергия, основана на някаква гадост, която никой не разбира.

— Вярно е, че като всеки добросъвестен учен трябва да проучим проблема докрай — отвръща Пратда. — Тъкмо това се опитваме да направим. Знам за какво са загрижени в Галадеш… — той клати глава и се засмива с досада, — но ние потвърдихме многократно — да, многократно, че няма никакви причини да се тревожат. Те се безпокоят, че това вещество незнайно как е свързано с Божественото.

— Май мога да си представя защо биха настръхнали — подхвърля Малагеш, сякаш за пръв чува за тези страхове.

— Но това е невъзможно. И не само защото Божеството на тези земи — Воортя, е очевидно и безспорно мъртва. Сейпур нямаше да е свободен, ако каджът не я е бил унищожил в самото начало на войната. А и защото проведохме много изпитания, одобрени именно от Министерството на външните работи за проверка налично ли е Божественото във вещество или събитие. Резултатът всеки път беше неоспоримо отрицателен. От изпитанията на самото министерство!

— Добре, но… Да изясня нещо — този тинаде… Как го нарекохте?

— Тинадескит.

— Аха. Освен проводимостта в тинадескита няма нищо друго необяснимо, така ли?

— Е… Зависи какъв смисъл влагате в „необяснимо“.

— Ами бих казала, че е нещо, което не можете да обясните.

Той се запъва. Тя наблюдава как очите му шарят към горния ляв ъгъл на стаята — отдавна се е убедила, че това е присъщо на човек, който се мъчи да заобиколи неприятна за него истина.

В този момент най-силното ѝ желание е „да се възползва в пълна степен от дадените правомощия“, както се изразяват обтекаемо в официалните документи, а по-точно — да си навре носа в лицето на Пратда и да му се развика колкото ѝ стига въздухът, за да го раздруса хубавичко. От опит знае, че често това е най-простият начин да се справиш с войник, който се опитва да стъпва на пръсти покрай неудобните факти. Тъкмо така би постъпила, ако се намираше в Баликов с цялата власт на губернатор на огромния град зад гърба си.

Но Малагеш не го прави. Напомня си строго, че не командва тук и не е дошла да разчисти бардака, да поеме всичко в свои ръце и да изпрати доклад на някоя висшестояща комисия как е потръгнало всичко във Форт Тинадеши. Дошла е не като командир, а като оперативен агент. И тези хора я смятат по-скоро за „туристка“, която ще се помотае месец-два, преди да им помаха с ръка за сбогом и да се махне завинаги от живота им.

Един кътник отдясно в устата ѝ припуква, докато тя стиска зъби. „Не мога да си представя по-неподходящ човек за тази задача.“

Пита се как би постъпила Шара.

„Тя щеше да го притиска и да му съдере кожата от тъпия задник.“

Вместо да се нахвърли срещу Пратда и да изреве гръмогласно въпросите си към него, Малагеш пита бавно:

— Дали това няма нещо общо с факта, че вашата лампа за 110 киломунди гръмна от батерия с 90 киломунди — тоест 20 киломунди по-малко, отколкото би трябвало да издържи, струва ми се?

Пратда я гледа с изражението на човек, който осъзнава трудно, че човекът пред него е много по-умен, отколкото е очаквал. Капитан Надар се напряга едва забележимо от изненада, че разговорът е кривнал в тази посока.

— Пратда, тинадескитът проводник на електричество ли е — пита Малагеш, — или генератор?

Той умува дълго.

— Ние… още не сме отговорили на този въпрос.

— Аха.

— Но в пречистен вид той… усилва заряда. Значително.

Малагеш мълчи. Пратда пристъпва неловко от крак на крак.

— Това възможно ли е на теория? — пита тя.

— Ами… не.

— Тази тема — казва Надар — е малко… деликатна, госпожо генерал.

— То се знае, че е деликатна — казва Малагеш. — Харесвам невъзможното не повече от всеки друг.

— Да, наистина противоречи на сегашните ни представи за физиката — признава Пратда. — Електричеството не може да се появи ей така от нищото. Трябва да бъде породено от някакво явление. Но нашите знания във физиката се обогатяват непрекъснато. Всеки ден научаваме нещо ново — добавя той и ги повежда обратно през лабораториите. — Такава е и целта на „Волтова дъга“. Науката е като ледник — мудна, но непобедима в своя устрем. Накрая винаги стига там, накъдето се е насочила.

— Пратда, благодаря за красноречието — сопнато казва Надар. — И за обиколката — много познавателна както винаги.

Пратда се покланя ниско, благодари и на двете за вниманието и отива да си върши работата.

— Той е доста поносим човек — казва Надар, щом излизат. — Но не е лесно да привлечем най-талантливите учени тук.

— Мога да си представя. Значи докато не бъде установено точно как прави това, което виждаме, тинадескитът няма да бъде вложен в никакви производства.

— Права сте, госпожо генерал. А всевъзможни промишлени тузове драпат с нокти и зъби да вкарат свои хора тук, за да проведат собствени изследвания. Аз обаче няма да бъда бавачка на сбирщина от проклети завеяни цивилни! — Надар влага учудващо със силата си презрение в последната дума. — Имаме си предостатъчно проблеми. Само това остава — разни учени да бъдат изкормени или гръмнати до задната ни врата. Да не говорим и колко би застрашило това сигурността, оставим ли индустриалците да се намесват в чисто военните дела.

— Има ли проблеми със сигурността на „Волтова дъга“?

— Поне няма сериозни.

— Сериозни ли?…

— Е, всъщност преди няколко месеца имаше едно странно произшествие, което вече изглежда достатъчно безобидно. Няколко души от групата по добива забелязаха следи от огън в страничен тунел. Не приличаше на опит за саботаж, защото няма почти нищо за палене под земята, но… Нещо като останки от лагерен огън. Съвсем малък.

— Това е доста необичайно.

Малагеш решава да порови в случая.

— Да, аз също отидох да огледам. Изглеждаше, че незнайният извършител просто е горил… ами, растения. Листа. И малко парцали. Все едно се е пъхнал долу да се скрие от дъжда и да се сгрее.

— Колко време мина оттогава?

— О, няколко месеца. Четири или пет. Проверихме оградите, контролно-пропускателните пунктове, тунелите, но не намерихме никакви нарушения или повреди. Странна случка, която обаче не се повтори. Нищо особено в сравнение с другите проблеми, които са ни затрупали.

— Капитан Надар, ако зависи от вас, как бихте постъпили с този проект?

Надар примигва. Тъмните ѝ очи се вторачват в пода.

— Генерал Малагеш, мога ли да изразя мнението си откровено?

— Да.

— Аз бих прекратила това. Сега не е времето да си играем на наука.

— И какво бихте направили вместо това?

Надар отговаря незабавно:

— Ще въоръжа и ще обуча племената покрай реката, ще съгласувам кампанията с тях, за да изтласкаме напълно планинците от Тарсил.

— Значи край на преговорите?

Надар се подсмива презрително.

— Те са само представление. Планинските племена се възползват от тях, за да протакат, докато подготвят следващия си ход в играта. Разбира се, отричат да са замесени в каквито и да е стълкновения. „Не го направихме ние, а хора, които случайно са наши яростни привърженици, но как да ги обуздаем?“ Много удобно обяснение.

— Разбирам. — Малагеш се прокашля. — Още нещо, капитан Надар…

— Слушам ви.

— Вие вече споменахте, че сте провеждали изпитания, за да потвърдите, че в това вещество няма нищо Божествено… но когато решиха да ме изпратят тук, аз видях документи за идването и на представителка на Министерството на външните работи, която е трябвало да проведе допълнителни изследвания.

Лицето на Надар помръква.

— Но — продължава Малагеш — прочетох и съобщение, че тя е изчезнала безследно. Така ли е?

Надар умува дълго, устните ѝ се кривят.

— Това май също е най-лесно да бъде обяснено нагледно — казва накрая.

Надар завежда Малагеш в тесен коридор със спални помещения и обяснява:

— Това крило е за старши офицери, както и за някои техници и гости. — Спира пред една врата и оглежда многото ключове на халка, които е взела от един работник по поддръжката. — По моя заповед тук още не е почистено. Предчувствах, че някой ще дойде да я търси. — Надар отключва вратата. — Струва ми се обаче, че вие ще предпочетете да огледате набързо и да продължите с формалностите, докато заслужите пенсията си… с което не искам да ви засегна, разбира се.

Тя отваря вратата и Малагеш стиска устни, когато вижда стаята.

— В името на морето…

Сумитра Чоудри явно се е постарала да преобрази стаята, преди да изчезне: изнесени са всички мебели, вътре има само дюшек, а по стените — широка четири стъпки черна ивица със странно неравни очертания. Малагеш обръща внимание на факта, че на височина ивицата е от кръста ѝ до над раменете… а видяна отблизо не е плътна, защото е написана. Безброй драскулки една върху друга, докато не се е образувал плътен хаос от хиляди думи по стените. Над и под ивицата, дори по тавана и по пода, има рисунки и скици — всъщност над три четвърти от повърхностите в стаята са покрити с черно мастило.

— Тя ли е направила всичко това? — пита Малагеш.

Надар кима. Част от написаното май се е нуждаело от цензура, защото върху думите са плискани цели шишенца мастило, което се е стичало по стените в изтъняващи линии, и Малагеш неволно си спомня за ледени висулки под стряха. По средата на намацания с черно под е голият сив дюшек.

— Значи е полудяла — отбелязва Малагеш.

— И аз стигнах до този извод — съгласява се Надар.

Малагеш пристъпва навътре. Мастилото се е събирало толкова плътно тук-там, че след изсъхването се е напукало като измъчена от суша земя. Изглежда, това е ставало още докато Чоудри е била тук, защото Малагеш открива множество мънички лица и фигурки, издълбани във втвърденото мастило.

Стъпва на стария дюшек, който по мастилени петна почти не се различава от другите повърхности, и продължава огледа. „Тя сякаш е рисувала кошмарите си и накрая е пропълзяла в тях.“

Много рисунки и скици си приличат. Неведнъж са изобразени държащи се за ръце хора и повечето като че стоят върху вода. На някои една фигура, която може би е женска, се осакатява — отрязва ръката си или само китката, а втора жена гледа ужасена. Нарисуваните оръжия са неизброими: мечове, кинжали, копия, стрели. Други рисунки са по-неясни — в ъгъла има нещо, което напомня за четири пилешки крилца на пръчици за шишчета, но изобразени по противно странен начин.

Една от драсканиците приковава погледа на Малагеш: пейзаж, който е нарисуван много по-умело от останалото. На някакъв бряг са коленичили много хора с наведени глави. Зад тях се издига кула и макар да е очертана с черно мастило, Малагеш някак се досеща, че кулата е чисто бяла и отразява светлината на студена зимна луна.

— Какво се е случило? — пита тихо тя.

— Тя пристигна преди половин година да изследва тинадескита. Но постигна същия резултат като нас — не откри нищо. В него няма нищо от Божественото. След това нейните проучвания станаха… по-разнообразни, така да се каже. Започна да излиза от крепостта, отиваше в града или обикаляше околностите му. И вече не се мяркаше в лабораториите. Казаха ми, че прекарвала известно време и на пристанището. Държеше се особено и ние се тревожехме, че вече застрашава сигурността, но ако и на човек от министерство не можеш да се довериш… — Надар въздиша. — Изобщо не се опитахме да надникнем в стаята. В края на краищата тя бе изпратена от министър. Затова не подозирахме колко е зле. И един ден тя просто не се върна. Започнахме издирване, дойдохме да претърсим тук и намерихме това. Нямам представа какво се е случило с нея. Но тя изчезна тъкмо в разгара на поредните сблъсъци.

Малагеш стои на дюшека и се върти бавно на място, за да разглежда.

— И не е оставила нищо написано? Не знаете за нищо във вашите лаборатории или в крепостта, на което е обръщала особено внимание?

— Тя престана да влиза в лабораториите няколко седмици след пристигането си — обяснява Надар. — И скоро стана като призрак. Виждахме я рядко, почти не общуваше с нас. В някои случаи обаче патрули докладваха, че са я забелязвали да обикаля по скалите със запален фенер. Но може и да не е била тя.

— Какви тестове е извършвала?

Надар започва да ги изрежда — Малагеш никога не е чувала за такива изпитания, в които се използват цветове на лилия, пръст от гробища и сребърни монети.

— Освен това — продължава Надар — тя не се задоволи с проверките на тинадескита, а започна да прави тестове на крепостта. Камъните в стените, пръстта, дърветата… На практика провери цялата местност за следи от Божественото… и не откри нищо. Все едно се налагаше да търпим луда сред нас.

— Кой последен я е видял жива?

— Трудно е да установим това, защото не е съвсем сигурно точно кога изчезна. Получихме съобщения, че са виждали сейпурка нататък по брега, но никой не успя да потвърди дали е била Чоудри. Това са последните слухове за нея, които знам.

Малагеш си казва, че това е важно.

— А има ли някаква причина за това?

— Причина ли?

— Нещо, което… де да знам… нападение, рана, травма, която да е нарушила връзката ѝ с действителността?

— По едно време бе ранена… Травма на главата, за която обаче тя измисли няколко различни истории.

— Това ли е причината за поведението ѝ?

— Съмнявам се. Промяната беше съвсем постепенна.

— В такъв случай каква е причината?

— Генерал Малагеш… — Надар въздиша и се усмихва вяло. — Ако разгадаете това, ще бъдете първата. Но това място е тежък товар за съзнанието. Тук е имало какви ли не ужаси. И все още се случват страшни неща. Ако не сте против да говоря прямо… — Надар оглежда стаята. — От тази гадост тръпки ме побиват.

Малагеш я разбира напълно. Старае се да запамети всичко видяно, всяка рисунка, всеки странен знак. Опитва се да прерисува някои от тях на листовете в папката си, но нейните драскулки ѝ изглеждат груби и недодялани. „Жалко, че Шара не е тук. Тя знае всичко за Божественото. И жалко, че не мога да поговоря с воортяштан за това…“

Изведнъж се сеща, че може да поговори поне с жена от дрейлингите, която е израснала във Воортяштан.

Мръщи се. Струва ѝ се, че да се забърква със Зигне Харквалдсон е като да си играе с огъня.

И тогава забелязва купчинка хартии в един ъгъл. Отива да ги вземе и се сепва.

— Що за адска дивотия?… — мърмори Малагеш.

Знае, че Чоудри е завършила с отличие академията „Фадхури“ и е специализирала история. Защо я е прихванало пак да чете за нещо, което всяко дете в Сейпур знае наизуст?

Малагеш се взира в рисувания портрет на Валайча Тинадеши, може би най-знаменитата жена в цялата история на Сейпур, на която е наречен и Форт Тинадеши.

Когато Малагеш беше ученичка — толкова отдавна, че не ѝ се мислеше за това, хлапетата боготворяха или каджа, или Тинадеши. За повечето беше привлекателен образът на каджа: все пак този човек бе станал спасител на Сейпур, той беше изключителният военачалник, който ги бе освободил от игото.

На рано или късно децата проумяваха, че каджът не се е върнал — умрял е на Континента по-малко от година след окончателната си победа. Тъй и не доживял основаването на Сейпур. Че дори не е знаел каква може да бъде тяхната страна. Че не е изграждал, а само е разрушавал.

Но Валайча Тинадеши поела тази роля. Континентът разчитал на Сейпур за огромни количества ресурси, добити без Божествена намеса в продължение на векове, затова жителите на Сейпур по неволя развили забележителни способности в инженерството и планирането. А Валайча Тинадеши се оказала най-способната: когато Сейпур най-после се превърнал в държава през 1648 година, тя оглавила усилията за прокарване на пътища и развитие на напояването и земеделието, положила основите на градостроителство, което да се справи с проблемите на милионите бивши роби, получили внезапно свободата си. Стоварилата се на главите им свобода не била лек товар, но можела да стане и непосилна, ако не била Валайча Тинадеши да намества всичко както трябва.

А тя не се ограничила с това, защото била същински гений на новаторството. Тинадеши и нейните инженери създали железопътните превози и телеграфните системи. Един от нейните възпитаници прокарал водопровод в Галадеш. През 1650 г. Сейпур взел решението да продължи окупацията на Континента и да се заеме с „реконструкцията“ му. И тъкмо Валайча Тинадеши отпътувала с кораб натам, за да има влакове и на Континента…

Но сега Малагеш разбира, че основната цел е била да се превозват войските бързо между различните градове, защото никой не вярвал, че жителите на Континента ще останат покорни.

Този период в живота на Тинадеши изпъква най-много, запазил се е образът на неустрашима изобретателка, отишла в чужди враждебни земи, за да носи просветление и там. Малагеш вече знае, че това не е цялата истина: Тинадеши пътешествала със семейството си и загубила две деца заради епидемии, което не могла да си прости до последния си дъх. Но може би най-загадъчен и приковаващ вниманието остава именно краят на нейния живот. И изглежда, че Чоудри се е занимавала с това.

Малагеш също чете.

До 1661 година Тинадеши вече прокарала железопътни връзки и създала някаква инфраструктура във всички основни градове на Континента освен един — Воортяштан. Накрая отишла и там, „за да укроти най-чудовищната област в Континента с благородната стомана на сейпурските железници“ според израза на един журналист, но по време на тази експедиция Валайча Тинадеши изчезнала внезапно и необяснимо. Нейните подчинени я издирвали, разпитвали местните хора, но никъде не намерили и следа от нея. Просто я нямало. Търсили я месеци наред, но накрая се върнали в Галадеш и страната оплакала загубата на една национална героиня.

Малагеш пак се взира в портрета на Тинадеши: горда, величава, безстрашна, аристократично слаба и почерняла от слънцето.

„И тя, и Чоудри — напомня си Малагеш — са изчезнали безследно на това място, макар между двете случки да са минали повече от шест десетилетия.“

— Има ли други любопитни четива, останали от нея? — пита тя.

— Само това намерихме — отговаря Надар. — Смятаме, че е изгорила останалото, но не сме сигурни кога. Или защо.

В снопчето листове има и рисунка, която Малагеш не успява да схване веднага — прилича на черна ръка, хванала острието на меч, но всъщност е превърната в дръжка на оръжието. Тя проумява, че това е отсечена китка, чиито впити пръсти са предпазител на меча.

Отдолу има две по-малки рисунки — острието и гадната ръка-дръжка поотделно. Под тях е залепена бележка, откъсната от друг текст:

Острието и дръжката в меча на Воортя са имали различни значения за воортяштаните. Острието е въплъщавало нападението и агресията, но дръжката, създадена от отсечената ръка на сина на свети Жургут, е била символ на саможертвата. Заедно те са напомняли и за радостта от битката, и за пълната отдаденост и жертвите, които войната изисква.

Заедно те са били равновесието на бойния дух, който взема и дава, господства и служи.

ЕП

Не се налага Малагеш да гадае дълго чии са инициалите ЕП. „Ефрем Пангуи, витаеш в живота ми и до ден-днешен…“ Тя вдига глава — отвън тряска врата и някой трополи тичешком по коридора. Старши сержант Панди спира задъхан в рамката на отворената врата.

— Капитан Надар… Съжалявам, че ви прекъсвам, но ви търсих навсякъде.

— Да? Какво има, Панди?

— Ами… Пак се случи, госпожо капитан.

— Какво се случи?

Панди се мръщи, докато умува как да се изрази.

— Още едно семейство на север оттук.

Надар се смръзва плашещо. Обръща се бавно към Малагеш и казва:

— Моля да ни извините.

— Разбира се.

Надар и Панди излизат в коридора, продължават тихо разговора. Малагеш взима бележките на Чоудри и ги напъхва в папката си, но не забравя да се ослушва към отворената врата. Не успява да различи ясно думи, само дочува често повтарящите се „жертва“ и „жертви“, но когато поглежда натам, лицето на Надар е пребледняло, устните ѝ белеят в тънка линия на погнуса.

Малагеш наднича през вратата. Панди гледа неспокойно капитан Надар, чака отговор, но е прекалено уплашен, за да настоява. Малагеш ги доближава.

— Какво става?

Надар тръска глава вбесена.

— Шибаните штани!…

— А?

— Извинете, генерал Малагеш… Току-що ни съобщиха за нападение. Срещу семейство в усамотена ферма на север. Четирима. Градчето се казва Пошок. — Надар се запъва. — Според доклада гледката е доста страшна.

— Аха. И… какво ще правите?

Надар въздъхва.

— Предстои среща с вождове на кланове, на която непременно ще има тежки пазарлъци.

— И Бисвал спомена за тази среща.

— Разбира се. И тъкмо това не ни трябваше, особено ако се окаже, че хора от един род са убили хора от друг род.

— Все пак какво ще правите?

— Ще отида там да огледам. Ще се опитаме да открием извършителите и да ги вкараме зад решетките или в земята. Колкото по-скоро бъде забравен този случай, толкова по-добре.

— Искате ли да дойда с вас? — пита Малагеш.

Надар се вторачва изненадано в нея.

— Наистина ли искате да участвате в това?

— Всъщност аз съм тук, за да правя каквото се наложи — отговаря Малагеш. — И като бивш губернатор на област може би имам опит с подобни случаи. Откровено казано, не мисля, че Бисвал би искал да му се мотая в краката. Освен това всички тук сте много заети. Аз не съм.

— Генерал Малагеш… доколкото разбирам, гледката е твърде неприятна.

— Имам предостатъчно опит и с такива гледки — казва Малагеш. — Едва ли ще е нещо, което още не съм виждала.

Надар обмисля думите ѝ много старателно и казва:

— Аз… не съм убедена в това.

Съставни части

Сейпур може да се хвали със страховит флот и да твърди, че контролира почти изцяло търговските маршрути във всички морета, но дори ако нашият флот беше двойно по-голям от сегашния, пак би изглеждал жалко в сравнение с военноморската мощ на древния Воортяштан.

Но това могъщество не се е дължало на броя кораби, с които са разполагали, нито на броя бойци в екипажите, макар че и двете числа са били зашеметяващи. А по-скоро на това, че всеки отделен кораб независимо от размерите си е притежавал невероятна разрушителна сила. Защото макар да е вярно, че воортяштанските пазители са били въоръжени само с меч и са влизали в битка без щит, историческите свидетелства ни показват наличието на необичайни страни на Божественото във връзката им с техните оръжия.

Воортяштанският меч се е смятал за продължение на душата на воина, за част от неговото сърце: тази връзка е съществувала на почти метафизично равнище. Най-плашещ е бил фактът, че мечът винаги се е връщал в ръката на своя притежател — тоест и да бъде метнат през бойното поле или дори в открито море, прелитал неизбежно обратно към запратилата го ръка и нямало значение каква цел е ударил или каква преграда е срещнал.

Тези мечове били извънредно големи и остри, а пазителите се отличавали със свръхчовешка сила, което означавало, че един-единствен пазител се равнявал по нанесените щети на съвременно оръдие. Ако може да се вярва на хрониките за морските сражения — а те са многобройни и не си противоречат, затова изглеждат достоверни, — дори малък воортяштански катер с неколцина пазители на борда би могъл да потопи съвсем лесно сейпурски разрушител.

Напълно разбираемо е, че връзката между душата на боеца и неговото оръжие е имала огромно духовно значение за воортяштаните. Ако воинът оцелявал достатъчно дълго, казвали за него, че мечът ставал носител на неговата душа, а тялото му — само инструмент за боравене с оръжието. Дори има истории за обикновени жители на Континента, които вземали в ръка воортяштански меч, но ги обладавал предишният му притежател и те се преобразявали ужасяващо. Не могат да бъдат намерени почти никакви доказателства в полза на тези твърдения, възможно е този мит просто да преувеличава връзката на Воортя с нейните воини: тя искала от тях да бъдат нейни оръжия и те се превръщали с желание в такива оръжия.

Доктор Ефрем Пангуи, „Континенталната империя“

Когато потеглят на коне — двайсет души начело с Надар, — вече е средата на следобеда. Минало е немалко време, откакто Малагеш е яздила, задникът и слабините се заемат да напомнят за това почти незабавно, докато понасят последствията от осакатяването ѝ, защото често е трудно да държиш юздата само с една ръка. Но тези селски пътища не търпят автомобили по себе си.

Пътуват на север в тегнещо мълчание. От гъсто наредените край пътя ели падат капки вода. Ниски облаци забулват далечната планина Тарсил и превръщат яркорозовия ѝ оттенък в кално кафяво, преди да я скрият напълно.

Не за пръв път в този ден Малагеш се пита знае ли всъщност какво прави, всички адове да се продънят дано. Изобщо не е уверена, че като се е поддала на хрумването си да се включи в похода на север към сцена на несъмнено жестоко убийство, ще има някаква полза за разследването на Чоудри и тинадескита.

Допуска обаче, че може и да има полза. Представя си как чува от Шара: „Способният оперативен агент проследява всяка нишка, влиза под кожата на всеки и научава всяка история, до която стига.“

„Да, Шара би казала нещо подобно — мисли Малагеш. — Значи хрумването ми може и да не е чак толкова лошо.“

Но Шара би могла и да каже: „Способният оперативен агент не прахосва шибаното време на всички наоколо.“ Нищо чудно в момента Малагеш да се занимава точно с това.

Чудновати силуети изникват от мъглата: високи гладки побити камъни, чието взаимно разположение няма как да се дължи на случайност. После се мярка паднала арка, чиито бели камъни са изцапани в зелено от мъха и влагата. Една миля по-нататък се натъкват на половин кула, изкормена от незнайно бедствие, тухлите ѝ са разпилени по хълмовете като натрошени зъби. Останки и отломки от култура, която се е сгромолясала отдавна.

Следва и най-стряскащата гледка. Сигурно е позната на останалите, защото само Малагеш се вторачва натам: върху далечен хълм стърчат две колосални ходила, дълги около осемдесет стъпки и високи около петдесет до глезените, където са прекършени. Стъпалата са боси и под тях има огромна мраморна плоча, кривнала се върху земята, която сякаш не е понесла неимоверната тежест на незнайната грамадна фигура, извисявала се някога там. Но колкото и да шари погледът на Малагеш, не открива други късове от изваянието — няма каменно рамо на хоризонта или мраморна десница, пръснала се по възвишенията. Няма сляпо лице, потънало до средата в пръстта, напукано и разядено.

Обръща се отново към ходилата и пиедестала, докато групата продължава по пътя си, и подхвърля:

— Дали бих искала да науча как е изглеждало онова нещо?

— Аз предпочитам да не знам — отвръща Надар.

Малагеш го надушва още преди да види — някъде наблизо гори влажна дървения. Панди пак се взира в доклада и казва:

— Госпожо генерал, тук е дяволска бъркотия в посоките.

Накрая сочи към един тесен черен път. Заобикалят скупчени нагъсто ели и Малагеш вижда тънка ивица тъмен дим, виеща се в небето.

Доближават смълчани. Къщата е ниска постройка с широка веранда, бълва пушек някъде отзад. Но пред верандата има нещо, което смущава погледите — шест тотема или украси, които белеят върху колове. Изглежда, че треперят странно, сякаш светлината около тях примигва.

„Това не ми харесва“ — казва си Малагеш.

Отблизо различават очертанията на гърда на един от тотемите, а на друг — косми; скоро проумяват, че трептенето на въздуха е заради рояците черни мухи.

— В името на морето… — казва отвратено Надар.

Това са човешки торсове или по-точно половинки от тях, разсечени от ключицата до чатала и след това набучени на коловете. В зейналите телесни кухини вътрешните органи са съсухрени и черни. Главите, ръцете и краката са отрязани старателно и струпани на купчини между коловете, все едно не са нищо повече от подпалки. Въпреки грозотата и смрадта личи някаква чудата прилежност, всичко е обмислено и изпълнено усърдно, сякаш тези трупове са зеленчуци, готови за измиване и белене преди вечеря.

Гледката принуждава мнозина от войниците да спрат втрещени. Надар долавя какво става в главите им, обръща се и казва:

— Поставете охрана наоколо. Панди, претърсете гората за следи. Вие двамата, застанете на пост пред портата. Искам да задържите всеки, който се мерне наблизо по каквато и да било причина. — Пак се обръща към зловещата сцена и мърмори: — Шибани штани…

— Ще издържиш ли, ако отидем да огледаме мястото? — пита я Малагеш.

Надар я гледа наежено.

— Да.

Малагеш подкарва коня и Надар я следва, но с всяка крачка гледа все по-унило. Скоро и конете започват да се дърпат назад, разтревожени от миризмите.

— Как са могли… Как са могли да направят това? — запъва се Надар.

— Ами старали са се, както изглежда — казва Малагеш, докато отпъжда мухите с ръка и обикаля около човешките останки. — Дори са успели да разделят на две гръбнаците. Не се постига лесно, а с гръбначния мозък е най-трудно…

Надар извива глава встрани и повръща на тревата. Конят ѝ пръхти стреснато.

— Искаш ли вода? — пита Малагеш.

— Как издържате да ги гледате? — пъшка Надар, след като плюе и избърсва насълзените си очи.

— Да, това е най-лошото досега — навъсено отвръща Малагеш и се взира в най-близкия труп. — Но съм виждала почти същите гадости.

Заглежда се в отрязаните глави на земята. Панди е казал, че тук живяло семейство — главите са на жената и двамата синове. Лицата, сини и разкривени, имат глупавото изражение на мъртвите, сякаш току-що са им задали прекалено труден въпрос.

Малагеш слиза от седлото и пак размахва ръка да се отърве от мухите. Доближава труповете. Няма други рани освен от разчленяването, не са ръгани с ножове, не са сечени, не личат дупки от куршуми. По ребрата на едното момче има грозен обрив, но е очевидно, че не би умряло от това. И макар че не оглежда дълго купчината крайници на тревата — все пак и тя не е от желязо, — Малагеш не вижда допълнителни увреждания.

— Или са били отровени — казва накрая, — или са се задушили, или ги е сполетяло нещо подобно. А може би са умрели в мига, когато са ги разсекли.

— Тоест са им отсичали главите с един замах ли? — уточнява Надар.

— Може би. — Малагеш се вторачва в половин шия, която вече е сбръчкана и посивяла. — Разрезът е равен. Или е направен с един удар, или са рязали бавно. И в двата случая е трудно. Хората не стоят мирно, докато им правят такова нещо. Това момче е имало лошо възпаление на кожата… Но не знам дали има някаква връзка със смъртта им.

— Няма ли… — заеква Надар. — Няма ли да се дръпнете? Цялата сте в мухи.

Малагеш излиза от облака бръмчащи насекоми.

— Панди каза, че били четирима.

— Какво?

— Пишело го в първото съобщение. Семейство от четирима. Къде е четвъртият?

Двете отиват с конете зад къщата и намират четвъртото тяло по лице в детелините край оградата. Мъжът е бил на четирийсетина години, доколкото Малагеш успява да прецени, по него нито има рани, нито е осакатен. Тя стъпва отново на земята, оглежда трупа от главата до петите, кляка, хваща го със здравата си ръка и го обръща на гръб.

Застиналото бяло лице зяпа нагоре. Макар че цветът му е мъртвешки и по него лазят буболечки (тя се мръщи, когато нещо тъмно изскача от устата и се шмугва под яката на ризата), тя не намира по него каквито и да било наранявания. На шията му обаче има странна татуировка — ивица от зелено мастило като плитка.

— Този май е бил бащата на семейството — казва Малагеш.

— Предполагам — обажда се Надар.

Тя също слиза от коня, макар и с видимо нежелание.

— Какво е татуирано на шията му?

— Татуирано ли? — Надар се взира начумерено. — Ама че гадост…

— И какво е това?

— Всички племена ги правят. Щом преминеш изпитанията и те закълнат като член на племето, правят този знак като пръстен около шията. Символ на единствения начин да напуснеш племето…

— Ясно. Само ако си загубиш главата — казва Малагеш.

— Да. Всяко племе използва свой цвят и шарки. Тези са на клана орскова, той е от речните племена. И това вероятно ще вбеси някои видни особи.

Малагеш вдига глава да погледне къщата, която тлее отзад, и изведнъж всичко става твърде познато: димящите развалини, мократа студена трева, бръмченето на насекомите, вонята на труповете…

Отърсва се от вцепенението и отива до грубата дървена постройка. Задната врата е разбита, все едно някой е вкарал каруца вътре. Може би така е срутено огнището и е започнал пожарът.

— За късмет всичко е мокро — казва тя. — Иначе щяхме да си имаме и горски пожар. — Обръща се към Надар. — Знаеш какво е това, нали?

— Кое?

— Отрязване на крайници, торсовете разсечени и побити на колове…

Надар се замисля, после се облещва.

— Ох, в името на морето…

— Да. Така са постъпвали пазителите на Воортяштан със сейпурските роби, които се бунтували или опитвали да избягат. Разделяли ги на съставни части — май са използвали този израз. Доказвали, че в техните очи ние всъщност не сме хора: просто инструменти, устройства, които се разглобяват лесно. И слагали труповете, за да ги виждат всички. Едва ли ще се опълчиш срещу робството, ако имаш подобен изглед от прозореца на спалнята си. — Малагеш клати глава. — Чела съм описания, но… Досега не бях виждала някой да наподобява това.

Двете повеждат конете си обратно към предния двор.

— Значи смятате, че е послание? — пита Надар.

— Ти познаваш областта. Ти ми кажи.

— Да, познавам я. Той е от Орскова, а племената си оспорват тази територия. Може да е подчертана обида или предупреждение — ако ни предадете, ще се отнасяме с вас както със сейпурите.

— Нищо чудно да е така. — Малагеш отпъжда муха от лицето си. — И това ще го начука жестоко на вашите преговори, нали?

Надар изпъшква и си разтърква очите.

— Това се подразбира. Бисвал и Рада ги чака голямо забавление, докато се мъчат да убедят проклетите племена, че не бива да се изтребват взаимно след такова зверство.

— Рада ли?

— Рада Смолиск. Тя е губернатор на града.

— Рада Смо… — Малагеш зяпва, щом осъзнава какво ѝ казва Надар. — Това име… Тоест губернатор е проклета континенталка?

— О, да. Това е една от министерските програми — повече местни жители да бъдат привлечени в управлението на Континента. Но за разлика от други програми тази има доста добри постижения. Рада е свестен човек. Излишно стеснителна, затова пък чудесна лекарка. Обикаля навсякъде и вдига болни на крака, дори идва в крепостта да лекува ранени. Затова я харесват.

— Не съм чувала за подобен случай досега! Континенталка да стане губернатор!

Надар се подсмива.

— Генерал Малагеш, бях останала с впечатлението, че сте сред приближените до министър-председателя. Много прогресивни идеи има, нали?

— Едно са прогресивните идеи, съвсем друго са смахнатите приумици. — Малагеш се овладява и опитва да се съсредоточи. — Ти май каза, че е имало подобен случай и преди?

— Какво?… Ами да. Случи се веднъж, преди седем месеца. Но жертвите бяха само две, не цяло семейство, а убийството не беше толкова… пищно.

— Значи нямаше части от трупове, побити на колове?

— Нямаше. Според описаното в доклада на патрула изглежда, че мъжът е убил съпругата си и е отсякъл главата и крайниците ѝ. Но не е рязал туловището. Намерихме го мъртъв в същата стая на малката им колиба. Вълците вече го бяха разръфали.

Двете продължават към предния двор.

— Нямаше ли признаци и той да е бил убит?

— Както казах, вълците си бяха похапнали от него. Но не видяхме такива следи. Предположихме, че е бил пиян и може би е умрял от препиването. Или му се е пръснало сърцето. А и там бе минало доста повече време, преди да ги намерим. Сметнахме, че случаят е единствен по рода си. Тук се случват какви ли не страхотии. Но след като се случи и това…

— Да, вече не изглежда случайно — съгласява се Малагеш.

— Може и първият път да е бил предупреждение, просто не са си довършили работата както са искали. Оплескали са се. Но са си взели поука. Сега знаят как да го правят.

Надар оглежда тъмните дървета наоколо.

— Значи ще го направят отново.

— Вероятно. Ако не откриете човека или по-скоро хората, които са го извършили.

— Според вас не е само един, така ли?

— Не е лесно да избиеш цяло семейство. Хлапетата може да побегнат. Или някой да ти се нахвърли с нож в ръка. Най-добре е да си водиш помощници. Макар че не бих изключила версиите за отрова или задушаване с дим, докато са спали. И това е начин да ги погуби един убиец.

— Откъде знаете всичко това?

— Просто знам. — Малагеш цъка с език и клати глава. — Не осакатяват мъжете, но с другите не се церемонят. Ама че странно.

Някой вика откъм черния път. Надар и Малагеш яхат конете и се насочват към Панди и трима войници, събрали се при дърветата край пътя.

— Какво има? — пита Надар.

— Намерихме нещо, госпожо. — Панди сочи към дърветата. — Малко прилича на скривалище на ловци.

Двете жени пак се спешават и Малагеш усеща, че бедрата ѝ вече се схващат. Приклякат да огледат — между две дървета от десетки отсечени клонки е направено грубовато укритие.

Надар отмества няколко клонки и наднича вътре.

— Игличките са почистени — казва тихо. — Някой май се е свирал дълго тук. Добре се справихте, войници.

Малагеш се изправя и се обръща към къщата — човекът в скривалището е виждал добре какво става и в предния, и в задния двор.

— Наблюдавали са — казва приглушено и тя. — Гледали са, чакали са сгоден случай.

Връщат се в града късно вечерта. Малагеш е изтощена и мускулите на кръста май вече не могат да крепят тялото ѝ изправено.

— Ще пратя вестоносец да уведоми племето орскова — казва Надар, докато порталът на крепостта се отваря, — защото те може би ще искат да извършат ритуалите за мъртъвците.

— А ти какво ще предприемеш? — пита Малагеш.

— Сутринта ще изпратя патрул да претърсва местността. Ще задават въпроси, ще оглеждат за нещо подозрително. Според мен и това е добре за начало. Вие тук ли ще пренощувате?

— Не, по-благоразумно е да отседна в града — отговаря Малагеш. — Двама генерали под един покрив… Не искам да настъпвам никого по мазолите.

— Сигурно възглавниците с гъши пух, огромните камини и майстор готвачите в ЮДК нямат нищо общо с решението ви — казва Надар с неочаквана студенина.

— Капитан Надар, денят беше тежък — рязко подхваща Малагеш — и вие се нагледахте на гнусотии. Затова този път съм склонна да проявя снизхождение. Но само този път.

— Моля за извинение, генерал Малагеш. Вие ни помогнахте много в огледа на местопрестъплението. Ако желаете, Панди може да ви откара. Опасявам се, че на останалите тук ни предстои да будуваме през нощта.

Надар отдава чест и влиза забързано в щаба. Малагеш я изпровожда с поглед, докато умува над премълчаните думи, които сякаш са прозвучали съвсем ясно: „Да, преструвахте се, че искате да бъдете полезна, но си оставате генерал на «административна екскурзия».“

Панди застава мирно пред нея.

— Във фара ли се връщате, госпожо генерал?

— Не сега — казва Малагеш и влиза в колата. — Да отидем на пристанището. — Отваря папката си и се вторачва в чудатите, дори плашещи рисунки на Чоудри. — Трябва да поговоря с един човек там.

Малагеш отива да потърси Зигне първо в канцеларията на ЮДК, където я посреща тантурест мъжага с очила, който поглежда за миг някакъв график и я отпраща към Кей Д4. Малагеш намира кея, но веднага я осведомяват, че Зигне е тръгнала към Монтажна площадка 3 — оградена с телена мрежа част от строителния полигон. На площадката бригадирите ѝ казват, че се е разминала за двайсетина минути със Зигне и макар те да не знаят плановете ѝ за деня, може би е тръгнала към Изпитателната площадка за кулокранове… каквото и да означава това идиотско нещо.

Задъхана и сумтяща сърдито, Малагеш се връща припряно към централата на ЮДК и си мисли, че според Зигне в денонощието явно има поне 72 часа: не се сеща за друго обяснение защо нормален човек би се претрупал с толкова работа.

Докато подтичва, се заглежда и в скрити кътчета и сенки, взира се за миг в работниците. Почти навсякъде в цивилизования свят си представят дрейлингите като пирати и диви моряци (и Малагеш знае, че тази слава до голяма степен е заслужена), но май и индустриализацията приляга добре на хората, които се трудят тук за ЮДК. Техните непромокаеми работни дрехи са в различни цветове според задълженията им и изглеждат много спретнато, по предпазните каски на главите им има множество значки и лепенки, обозначаващи къде им е разрешено да влизат. Дошли са да вършат работа и са настроени да я свършат както трябва.

Но някои от тях… не са като останалите. Погледът ѝ не пропуска онези, които бдят в сенките и няма съмнение, че палтата им се издуват от нарезни и сачмени огнестрели. Тя дори зърва нещо твърде страховито — ПК-512, стационарна автоматична шестцевна огнева платформа, която може да бълва изумителна разруха в секунда. Оглежда внимателно внушителната машина и грамадния комплект цеви: прилича на неимоверно уголемена версия на барабанлията в кобура на хълбока ѝ. Спомня си демонстрационната стрелба с такова оръжие, на която е присъствала само преди няколко години — разкъса дебела стоманена ламарина, сякаш беше хартия.

„Бисвал е прав. Те си имат частна армия тук.“

Накрая догонва Зигне, която е следвана от цяло ято угрижени дрейлинги като патенца, вървящи след майка си. С всяка крачка Малагеш чува по-добре как Зигне бълва указания и след всяка заповед по един мъж се отделя от свитата ѝ, за да хукне нанякъде през строителните площадки.

— … Кей Г7 е затворен за ремонт и поддръжка, затова трябва да пренасочим всички товари към Х3 до 12:00 в следващия четвъртък. Повтарям — до следващия четвъртък. В момента още сглобяват Кула 5, но когато я завършат, ще може да стабилизира Кула 34, която няма устойчива опора. А Кула 34 трябва да бъде в пълна готовност до 10:00 в неделя, за да се справим задължително с разчистването на задръстването, ако искаме да стигнем до западната част на устието. Как сме с дизеловото гориво?

— Танкерът трябва да пристигне утре. Точно в девет сутринта.

— Бавят се. Да побързат.

— Да, госпожо.

И така неспирно и неуморно Зигне смалява свитата си до трима мъже. Единият явно е телохранител, макар униформата му да показва, че е с доста висок ранг. Забелязва Малагеш отдалече, стрелва с поглед барабанлията в кобура на хълбока ѝ и леко движение издава, че той също е откопчал скрит кобур.

Зигне се обръща към нея.

— О… Здравейте, генерал Малагеш. Как беше в крепостта? Сигурно вече разбирате по-добре положението?

— Има нещо такова — отговаря Малагеш.

Взира се изпитателно в телохранителя — жилав дрейлинг, който малко прилича на вълк. Косата му е остригана толкова късо, че е трудно да се прецени точно къде преминава в наболата по лицето брада.

— Да ви запозная — сеща се Зигне. — Това е Лем, началникът на моята охрана.

Малагеш се усмихва сдържано.

— Добър вечер, Лем.

Той само кима, тежкият му поглед не се променя дори за миг.

— Трябва да обсъдя с вас някои проблеми — казва Малагеш.

— Непременно — съгласява се Зигне, докато отмята с учудващо настървение нещо по листа на подложката в ръцете си. — Ще се радвам да си поприказваме. Но в момента ръководя изпитанията на нов процес за сглобяване на кулите, който може да ускори значително критично важен етап в нашата работа.

— Ясно… Какво означава това?

— Какво означава ли… — Зигне сочи дебела стена от желязо, издигната на почти двайсет стъпки и цялата осеяна с големи нитове. Единственият видим вход е заплашително изглеждаща врата с разнообразни системи за заключване. Стената като че е предназначена да устои дори на въоръжено нападение, но пък покривът е от брезентови платнища, опънати да предпазват от дъжда. — Означава, че не бихте могли да ме придружите, за съжаление. Това е изпитателната площадка за кулите. Зад тези стени са скрити толкова много изключително ценни патенти, че не бихме могли да оставим вратата широко отворена, ако разбирате за какво намеквам.

— Имате опасения, че се занимавам и с промишлен шпионаж, така ли?

— При други обстоятелства не бих ви подозирала, но… Вие сте генерал от сейпурската армия, нямате търпение да се пенсионирате и може би търсите допълнителни доходи… Вероятно прекалявам с параноята, обаче опитът ме е научил, че в повечето случаи параноята е полезна.

— Благодаря за чудесното мнение, което имате за мен. И кога да говоря с вас, адовете да се продънят дано?

— Хъм… После ще отида на Кей Г7, значи… утре?

— Не можете да отделите време до утре?!

— Много съм заета тази вечер — натъртва Зигне. Помощник ѝ подава друга подложка и тя плъзва поглед по горния лист. — Струва ми се, че мога да ви отделя един час утре вечерта. Да речем, в 19:00 в клуба на съвета.

— Засуканото местенце, където хапнахме ли? Така да бъде. Имам само един въпрос. Кога спите?

— Лем? — казва Зигне.

— Да, госпожо?

— Кога е следващото ми време за сън по график?

Той проверява в бележник с размерите на счетоводна книга.

— Утре в единайсет сутринта, госпожо.

Зигне се усмихва на Малагеш.

— Ето ви отговора. Но аз все пак имам нещо за вас, генерал Малагеш, и няма защо да го отлагаме за по-късно. Разпространих запитването, за което ме помолихте — всички служители, които са имали контакт със Сумитра Чоудри, да съобщят за това. Оказа се, че е попитала един от нашите медици дали във Воортяштан има аптека.

Малагеш си записва сведението.

— Казала ли е защо пита?

— Уви, не. Но научих от нашия медик, че непременно искала да купи нещо. Не споменала какво е. Потърсете магазина със зелената врата на улица „Андрус“.

— Я почакайте… Улиците тук имена ли имат?

— Изписани са по бордюрите на всеки ъгъл — обяснява Зигне. Стигат до пропускателния пункт пред вратата към изпитателната площадка и Малагеш изостава, вторачена в стоящия на пост дрейлинг е нарезна пушка на рамо. — Правят буквите от рибешки кости. Дано и други от моите работници имат какво да кажат за госпожица Чоудри. Може би някой ще знае информация, което ще ви бъде по-полезна.

Малагеш продължава да пише в папката. Огромната желязна врата в стената се отваря. Зигне влиза, вторачена в листовете на подложката, мърмори си под носа. Дори не се озърта, когато вратата се затваря с ехтящ трясък.

Магазинът на улица „Андрус“ е по-скоро колиба от животински кожи, пришити плътно една към друга със сухожилия. Вратата е провиснало парче дърво, чиято мътнозелена боя се лющи. И изобщо не спира мразовитите повеи.

Малагеш потропва три пъти. Някой вътре подвиква:

— Влезте!

Тя бута вратата и попада в лабиринт от безразборно отрупани рафтове, които се извиват наоколо като циклон, въплътен в дърво. Препълнени са с шишета и стъкленици, повечето съдържат почернели и спаружени неща, които някога може и да са били живи. В други има семена, прахове, костилки от чудати плодове. Малагеш не успява веднага да насочи погледа си към другия край на колибата, където дребен мъж ѝ се усмихва, съсухрен е като стоката си.

— Здравейте, госпожо, как сте? — Ококорва се, после присвива очи, щом забелязва сейпурската униформа. — Прекрасна вечер, нали?

— Щом казвате.

— С какво мога да ви помогна? — пита той и кима към ръката с протезата. — Нуждаете ли се от мехлем против болки? При мен идват мнозина от тружениците на пристанището, лишили се от една или друга част на телата си. Знам какво да дам за мазане на чуканчета.

Малагеш умува колко е оскърбена от думите му.

— Не, аз…

— Женски проблеми ли си имате? — ухилва се дребосъкът. Зъбите му са като камъчета, изпъстрени от черен лишей. — Дама на вашата възраст… заливат ли ви горещи вълни? Няма страшно. Разполагам с…

— Вашите мехлеми помагат ли срещу строшен череп? — прекъсва го Малагеш. — Защото ще имате нужда от такъв мехлем, ако продължите с тези приказки.

Той примигва.

— О… Схванах.

— Не съм дошла да купувам нищо. Имам въпроси за жена, която е била тук преди известно време.

Дребосъкът подсвирква.

— А, тази тема може да се окаже трудна за обсъждане. Дори непосилна, за жалост.

— И защо?

— Ами няма да е никак добре и за моите клиенти, и за продажбите ми, ако се раздрънкам кой какво купува. — И добавя, сякаш току-що му е хрумнало: — Може и да е мъничко подло отгоре на това.

— Тази жена е била от Сейпур — уточнява Малагеш. — Като мен. Това променя ли положението?

— Обиждате ме, ако си мислите, че щом съм континентал, имам предразсъдъци спрямо сейпурите и съм готов да се държа непочтено с тях. Много ме засегнахте, откровено казано.

С въздишка Малагеш плясва банкнота от двайсет дрекела на масата. Дребосъкът я прибира светкавично в джоба си и казва бодро:

— Тъй, та какво щяхте да питате за тази сейпурка?

— Дошла е преди поне няколко месеца.

— И аз си помислих, че за нея говорите. Имате късмет. Жени от Сейпур се мяркат тук рядко… много рядко. Затова запомних онази, за която говорите. Нисичка? С превръзка тук? — Той сочи челото си. — И се държеше все едно седи по цял ден затворена някъде?

— Май е същата.

— Хъм… Да, помня я. Твърде странна жена беше.

— Защо казвате това?

— Ами така се държеше. — Тонът му показва, че въпросът ѝ е особено глупав. — И така гледаше. Всяка сутрин гълтам зрънце от сушената билка дрангда, помага ми да забелязвам разни подробности за хората. — Почуква се до дясното око с изцапан показалец. — Помага да зърна по мъничко от тайното им „аз“. Не е лесна за приготвяне, но цената е поноси…

Малагеш вдига свития юмрук на здравата си ръка.

— Добре де, добре. Тъй… Това момиче приличаше на човек, излязъл от скривалище и броящ всяка секунда, за да се шмугне по-бързичко обратно. И купи някои много странни неща… които продавам съвсем рядко. — Дребосъкът отмята глава назад и затваря очи, умува и изрежда: — Розмарин. Борови иглички. Сушени червеи. Прах от гроб. Сушен жабуняк. И стрити кости.

— Имате забележителна памет.

— Дължи се на отвара, която приготвям. — Той изсумтява. — Но нямам никакво желание да ви я предложа.

— Много благоразумно.

— Разбира се, помогна ми да запомня и фактът, че тя се връщаше неведнъж и купуваше все същите съставки. Всеки път във все по-големи количества.

Малагеш си записва всичко.

— Да предполагам ли, че не знаете за какво могат да бъдат използвани?

Дребосъкът се почесва пресилено по темето.

— Хъм, някога може би знаех, но в момента не мога да се сетя…

Малагеш слага на масата още една банкнота от двайсет дрекела. Той я грабва.

— Ами причината да не продавам тези стоки е, че тяхното основно предназначение вече не съществува. Защото е било свързано с Божественото.

— Аха — мърмори Малагеш.

— Те са били много популярни реагенти за предизвикване на някои от по-обичайните чудеса, единствено с изключение на жабуняка — за него може да се каже, че е от по-висока класа. Всички купени от нея съставки бяха присъщи именно за Воортяштан. Розмаринът и боровите иглички — вечнозелени. Сушените червеи — възраждане. Прахът от гроб и стритите кости — безвъзвратност. Жабунякът — преобразяване. Разбирате ли, всички тези неща са свързани с прага, разделящ живота и смъртта.

— Тоест владенията на Воортя — казва Малагеш.

— Ъ-ъ… да — потвърждава той леко разтревожен, че говорят за това толкова прямо.

— И според вас точно какво чудо се е опитвала тя да постигне с тези съставки? — пита Малагеш.

— Няма как да знам. Всички подробни текстове са били забранени, когато Сейпур е наложил Световните регулации. Иззели са всички тези книги и са ги прибрали някъде. Знам само по-общите неща, които не са чак толкова незаконни.

— А познавате ли човек, който би могъл да знае за какво чудо ги е използвала?

— Е… — Дребосъкът се почесва по брадичката. — Комейд отмени цял куп забрани в Световните регулации, когато пое юздите, но и досега ние — простите хорица, не можем да се докопаме до нищо. Ако някой знае нещо, това са планинците.

— Кои — от племената ли?

— Същите. Много са привързани към старите традиции. Не биха забравили такова нещо. Но не е чак толкова лесно да им се изтърсиш и да пийнеш чай с тях.

Малагеш продължава да пише.

— А какво имате за сън?

— О, зависи от какъв сън се нуждаете. Трудно заспивате или трудно спите?

— Второто — промърморва тя и разтрива лявата си ръка.

— И как искате да спите, госпожо? Освежаващо? Със сънища? Дълбоко?

— Дълбоко — отговаря Малагеш тутакси. — Без сънища, ако имате нещо подобно.

Той се взира в нея и необичайният блясък в очите му я подтиква да си мисли, че май не я е излъгал за билката дрангда.

— Сънят ли е по-важен за вас — пита аптекарят тихо, — или искате да се отървете от сънищата?

Тя също го гледа втренчено.

— Пак второто.

Дребосъкът оглежда рафтовете и взима малка стъкленица, пълна догоре с кафяви топчици.

— Шапчиците от кълвачови гъби имат изразено сънотворно действие. Засилва се, ако ги сварите на пара. — Сипва внимателно от стъкленицата в тенекиена кутийка и я затваря с капаче. — Понякога ги използват да приспиват коне, ако се налага да бъдат оперирани. С това искам да подчертая, госпожо, че не бива да прекалявате. Срежете една и сложете половинка под езика си преди лягане. Можете да я варите и в чая си, но ще мине повече време, докато подейства. Недейте да си облизвате пръстите или да приготвяте храна, без да си измиете ръцете. И… ъ-ъ, измийте си ръцете и преди да пипате нечии интимни части. Съвсем малко от кълвачовите гъби стига, за да направи мъжкото достойнство безполезно часове наред.

— Това ще го запомня. — Тя взима кутийката, отваря я и поглежда вътре. Шапчиците на гъбите приличат на мънички кафяви бисерчета. — Има ли странични ефекти?

— Само бъркането във вашата кесия — уверява я аптекарят. — Дължите ми трийсет дрекела.

Малагеш се чумери за миг-два — трийсет дрекела биха ѝ стигнали за вечеря с пържола, ако изобщо може да се намери свястно месо тук, — но накрая плаща. Сънят ѝ е по-необходим от парите.

Когато се връща в стаята си в централата на ЮДК, си разтрива ръката, после вади барабанлията от кобура и го слага на нощното шкафче. Седи на ръба на леглото сама в разкошната стая и слуша препирните на вятъра и морето зад прозореца.

Гледките от усамотеното стопанство се преливат в главата ѝ: неузнаваемо обезобразени трупове, черен дим по върховете на тъмните дървета, едва различим труп в избуялата детелина.

Опитва да си втълпи, че просто е разстроена, както би се случило с всекиго. Била е на място, където хора са били убити жестоко и подложени на гнусна гавра — затова пулсът ѝ се е ускорил толкова. Това няма нищо общо с факта, че отвратителните гледки са ѝ смътно познати.

Бърка в джоба на палтото си, вади кутийката с гъбите и изсипва в дланта си една тъмна топчица. Използва бойния си нож да я среже на две и оглежда придирчиво сушената половинка, която задържа на показалеца си. Двоуменето е кратко. Малагеш отваря уста, пъха гъбата под езика си (има вкус на дърво и вълна) и се изтяга на леглото.

Промяната е почти незабавна. Главата ѝ е мътна, все едно мозъкът ѝ е просмукан с вода, изведнъж всичко става невероятно тежко. Струва ѝ се, че костите ще ѝ паднат през плътта и ще пробият постелята.

Спомня си какво ѝ е казал Бисвал: „Това ми помага да се преборя с чувството, че съм завеян дъртак, който се пита дали миналото му е истинско, или си го е измислил.“

Клепачите ѝ натежават. Кълвачовите гъби може би ще ѝ попречат да сънува, но не могат да възпрат потока от спомени в мимолетните мигове преди заспиването.

Ако подхванете разговор за Жълтия поход в днешен Сейпур, можете да очаквате какви ли не реакции, но е ясно, че няма да ви се зарадват — ще има много въздишки и въртене на очи в духа на „пак ли това“, може би ще чуете и едно-две подсмивания. Сред по-патриотично настроените среди такива подмятания вероятно ще ви навлекат нескрита враждебност — може да ви изритат на улицата или дори да ви забият юмрук в лицето.

Така е, защото в Сейпур всякакви приказки за Жълтия поход отдавна се смятат или за клеветническа кампания, или за проява на безумие — опасна и смехотворна теория на конспирацията, с която биха се занимавали само чужди на патриотизма хора и смахнати.

Всеки приличен човек се придържа към мнението, че Лятото на черните реки (продължават да го наричат така, макар че всичко се е проточило почти три години) е една от най-величавите победи на Сейпур. Тъкмо тази война става опора за националната идея на съвременен Сейпур и кой би се осмелил да ѝ лепне позорно петно? Онези в Сейпур, които искат да се проявят като мислители, биха признали, че може и да е имало нещо, от което са избуяли измислиците за Жълтия поход — в края на краищата войната винаги е ужасна, — но несъмнено е било много по-безобидно от събитията, които предъвкват подробно маниаците на конспирациите.

Малагеш обаче знае, че това не е теория на конспирацията. Защото помни. Макар че са минали почти четири десетилетия, тя помни.

Каджът завладява Континента през 1642 година и Сейпур провежда Голямото прочистване осем години по-късно — навсякъде са иззети свещените картини и скулптури. Скоро след това Сейпур налага строго Световните регулации с напразната надежда, че като забрани самото споменаване или признаване на Божественото, то повече няма да се намесва в живота. Световните регулации се спазват неотклонно почти навсякъде в Континента, но в Баликов сейпурите пипат с кадифени ръкавици — и в крайно осакатения си вид след войната огромният град запазва значителна сила дори само заради броя на жителите си. Може да се твърди, че в известен смисъл Световните регулации се прилагат там съвсем формално, та Сейпур да не среща съпротива и да държи изкъсо останалата част от Континента.

Но така е до 1681 година. Сейпур изгражда военната си мощ и започва да се зъби. В Галадеш решават, че няма да търпят занапред толкова хлабавия контрол над главния град на Континента. След приемането на цяла поредица сурови закони започват репресиите. Положението се сгорещява — първо протест, после размирици, след това са окупирани здания на градската управа, а чиновниците стават заложници. И до 1685 година в Баликов вече има истински бунт, наречен впоследствие Баликовското въстание. А това, което започва като въстание, бързо се превръща в открита война.

Така светът за пръв път опитва вкуса на съвременните битки без намесата на Божественото. Сейпур отскоро е увеличил производството на стреломети и други механизирани оръжия толкова много, че може да снабдява с тях и обикновените пехотинци. Войските кипят от боен дух и нямат търпение да влязат в сражение, за да докажат на доскорошните си потисници, че Сейпур заслужава мястото си на велика сила в света. Но Континентът има на своя страна многобройното население и огромната територия и въпреки заявлението на генерал Пранда, че това ще бъде „светкавична война с много шум, последвана от дълга тишина“, и мощната пропаганда за бойни действия, които ще траят само едно лято (затова войната е наречена така), скоро сейпурските и континенталните войски се озовават в окопи на двеста мили източно от Баликов по бреговете на река Лужков и няма изгледи едните или другите да пробият през вражеските укрепления…

Тогава на сцената се появи 23-годишният капитан Лалит Бисвал, усърден читател на всяка книга за малкото войни, с които Божественото е нямало нищо общо. А под негово командване в Жълтия отряд — 16-годишната Тюрин Малагеш, която избяга от дома си, излъга за възрастта си при постъпването в армията и се прояви така, че я повишиха тази празноглавка до чин сержант, без тя изобщо да проумее какво става наоколо.

По време на петата битка за Лужков капитан Бисвал и Жълтия отряд бяха изпратени на амбициозна флангова маневра — да тръгнат срещу течението, да прекосят реката с лодки и да нападнат позициите на континенталите от север. Очакваха всичко да мине гладко и да разкъсат на голям участък позициите на континенталите… които обаче очакваха това нападение и знаеха едва ли не точната минута, когато ще започне.

Сейпурската атака бе провалена бързо и безмилостно. Лодките, с които прекосиха Лужков, бяха превзети и изгорени и така войниците останаха от вражеската страна на реката. И бойният ред, и дисциплината се изпариха, а континенталите ги изтласкваха неуморно на север, далеч от битката и позициите на сейпурските войски.

Жълтия отряд отстъпваше цяла нощ в безреден устрем през пущинака на Континента, преследван от врагове, които познаваха тези местности несравнимо по-добре. В горите ехтяха писъци и тропот на препускащи коне, трепкаха отблясъци на далечни огньове. Когато слънцето изгря, войниците от оределия отряд се заозъртаха и проумяха, че дори не знаят къде са попаднали.

Не бяха виждали досега хълмовете наоколо. Разузнавачите съобщиха, че наблизо имало къщи, но не и укрепления — нищо повече от стопанства.

Накрая Бисвал се сети:

— Сега сме зад техните позиции. В името на морето, ние сме в техния тил!

Нямаше как да знаят, че изпратената да ги довърши бригада бе трябвало да се върне, за да отбива фронтална атака на силите на генерал Пранда далеч на юг. А това означаваше, че вече никой не ги преследва, няма кой да ги изтика от територията на континенталите.

Това не бе предвидено, но се случи.

Вечерта на онзи първи ден Бисвал дойде при Малагеш и я отведе встрани. В събиращата се по хълмовете мъгла се чуваха стоновете и хлипането на попиляния отряд. Огньовете бяха забранени, защото димът би ги издал, затова седяха присвити, обгърнали с ръце краката си, засищаха се със сушено месо. Очакваше се да изпълнят задачата си бързо и не носеха много припаси, а и бяха загубили голяма част от тях при отстъплението.

Спряха на полянка в гората.

— Лейтенант Панкадж умря от раните си тази сутрин — каза Бисвал.

— Съжалявам, господин капитан.

— Стига, сержант. Днес чувах думата „съжалявам“ твърде често. Започва да губи смисъла си. — Той въздъхна. — Не можем да намерим нито Ниранджан, нито Капил, нито Рам. Значи съм загубил почти всичките си офицери за една нощ. Нямам правомощия да повишавам в чин, но ти, Малагеш, ще изпълняваш задълженията на лейтенант, затова и ще те наричам така. И ако доживеем да ни сдъвчат за това, ще бъда много признателен на съдбата.

— Слушам, господин капитан.

— Ти си млада, но аз вече те видях в сражение. Не си глупава и другите войници се вслушват в думите ти. Това е ценно.

— Благодаря, господин капитан.

Бисвал се обърна да огледа възвишенията.

— Така… Както изглежда, можем да избираме между три възможности. Връщаме се на юг, разузнаваме вражеските позиции и се опитваме отново да ги ударим във фланг в подходящ момент, за да изпълним дадените ни заповеди. Или тръгваме на изток, опитваме се да намерим брод, за да прекосим Лужков, като заобиколим врага, за да се върнем при частите на Пранда.

Бисвал млъкна. Малагеш попита:

— А третата възможност?

Погледът на светлите му очи стана пронизващ.

— Лейтенант, според тебе какви са шансовете ни да успеем в изпълнението на някой от тези два плана?

— Минимални, господин капитан.

— И защо?

— Континенталите не са тъпанари. По някое време ще си спомнят, че все още сме някъде тук. Ще се подготвят за връщането ни към техните позиции. Ще наблюдават реката. Тъкмо това ще очакват от нас. — Тя кимна към опърпаните ранени войници, които бяха насядали под боровете. — Господин капитан, не сме в състояние да влезем в тежко сражение. Нямаме припаси. Не знам дали можем да изкараме с наличните повече от няколко дни.

— Съгласен съм с тебе.

Той пак плъзна поглед по хълмовете.

— Господин капитан…

— Кажи.

— Споменахте и трета възможност.

— Вярно. — Бисвал вдиша през зъби. — Лейтенант, разбираш ли какво крепи континенталните войски? Знаеш ли защо бранят толкова успешно позициите си?

Малагеш вече имаше достатъчно опит да разбира кога не е нужно да отговаря на реторичен въпрос, зададен от висшестоящ.

— Не, господин капитан.

— Заради стопанствата. — Бисвал се облегна на близкото дърво и се загледа към селце, сгушено в далечна долина. — Крепят ги храната и стопанствата. Малагеш, сега сме насред житницата на Континента, макар и тук да ни доведе абсолютна случайност… — Той се запъна за миг. — Има много пътища към победата във войната. Тя не е между армиите, а между държавите. — Сви устни, въздъхна и тръсна глава. — В името на морето, що за начин да воюваме…

— Да не предлагате…

Бисвал я погледна през рамо.

— Продължавай, лейтенант.

— Да не предлагате да воюваме с цивилните наоколо?

— Казвам, че една от възможностите ни е да унищожим техните стопанства, тяхната инфраструктура, техните напоителни системи. Да вземем каквото ни е нужно, за да оцелеем, да съсипем останалото и да се преместим в следващото селище, където ще направим същото. Просто ще прекъснем изцяло снабдяването на континенталите. Много мръсна работа — това също трябва да кажа.

Гледаше я и тя незнайно как долови, че иска нейното мнение, иска тя също да каже нещо, може би да одобри. Остана премълчано онова, което и двамата разбираха — воюваха в страната, която някога бе поробила техния народ.

Малагеш успя само да смънка:

— Ние умираме, господин капитан.

— Да. — Бисвал кимна.

— Гладуваме.

— Да.

— Мисля, че ще умрем, каквото и да направим.

Той помълча, после каза:

— Да. Съгласен съм с тебе.

— Моят извод, ако ми простите дързостта, е поне да се опитаме да изпълним дълга си във времето, което ни е останало.

Бисвал кимна отново и се загледа унесено в далечината.

— Събери колкото можеш от нашите войници. Претърсете гората, претърсете хълмовете наоколо, но предпазливо. Намерете оцелелите. Утре сутринта потегляме. — Извади далекогледа си и го насочи към селцето в долината. — Ще ги доближим от югозапад през гората. Така ще напредваме бавно, но трябва да ги изненадаме. Ама че проклетия! Малагеш… — Той стисна далекогледа, сякаш си представяше, че души някого, и тя разбра колко е вбесен от безизходицата. — Щом… щом ще правим това, нека поне да го правим правилно. Нека да е мирно. Ще бъдем организирани и дисциплинирани. Без жертви, освен ако са неизбежни. Няма да търпя убийствата на невинни, ако ще да са континентали. Особено на жени и деца. Ние сме войници, а не бандити, имаме стратегически цели. Ясно ли е?

— Напълно, господин капитан.

— Според тебе можем ли да го направим?

— Тъй вярно.

— Изпълнявай заповедта, лейтенант.

Тя отдаде чест и се затича през гората.

На леглото в централата на ЮДК Малагеш се връща мислено към тези мигове през мътилката от кълвачовата гъба и си казва: „Колко безразсъдно се заричаме в стремежа си да оправдаем и най-лошите си решения.“

Но докато все по-безчувственото ѝ тяло натежава като олово, една мисъл упорства и я тормози.

Нещо не е наред във видяното днес.

Спомня си труповете в стопанството. „Виждала съм такива тела. Виждала съм нещо подобно.“

И добавя: „Трупове в пущинака на Континента. Няма съмнение, познавам добре тази гледка.“

И още: „Не, не. Видях ги съвсем наскоро. Днес, но преди да отида в стопанството.“

Изведнъж проумява, че това е вярно.

Опитва да се надигне, но тялото ѝ не ѝ се подчинява. Люшва се напред с протегната ръка, иска да докопа папката и само я събаря от нощното шкафче. После мракът се свива около нея.

„Не губи тази мисъл. Не губи тази мисъл…“

Сутринта се събужда с усещането, че очите ѝ са от съхнеща кал. Изнизва се твърде много време, докато умът ѝ стигне до простички заключения: „Къде съм? Защо ме боли ръката? Адове, какво ѝ е на главата ми?“ Още повече време минава, докато събере сили да седне и да си разтърка лицето.

— Нямало странични ефекти — мърмори тя. — Шибани глупости…

Всичко я боли — гърбът, краката, ръцете. Същинско чудо е, че не е прекалила с дозата и не се е затрила.

Спомня си внезапно.

— Мамка му!

Сграбчва папката и излиза на бегом.

Чака двайсетина минути, докато някой телефон в ЮДК се освободи, защото има някакви особено важни строителни работи нагоре по брега, чака още по-дълго дежурният сержант да повика капитан Надар.

— Какво има? — казва Надар без никакво старание гласът ѝ да звучи малко по-приветливо. — Кой се обажда? Каква е тази история?

— Генерал Малагеш на телефона. Чуй ме — сетих се нещо за вчерашните трупове.

— Така ли… — Надар се прокашля и говори по-делово. — Слушам ви, госпожо генерал.

— Вече сме ги виждали. И двете. И то същия ден. Но ги видяхме преди да отидем в стопанството.

Проточено мълчание.

— Какво?… — мърмори озадачено Надар.

— Прерисувах някои от скиците в стаята на Чоудри — обяснява Малагеш и прелиства папката. — В единия ъгъл имаше нещо, което не успявах да разгадая. Приличаше на… ами на пилешки крилца на шишчета или нещо подобно. Но не е това. Нарисувани са човешки тела. Обезобразени като онези, които видяхме вчера!

По съседния телефон говори началник-смяна или бригадир, който се облещва към нея.

— Какво се опитвате да ми кажете, генерал Малагеш? — пита Надар.

— Казвам ти, че Сумитра Чоудри е нарисувала сцената на убийството, която видяхме вчера, месеци преди това да се случи. Предсказала го е някак!

— Моля? Как е възможно?

— Не знам. Знам обаче какво гледам в момента.

— Но Чоудри беше побъркана… Не може ли да е случайно съвпадение?

— Струва ми се, че да видиш рисунки на ритуално обезобразени трупове и след това да видиш самите трупове е адски невероятно съвпадение, та колкото ще да е била луда.

Дрейлингът до нея се поти и опъва кабела на слушалката докрай в усилието да се отдалечи поне малко от тази жена.

— И какво предлагате? — пита Надар.

— Ти едва ли имаш време за това, но аз имам. Искам да отида на мястото, където е извършено първото убийство, и да го огледам. Ако имаме подозрения, че Чоудри е била замесена в това, длъжни сме да проверим.

— Генерал Малагеш, първото убийство бе извършено навътре в една от оспорваните територии. Там не е безопасно.

— И аз не съм безопасна. Мога да се грижа за себе си.

— Възхищавам се на вашата самоувереност, госпожо генерал, но… ако се окаже, че не можете?

— Е, нали вече имате опит в опаковането и изпращането на мъртви генерали. Сигурна съм, че и насън можете да обработите още една пратка.

Надар въздиша.

— Ще поговоря с Панди и ще му заръчам да подготви каквото ви е необходимо.

— Чудесно — отвръща Малагеш. — Признателна съм за съдействието, капитан Надар.

— Винаги помагам с радост, госпожо генерал — казва Надар след точно отмерена пауза, за да е ясно, че иска да каже точно обратното.

По-късно същия ден Малагеш, въоръжена и снабдена с припаси, в случай че се залута някъде, потегля от Форт Тинадеши по същия път на север. Но при поредния поток завива рязко надясно към планината Тарсил, която се извисява като розово-зелена стена.

Пак сверява маршрута си с картата. Търси село Джевалиев в горските дебри край един от многото ручеи в тази местност. Всичко пред очите ѝ е покрито с влажен и мек зелен мъх — клони на дървета, камъни, дори самият път. Накрая Малагеш започва да се чуди дали и тя ще обрасне с мъх, ако престане да се движи. Но няколко мили по-нататък мъхнатите буци придобиват по-правилни очертания и тя проумява, че под зеленината има стени, огради и порти — иначе казано, цивилизация.

Заглежда се в картата.

— Май пристигнах. Ха…

Чете първия доклад, който Панди ѝ е дал заедно с картата. Няма особено подробни сведения за първото произшествие — тогава сметнали, че са се натъкнали на прост случай с убийство, макар и твърде кърваво и гнусно. Поне е отбелязано, че намереният мъртвец е бил селският въглищар.

Тя подканя коня си да продължи напред и накрая сред елите се появяват юрти и колиби. До пътя седи нисичко момче на десет-единайсет години, мръсно и недохранено, а около него гъмжи от миниатюрни кози. И момчето, и козите я зяпат с еднакво изражение — любопитство, в което няма и следа от ум.

Малагеш също го поглежда.

— Това Джевалиев ли е?

Той се кокори, ченето му е увиснало. Тя не може да отгатне дали се е стреснал, или лицето му просто си е такова.

— Научих, че тук е имало въглищар допреди няколко месеца — продължава Малагеш. — Знаеш ли къде е живял?

Момчето се блещи. Тогава от юртата зад него се чува глас:

— Вим, помолих те да стоиш там само за да държиш козите отвън. — С трескаво блеене мъничка козичка изскача от юртата и хуква нанякъде по разкаляния път. — Сега има барабонки по целия под, а тя нахапа цвек…

Едър мъж с гръден кош като бъчва излиза от юртата и трепва, когато вижда яхналата кон Малагеш.

— Ох… — Тя следи внимателно как очите му оглеждат оръжията ѝ: барабанлия, нарезна пушка, сабя. Не ѝ допада този бдителен поглед. — С какво мога да… ъ-ъ, помогна?

Малагеш се усмихва до ушите.

— Добър ден. — Гласът ѝ направо звъни от пресилено дружелюбие. — Аз съм генерал Тюрин Малагеш от сейпурските въоръжени сили.

— Генерал ли? — учудва се той. — Тук?

— Ами така се оказва.

— А-а… Аз се казвам Дрожкин. А тоя е Вим.

Мъжът побутва момчето с върха на кожената си обувка. Малагеш не е изненадана, че момчето изобщо не помръдва.

— Добър ден и на двама ви — казва тя. — Казаха ми, че преди време в селото имало въглищар.

— Тъй си е, но наистина беше преди време. Смахнатият гадняр умря.

— Смахнат ли?

— О, да. Смахнат като заек в срутена дупка. Ама бездруго повечето въглищари са си такива. Върви си със занаята.

— Че защо?

— Защо ли? — повтаря той, сякаш въпросът е нелеп. — Защото трябваше да будува дни наред, за да не подпали случайно цялата гора. Горкият смотаняк дори си измисли еднокрако столче, на което да седи. Заспеше ли, падаше по задник. Нищо чудно няма, че уби жена си. И аз щях да се побъркам, ако трябваше да оставам буден толкова дълго.

— Сигурно за вас ще бъде изненада да научите, че ние вече не го смятаме за убиец.

— Аха. Вие.

В последната дума се спотайва какво ли не, но най-натрапчиво е премълчаното „А защо да ни пука какво мислите вие?“.

— Сравнително наблизо бе убито цяло семейство по почти същия начин. Четири жертви.

— Цяло семейство? — Мъжагата пребледнява леко. — Кълна се в сълзите на Жургут, това е страшно зло. Значи има друг убиец?

— Някой видял ли го е как убива жена си?

— Никой не иска да живее близо до въглищар. Ама до мен стигна мълвата как Гожа си признала, че видяла… нещо. В оная нощ, когато двамата умряха.

— Гожа ли?

— Тя е стара жена. Продава гъби. И тя е смахната. Може затова да е наминавала при Бохдан, имали са за какво да си приказват.

Малагеш пише припряно.

— И кой е този Бохдан?

— Въглищарят, разбира се. Вие нищо ли не знаете?

— Явно не — признава Малагеш. — Значи Гожа казва, че е видяла нещо в нощта, когато въглищарят Бохдан е бил убит. Това ли е същината?

— Такова нещо не е казвала — бърза да възрази мъжагата. — Само чух, че се държала все едно е видяла нещо. Аз нямам нищо общо с това. И… И не знам дали трябва да отговарям на вашите въпроси. Тоест… — Маха с ръка към нея. — Дори това не е редно.

— Кажете ми къде живееше Бохдан и къде живее Гожа — настоява Малагеш — и край на въпросите.

Язди още двайсетина минути по горски пътеки и дърветата вече са по-нарядко, вместо тях има пънове. Скоро вижда причината: пред нея има мръсна гола поляна, осеяна с чудати купчини пръст като великански мравуняци и цялата воняща на въглени. Малагеш разпознава в тях пещи за дървени въглища: струпват пирамида от дърва, покриват я с пръст и запалват върха, за да тлеят дървата дни наред. А въглищарят трябва да бди зорко — ако дървата се разместят, пирамидата може да се срути, да нахлуе прекалено много въздух и купчината дърва ще пламне мигновено… вероятно заедно с голяма част от гората. „Мръсен и окаян начин да си изкарваш прехраната. И все пак е някаква прехрана…“

Малко по-нататък се вижда и домът на въглищаря, ако може да бъде наречен така: доста безформена дървена кутия върху дълъг насип. На Малагеш ѝ се струва, че той не е влагал особени усилия в жилището си, което би могло да пламне лесно. Може би е имало пожари и се е налагало да строи къщата отново.

Тя оглежда отново поляната. Връзва коня, ориентира се по разположението на постройката и тръгва из гората наоколо в търсене на място, откъдето се виждат добре и предната, и задната ѝ част…

Не минава много време, преди да го намери — още едно укритие, направено с отрязани борови клони. Игличките вече са сухи и кафяви, затова се виждат по-лесно, но в самото начало укритието трябва да е било почти незабележимо и първата огледала мястото група го е пропуснала. А и не са знаели какво да търсят.

Малагеш отмества няколко клонки и пак вижда, че зад тях игличките са изметени. „Може би този тайнствен наблюдател е твърде чувствителен към боцкането им.“ Опитва се да открие някакви следи или отпадъци, но няма нищо. Тъкмо да се отдръпне, но след кратко колебание се навежда и се взира повторно.

На кората на близко дърво е изрязан необикновен знак, но за нея е познат — грубо изображение на меч с дръжка от отрязана китка.

— Мечът на Воортя… — казва Малагеш и докосва линиите с два пръста.

Представя си как незнайният човек е седял скрит зад клоните и е издълбавал меча в дървото… Остава с впечатлението, че не е направено от почит, а по-скоро от скука, за запълване на времето. Значи тук е бил търпелив човек, който дълго е чакал подходящия момент.

Връща се при недодяланата къща върху насипа. Липсва врата, която някак е била изтръгната от пантите, затова влиза направо. И вътре изглежда както отвън: простичка кутия от парчета дърво. Подът е дъсчен, таванът — уплътнен с животински кожи. В първите мигове се чуди защо подът е толкова тъмен, после се досеща от какво е петното — кръв от жената на Бохдан. Повечето хора биха си казали, че петното е учудващо голямо. Малагеш обаче знае твърде добре, че в човешкото тяло има много кръв.

Разглежда унилата къщурка. Тук няма почти нищо приятно за окото. Леглото е прост дървен одър, покрит с кожи, огнището е паянтово струпване на тухли. Тя не може да си представи защо някоя жена би се омъжила за въглищаря, но не забравя, че не всички имат избор.

Постепенно осъзнава, че звукът от стъпките ѝ е странно… кух. Подрусва се на пети и се вслушва в скрибуцането на дъските. Прикляка и наднича в процепа между две дъски. Не е сигурна, но отдолу май има някаква кухина…

— Той го направи, за да избягат при пожар — казва някой откъм входа.

Малагеш се изправя рязко, стиснала дръжката на барабанлията, но само се вторачва в старата жена, застанала на вратата. На старицата трябва да ѝ се признае, че дори не трепва — тя е мургаво, жилаво, кораво същество, малко прилича на човешка фигура, изваяна от старо опушено дърво. Облечена е в проскубани кожи, тъмните ѝ очи проблясват остро.

— Госпожо — казва ѝ Малагеш, — макар да няма врата, има предостатъчно дървения, на която да потропате.

— Ти си от военните — казва старицата. Не звучи като въпрос. — Дошла си от изток.

— А ти си?…

— Аз съм Гожа.

— Аха. — Малагеш вече не е чак толкова напрегната. — Как се озова тук, Гожа? Щях да навестя и тебе. Трябва да ти задам няколко въпроса.

— Дрожкин дойде да ме моли за прошка — обяснява старицата и влиза. — Мисли си, че ми е сторил зло, като ти е казал какво видях. Подвел съседка, това си мисли. Ама и той е един… Каквото му се върти в главата, веднага излиза през устата. Чудя се как още му е останал някакъв мозък.

— А ти какво видя?

Гожа застава до нея и се вторачва в петното на пода.

— Бохдан не беше лош човек. Нито ум имаше, нито късмет, но не беше лош.

— Дали?

— Направи мазето отдолу, за да се крият при пожар, дори прокара тръба в насипа, за да влиза въздух. — Старицата извива глава към Малагеш. — Той я обичаше, да знаеш. Искаше да я опази. Викаше често лекаря да я прегледа за всеки случай. Все се тревожеше за нея. Но… не му стигаше умът — ако тя се беше скрила в мазето при пожар, запалената къща щеше да се срути върху нея… Бохдан не го биваше много да мисли.

Малагеш се изправя.

— Какво се случи тук?

— А защо питаш? Засяга ли те?

— Случилото се тук се повтори другаде. И може да се случи пак.

— А аз пак питам — защо те засяга?

— Мисля, че те го вършат по-умело. Последния път е по-зле, отколкото тук. Следващия път ще бъде още по-зле.

— Аз продължавам да питам — защо те засяга?

— Защо да не ме засяга? — сопва се Малагеш.

— Защо ли? Ти си от изток, от Сейпур. Ние сме воортяштани. За вас не сме нищо повече от прасета или кози — не е ли така?

— Виждала съм и воортяштани, и сейпури да умират. Кръвта им изглежда еднакво. Искам да направя каквото мога кръвта на всеки да си остане където ѝ е мястото.

— Сладки приказки — отвръща Гожа, — каквито можеш да чуеш от дипломат, преди да ти резне гърлото и да отмъкне дъщеря ти.

Малагеш се вторачва в очите ѝ.

— Аз приличам ли на шибан дипломат?

Гожа издържа погледа ѝ още миг-два и се извръща.

— Не видях убийствата.

— А какво видя?

— Малко неща. — Гожа се обръща към прозореца. — Аз бях ей там — между дърветата. Нощта беше ясна, луната светеше силно. Водех кобилката си през гората… Моята кобилка има остър нюх. И когато се подплаши, отгатнах какво е надушила. Знаех, че някъде наблизо е пролята кръв. — Старицата отива към вратата. — Доближих поляната да надникна и зърнах една жена, стоеше сред купчините.

— Жената на Бохдан ли беше?

Гожа върти глава.

— Не. Тази жена беше по-ниска. Или така ми се стори. Може да не съм я разгледала добре, защото вперих поглед в нещото, което стоеше пред тази врата…

— Какво нещо?

— Ще ме помислиш за луда.

— Виждала съм всякакви безумия, повярвай ми.

Гожа накланя глава, замисля се и сякаш започва да разказва сън:

— Отначало ми се привидя, че е плашило. Не приличаше на истински човек. Нещо като подобие, направено от… Ами направено от разни неща.

— Неща ли?

— Да, неща. Май имаше парчета. Шипове. Парцали и тръни. Виждах мъж, направен от тръни, висок шест-седем стъпки, тъмен и безлик… И държеше лъскав меч, блестеше като сребро. Не ми се вярваше да е истински до мига, когато се обърна и влезе в къщата.

Гожа млъква и се обръща.

— Не ми вярваш. Мислиш си, че съм луда.

Малагеш умува и отвръща:

— Аз не… Адове! Чудя се на какво да вярвам. Той да не беше предрешен? С някаква премяна от парцали и… тръни?

— Не знам. Дори не знам дали беше „той“. В тъмнината не се виждаше добре. Но двамата с жената само се гледаха, все едно си говореха без глас, преди той да влезе вътре.

— Кажи ми още нещо за тази жена.

— Казах ти, че беше ниска, носеше тъмно наметало. Може да беше лилаво, а може и да беше зелено. Беше си покрила и главата с него. Не виждах лицето ѝ, не виждах дори ръцете.

„Значи е била предпазлива, щом се е покрила така.“

— Какво стана, след като мъжът влезе в къщата?

— Бях вързала кобилката до пътеката на изток оттук. Тя започна да цвили и да пръхти от страх, притесних се да не ме видят онези двамата и се измъкнах. Чак след два дена чух, че намерили Бохдан и жена му мъртви.

— Значи не смяташ, че Бохдан е носил онази премяна?

— Ти си от Изтока, не знаеш — Бохдан беше като мнозина от тукашните мъже. Имал е късмет, когато е можел да хапне нещо като дете. Как да го кажа… Не беше от едрите мъжаги.

— За разлика от онзи с тръните.

— Онова нещо беше страховито — тихо казва Гожа. — Все едно беше излязло от кошмар. — Взира се в Малагеш. — Според тебе онези двамата ли са убили Бохдан и жена му?

— Да, така изглежда.

— Защо? За какво им е да убият въглищаря на Джевалиев? На кого му е притрябвал горкият Бохдан?

— Тъкмо в това е въпросът — натъртва Малагеш. — По-лесно е да сториш зло на хора, които нямат никакво значение — въглищар и съпругата му или семейство в стопанство насред пущинака.

— Но защо да го правят?

— Прилича на… на някакъв ритуал — запъва се Малагеш. — Церемония. И заради обезобразяването на труповете, и заради предрешването на онзи, който го е извършил. И някой гледа отстрани, за да се увери, че това се е случило…

— Във Воортяштан има много церемонии — казва Гожа. — Трябва да е имало още повече преди Примигването. Но за такава не съм чувала никога.

— Но това не означава, че не я е имало. Само не мога да проумея за какво е предназначена.

Гожа понечва да си тръгне. Спира на вратата и казва:

— Странно е да казвам това на жена от Изтока, но се надявам да хванете онези хора. — Погледът ѝ става суров. — Ние не сме нито свине, нито кози, генерал Малагеш.

— Знам.

— Дано и други, които носят същата униформа, мислят като тебе.

Малагеш застава на вратата и гледа как Гожа се отдалечава през гората. Вдига глава и преценява къде е слънцето в небето. Ранен следобед. Трябва да се върне в града. Ако пропусне уговорения час със Зигне, може да си умре от старост преди следващата възможност да говори с нея. Наднича в къщурката за последен път.

Застива неподвижно. Накланя глава встрани. И отива в един от ъглите.

Има следа от нещо сребристо на пода. Тя го докосва с върха на пръстите си и се взира в тях на светло.

Малко прилича на мека пудра от графит.

— Ама че гадост! Не може да е…

Припомня си къде е капакът в пода, вдига го рязко и се промушва в мазето.

Долу е тясно, тъмно и влажно. Малагеш драсва кибритена клечка и топлата светлинка играе по стените от пръст. Бохдан е подготвил само най-необходимото в скривалището — съдове с вода и животински кожи вместо постеля. Тя се ориентира къде е онзи ъгъл на пода и застава под него.

Отъпканата пръст в краката ѝ блещука. Тя прикляка и се вглежда в купчинката прахообразна руда, която сигурно е падала през цепнатините между дъските. Докосва и нея с пръсти. Купчинката се разпада като пудра захар.

Малагеш знае какво е това. Нали е видяла по-големи купчини от него предишния ден.

— Тинадескит… — прошепва тя. — Шибана проклетия!

Погледът на Надар шари по кабинета на Бисвал, докато тя размишлява.

— Това е… невъзможно.

— И аз не знам как е станало — казва Малагеш. — Може и да греша… всъщност предпочитам да греша. Но изсипах водата и донесох от този прах, за да проверите. — Подава манерката си на другата жена. — Колко време е необходимо на Пратда, за да установи дали това е тинадескит?

Надар взима манерката, но още мига стъписано, докато се опитва да осмисли изненадата. Гълъб прелита покрай прозорците на наблюдателната кула на Бисвал и стрелка с поглед трите странни същества, улисани в разговора си.

— Най-много час — отговаря Надар. — Лесно се разпознава.

— Щом е така, предлагам да го направим незабавно — намесва се Бисвал. Той седи обърнат на изток, вторачен умислено в Тарсил. — Възможният пробив в сигурността буди… опасения.

— Напълно прав сте, господин генерал — казва Надар, по слепоочията ѝ лъщи пот. — Ако такова вещество попадне в ръцете на воортяштани…

— И го намираме на мястото на жестоко убийство — добавя Малагеш.

— И ако догадките ти се потвърдят — кима Бисвал, — това е убийство, за което изчезналата служителка на министерството е знаела нещо.

— Може би — отвръща Малагеш. — Имаме си работа с много „може би“. Още не сме разгадали как Чоудри би успяла да предскаже убийствата.

Бисвал се обляга на стола си и се вторачва в далечната Солда.

— В тази област няма други потвърдени или предполагаеми находища на тинадескит. Ние разполагаме с единственото. Значи е пренесен някак оттук там. И вече няма как да не се питам какво друго се пренася оттук там или обратното — сведения, материали, оръжия… Дали са внедрили агент или осведомител във Форт Тинадеши? Някой, който би обяснил на бунтовници как да пробият защитния периметър, да отворят портите и да се промъкват между нашите патрули, защото знаят графика на обиколките им?

— Господин генерал, една от най-важните ми задачи е да проверя дали е така — казва Надар.

Пребледняла е. Малагеш не се учудва: провал в сигурността, за която отговаряш, не е нещо, което началниците биха забравили лесно.

— Радвам се да чуя това — казва Бисвал. — Възложи на най-доверените си хора да установят какво е веществото, което донесе генерал Малагеш. След това провери най-старателно и обмисли отново добивните и изследователските дейности. Трябва да знаем какво се случва с тинадескита на всеки етап и кой участва в това. Следи дали някой ще се държи подозрително, ако бъде притиснат. И нека генерал Малагеш също извърши оглед на рудника.

Малагеш е готова да запее от радост. Надявала се е Бисвал да каже тези думи. Иначе би се наложило тя да помоли за това, а искането за достъп до толкова строго охраняван обект би могло да се тълкува като превишаване на пълномощията ѝ.

— Слушам — казва Надар. — Но… бих искала първо моите хора да проведат разследването си, ако е възможно.

Бисвал поглежда Малагеш.

— Разбира се — съгласява се тя. — Аз съм тук да помагам. Не съм любителка на безделието. Използвайте ме както решите.

— Признателни сме ти за съдействието. Без твоята бдителност дори нямаше да научим за проблема.

Малагеш внимава лицето ѝ да остане безизразно, докато кима, макар че няма желание да слуша похвалите му. Не иска да стане още по-неприятна на Надар и знае, че поне тя не прелива от благодарност — заради нахълталата във Форт Тинадеши натрапница се оказва, че всички са се изложили. И особено Надар.

— За тази проверка са необходими четири дни, господин генерал — казва Надар. — И то ако не губим никакво време.

— Четири дни… а на петия ще говорим със старейшините на племената. — Той си потърква челото и изпъшква. — Е, значи генерал Малагеш може да огледа в следобеда на този ден. Сигурен съм, че двамата с тебе, Надар, ще си имаме предостатъчно грижи по същото време.

— Ще се справим, господин генерал.

Бисвал кима.

— Добре. Свободна си. Благодаря ти.

Надар се обръща и изтичва надолу по стъпалата.

— Седни, Тюрин. — Бисвал се навежда, взима две чаши и сипва в тях сливово вино. — Знаеш ли, когато казах, че мога да ти възложа да се заемеш с някои проблеми, не се подразбираше ти да поровиш и да намериш нови, за които не сме подозирали.

— Предпочиташ да си мълча следващия път ли?

— Не, адовете ме взели. Просто и през ум не ми е минавало, че и ти ще си от онези бойци, които прекарват златните си години в размотаване из военни бази, за да открият какво има за оправяне.

— Хайде да внимаваме с дрънканиците за „златните години“. Пък и чувам това от човек, който се е борил да поеме командването тук.

— Справедлив упрек. — Той побутва едната чаша към нея, взима своята и с въздишка я допира до слепоочието си. — Но поне вече имаш някаква представа с какви проблеми сме затрупани. Иначе казано — проблемите, които наследих на този пост. Не знам дали ще ми повярваш, но новият ни проблем дори не е най-плашещият.

— Лалит, защо ли вече очаквам да поискаш нещо от мен?

— Помниш, че съм по-старши от тебе, нали?

Усмихва се присмехулно и потупва с пръст петлиците на яката си. Бисвал е генерал трети клас във въоръжените сили на Сейпур, а Малагеш — само четвърти клас, тоест има най-ниския генералски чин. Тя не се заблуждава за единствената причина да попадне сред висшите офицери — Шара е искала да я включи във военния съвет, но в него е забранено да участват хора, които нямат генералски чин. Но пък в Галадеш корупцията така се е развихрила напоследък, че май има повече генерали и полковници, отколкото капитани и лейтенанти.

— Така си е — казва тя сговорчиво. Отпива от виното. Има вкус на оцет. — А и знам, че нямам желание да съм на твое място, затова си бъди по-старши колкото си щеш.

Той въздиша.

— Няма как да бъдеш по-права. Преди малко споменах за пробиви в сигурността, за материали и припаси, които изчезват загадъчно от крепостта… Не е за пръв път.

— Вече започвах да се досещам за това.

— Преди година и половина бунтовници от платото са нападнали снабдителен влак, пътуващ от Форт Хадж към Форт Лок. Струпали отсечени дънери на релсите и влакът бил принуден да спре. Пренасял големи количества оръжие, боеприпаси… и експлозиви.

— Гадно.

— И още как. Моят предшественик провел сериозна бойна операция, успели да конфискуват голяма част от оръжията и боеприпасите, както и всички експлозиви… или поне той си мислел, че е така. Впрочем той загинал тъкмо по време на тези бойни действия. Но ние направихме инвентаризация миналия месец и открихме, че петнайсет фунта от тези експлозиви не са каквото трябва да бъдат. Фалшификат от пясък и глина.

— Гадост!

— Вярно. За съжаление не знаем кога са били подменени. Може би още когато бунтовниците са ги присвоили. Но след твоите разкрития нищо чудно да се окаже, че някой ги е подменил тук, в крепостта.

— Мислиш си дали ако някой е помогнал за тайното изнасяне на тинадескит — казва Малагеш, — не е направил същото и с вашите експлозиви.

Той кима, стоманеносивите му очи блестят.

— И това е вярно. А аз си имам предостатъчно тревоги с онова, което се случва извън тези стени и телени мрежи. Ако имаме и някой плъх сред нас…

— А къде се вмествам аз в това? Не искам да се намесвам още повече в работата на Надар.

— Аз също не искам. Надар е изключителен офицер, но сега е в трудно положение. Искам да говориш с главния технолог на ЮДК от мое име.

— А-а, Харквалдсон. Значи се безпокоиш за пристанището.

— Така е. Петнайсет фунта експлозиви в ръцете на бунтовници… Няма как да не се озъртам и да не се питам къде са уязвимите ни места. А долу в пристанището има много уязвими места. И няма да е първият случай. Преди няколко месеца стрелец се опита да гръмне отдалече нашата млада и амбициозна дама. Не улучи и охраната на ЮДК го надупчи много бързо, но… все пак опита.

— Защо не поговориш лично с нея?

— Не сме в… — Той сумти и извръща глава към прозореца. — Ами, не сме в особено добри отношения. Тя иска много неща и аз често отговарям с „не“. Всеки разговор с нея е като труден танц. Но аз искам тя да реагира подобаващо на тази заплаха. Може би ще е от полза, ако я предупреди някой друг.

— Не съм в много по-добри отношения с нея. Но бездруго трябва да си поговорим, ще се погрижа и за това.

— Предстои и срещата със старейшините на племената след пет дни — напомня Бисвал. — Досега всички сигурно са научили за убийствата в Пошок. Искам да присъстваш.

— Да не искаш да говоря пред тях като свидетел?

— Все още нямаме какво да им кажем. Просто искам още едни очи там. Познавала си хора като тях в Баликов. Внимавай за нещо съмнително. Доста вероятно е някой в онази стая да е човекът, отговорен за кражбата на експлозивите… а може би и на тинадескита.

— Лалит, аз не чета мислите на хората.

— Но е по-добре да си там, отколкото да не разполагаме с нищо, както в момента. — Той се взира навъсено в чашата си и допива виното. — Харквалдсон ни изпрати нови планове. Още три месеца прочистване на залива и реките. След това още две години до пълното изграждане на работещо пристанище. Тя казва, че прочистването е най-трудно — нали се занимават с това от години. Може и да е права от гледната точка на инженер. Но аз съм загрижен какво следва по-нататък.

— По-нататък ли?

— Колко ще ни струва да поддържаме мира? И колко дълго ще останем тук? — Бисвал я поглежда намръщено. — Тюрин, не всички сме прославени герои като тебе. Не ни се полага да пърхаме от място на място. Някои може и да отплават скоро от това пристанище, но аз няма да съм сред тях. Очаквам аз и повечето ми войници да останем във Воортяштан дълго. Много дълго.

Обреди и ритуали

Казвали са ми, че тя говорела някога, в старите времена. Казвали са ми, че другите Божества можели да видят лика ѝ, очите ѝ, усмивката ѝ и тя говорела с тях, понякога като приятелка.

Но вече не е така. Когато я зърнах, имаше само чудновата студена маска (как мразех това безметежно изражение, тази гавра с лицето) и нескончаемо мълчание на нейния сляп взор.

Императрица на гробовете, Кралица на мъката, Онази що цепи земята на две.

Надявах се никога да не чуя как говори.

„Спомени на св. Киврей, жрец и 78-ма/-ми съпруга/съпруг на Юков“, ок. 982 г.

Когато отива в клуба за началството на ЮДК, Малагеш е кисела. Не е постигнала нищо тук освен да се натъква на още въпроси, всеки още по-безпокоящ от предишния. Отначало е умувала мъчително как Сумитра Чоудри би могла да научи за убийствата преди да са извършени, но сега все си мисли за казаното от Гожа в къщурката на въглищаря…

„Ниска жена. Покрита от главата до петите.“

Чоудри е дошла тук преди осем месеца. Двамата в Джевалиев са били убити преди седем месеца. А Чоудри изчезва два месеца по-късно. Но някой може ли да докаже, че тя не се крие все още във Воортяштан?

„Хайде да не прибързвам с изводите — казва си и бута вратата. — Дори ако е прекалено лесно да стигна до тях.“

Сяда и младокът дрейлинг с рехавите мустачки се измъква през тайната врата в стената, за да сложи пред нея плато: пържени филийки, разнообразие от пушена и маринована риба и някакво тъмнозелено месиво, което тя не разпознава и няма желание да опознае.

Поглежда часовника на стената. Точно седем вечерта. Но Зигне не се появява.

Вади папката си и прелиства безцелно материалите, които е намерила в стаята на Чоудри. Вглежда се в портрета на Валайча Тинадеши и се чуди къде ли е нейният гроб в тази страна.

— Защо четете за Тинадеши? — прозвучава глас над рамото ѝ.

— А? — Обръща се и вижда Зигне. Тя стиска подложка с листове под мишница, сив шал е омотан на вълни около шията ѝ, а с два пръста държи миниатюрна порцеланова чашка с черно като катран кафе. — О, ами… Чоудри се е занимавала с нея.

— Чоудри може би е искала да обогати представата си за тази област — отбелязва Зигне и се настанява на масата, — но не знаех, че се е стремила да я обогати чак толкова. Тинадеши е изчезнала тук преди… повече от половин век, нали?

— Да, преди повече от шейсет години.

— Е, поне за това бихме могли да си побъбрим с Чоудри. Тя беше героинята на моето детство, да знаете. Същински колос в инженерството. Разбира се, имам и нещо общо с Тинадеши…

— Какво по-точно?

— Как какво — и двете сме преживели шибани гадости във Воортяштан, нали? — Зигне се подсмихва за миг и си поглежда часовника — сложно и елегантно устройство. — Разполагаме с малко повече от петдесет минути. Какво искахте да обсъдим, генерал Малагеш?

— Вече се налага да говоря с вас за нещо ново. И темата е… деликатна.

— Колко деликатна?

— Повече няма накъде.

Малагеш се заема да преразкаже разговора в кабинета на Бисвал, но както е очаквала, Зигне я прекъсва.

— Бомба?! — ахва потресено.

Малагеш вдига ръка в знак за търпение, докато дъвче залък пържена филийка.

— Всъщност е по-вероятно да са няколко.

— Няколко бомби?!

— Петнайсет фунта експлозиви… Това си е мощен взрив. По-практично е да ги разпределят на няколко места, ако набележат вас. Или да ги използват постепенно за дълга, упорита, изтощителна кампания на терор.

Зигне е изпаднала в такъв ужас, че се надига от стола.

— Не… не може да говорите сериозно!

— Напротив. Бисвал настоява да възложите съответните задачи на вашите сили за сигурност.

— Настоява! — изсъсква Зигне. — Настоява! Колко е любезен и загрижен!

— Седнете. Успокойте се. Ще ви кажа нещо, което може да уталожи донякъде страховете ви… Но въпреки това искам да се уверя, че се отнасяте към тази заплаха съвсем сериозно.

— И по какво личи, че не се отнасям сериозно?! — крясва Зигне.

Малагеш няма как да не признае пред себе си, че пръв път вижда тази жена да губи самообладание. „Заплахата за пристанището е като заплаха за нейно дете.“

— Седнете! — казва Малагеш властно. — Щом приключим тук, можете да говорите веднага с шефа на охраната. Но първо искам да ме изслушате.

Зигне се подчинява, но лицето ѝ почервенява от ярост.

— Да помислим кое кога се е случило — започва Малагеш. — Преди година и половина са нападнали влака. Предшественикът на Бисвал е провел голяма бойна операция, за да върне отнетото, и е бил убит. И съвсем наскоро ние откриваме, че конфискуваните експлозиви са фалшификат, а истинските са в незнайно чии ръце.

— Е, и?

— Който и да е взел експлозивите, не е направил нищо с тях година и половина — натъртва Малагеш. — Не виждам смисъл в това. Щом е откраднал нещо, би трябвало да се опита да го използва, преди собственикът да се е усетил, че то липсва. Ако прекали с изчакването и собственикът започне разследване, ще се постарае да не му даде никаква възможност да използва откраднатото. Тъкмо това вече се случва.

Зигне пали цигара.

— И какво от това?

— Нещо не се връзва. Това не е положение от типа „заблуди противника, че е в пълна безопасност“. Ние сме си били заблудени от много месеци, но онези не са направили нищо. Като проследявам събитията, съм почти готова да повярвам, че тези експлозиви вече не са в ръцете на бунтовниците. Нали и племената воюват помежду си от много месеци?

— Разбира се.

— Значи казвате, че за почти цяла година бунтовниците не са намерили сгоден случай да употребят петнайсет фунта мощни експлозиви срещу хората, които презират?

— Това звучи убедително…

— И защо биха посегнали на пристанището? — продължава Малагеш. — Всички се карат за парите, които вие и ЮДК ще им дадете шанс да печелят. Едва ли тъкмо вие сте направили нещо, с което да вбесите планинските племена, нали?

За Малагеш е интересно това, което се случва с лицето на Зигне след тези думи. Всъщност нищо не се случва. Тя не стиска и не криви устни, веждите ѝ не помръдват, зениците ѝ гледат все така втренчено. Дори изглежда, че не диша.

Накрая тя вдишва дълго и лениво дим от цигарата си и казва:

— Нелепо е дори да си го помислите.

— Да, разбира се. — Малагеш се взира в Зигне, чиито леденосини очи отвръщат невъзмутимо на погледа през димната завеса. — Идете да поговорите с хората си от охраната. Добре е да се заемете незабавно с това. Но след това се върнете при мен. Имаме още работа.

— Нима?

Зигне сбърчва нос от гледката — Малагеш натъпква в устата си половин пушено рибно филе.

— Адски трудно беше да ви накарам да седнете срещу мен, за да поговорим — казва Малагеш. — Няма да ви оставя да ми се измъкнете, без да получа каквото искам.

Отначало Малагеш се притеснява, че Зигне няма да се върне. Не би я обвинила за това: не може да се отнесе лекомислено към толкова сериозна заплаха. Но за нейно облекчение Зигне влиза, когато в голямата чиния не е останало почти нищо.

— Е, какво искахте да обсъдим?

Малагеш си избърсва устата.

— Воортя.

— Какво?!

— Искам да ми разкажете за Воортя.

— Воортя ли? Но защо?

Малагеш отваря папката и я плъзга по масата към Зигне.

— Защото видях ей това по стените в стаята на Чоудри. Не съм художничка, но… Все пак ще придобиете съвсем ясна представа в какво състояние е била.

Зигне прелиства скиците, които явно я смущават.

— Значи тя… Тя е рисувала всичко това по стените?

— Да.

— Ами… казах ви, че тя си беше особнячка. За такова нещо биха арестували всеки на секундата преди Комейд да поеме властта.

— Но сега можем да говорим спокойно — напомня Малагеш. — А вие сте от Воортяштан. В известен смисъл. Хайде… Слушам ви.

Без да откъсва поглед от страниците, Зигне вади табакерата си, взима цигара, пали кибритена клечка и засмуква дим. Движението е толкова плавно и привично, че според Малагеш тя дори не съзнава какво прави.

— Хъм… Интересно е, че ми показвате това точно в този момент. Оказва се, че госпожица Чоудри е досаждала на повече от моите хора, отколкото предполагах. Един от нашите топографи прочел разпратеното от мен съобщение и дойде да сподели, че тя говорила с него, държала се дружелюбно. Човекът дори не знаел коя е тя, макар че според мен може и да се е захласнал малко по нея. Все пак като оперативен агент на министерството тя сигурно е била обиграна в манипулирането на хората…

Малагеш само сумти, защото знае, че това е самата истина.

— Както и да е… — продължава Зигне. — Разпитвала е моите хора за геоморфоложките особености на брега, както вече ви обясних. Но не знаех причината за любопитството ѝ, докато не поговорих с топографа.

— И какво?

— Чоудри казала, че търси гробница в близката околност или поне някакви белези, че я е имало. Разбира се, той не е знаел нищо за гробница… но аз знам.

— За какво ѝ е била на Чоудри някаква гробница?

— Въпросът е по-сложен, отколкото може би си мислите. И е тясно свързан със смъртта, историята и отвъдното. — Зигне изтръсква пепелта в чашката с отдавна изстинало кафе. — Когато Божествата започнали да проявяват присъствието си, Воортя вероятно е била най-изключителната сред тях.

— Дали не се поддавате на местен патриотизъм?

— О, не. Учих във Фадхури и там потвърдиха впечатленията ми. Воортя е първото Божество, което мобилизирало своя народ за война с невиждан дотогава размах. Тя искала от хората да се обучават месеци наред, да напуснат домовете си, да отидат в непознати земи и често да загинат там. Затова направила нещо непознато дотогава за другите Божества — сътворила задгробен живот.

— Че нали уж всяко Божество ги е създавало с десетки? Имало е стотици различни адове, небесни селения и чистилища, където човек можел да попадне накрая, не е ли така?

— Към края — да, безспорно. Само Колкан е избълвал… я да сметна… четирийсетина ада за различните си поклонници. Но Воортя е била първа сред тях и за разлика от другите Божества запазила отвъдното си все същото в продължение на хиляда и триста години или колкото наистина е продължило нейното господство. Ако някой ставал поклонник на Воортя, тоест грабвал меча и проливал кръв заради нея — все едно своя или чужда, тя не придиряла много, след смъртта душата му се пренасяла през океана на бял остров в град, където Воортя събирала цялото си паство. В Града на остриетата.

— А аз си мислех, че Воортяштан е Града на остриетата — вмята Малагеш. — Всички го наричат така.

— Тази бъркотия е отдавнашна — казва Зигне. — Пътуващите в други земи воортяштани имали навика да споделят копнежа си по отвъдното и описвали този Град на остриетата. Толкова говорели за това, че дори другите континентали започнали да се заблуждават, че всъщност те описват родния си град. И заблудата си останала до ден-днешен.

Малагеш си мърмори нещо и пише в папката си.

— А когато успеела да събере в Града на остриетата най-праведните и най-могъщите души, щели да прекосят обратно океана към света на смъртните, всеки щял да се върне „там, където е паднал мечът му“, за да воюват срещу цялото сътворение, да съборят звездите и слънцето, да срутят небето в морето, докато не унищожат напълно всичко. Наричали я Нощта на Морето от мечове.

— Я почакайте! — спира я Малагеш. — Сега да не ми кажете, че другите Божества са се примирявали с такава опасност?

Зигне вдига рамене.

— Отвъдното на Воортя било създадено много преди Божествата да постигнат единство помежду си. Но и след обединението им… Такива неща си продължават по инерция. Възниква традиция. Никой не може да я заличи с един замах, колкото и да се променя светът. А Воортя и поклонниците ѝ се отнасяли сериозно към това. Много сериозно. Това бил даден обет и обвързвал Воортя с онези, които я обичали. Ето още една важна разлика между Воортя и останалите Божества… може би с изключение на Олвос. Другите не се принизявали до равнището на поклонниците си, за да се договарят с тях като с равни. А може би Воортя се отдавала по този начин на своите хора, като сътворила отвъдното от себе си, изтръгнала го от собственото си тяло. Не е съвсем ясно, но това важи за всичко, отнасящо се до Божественото.

— И какво е мястото на гробницата в цялата тази история?

— Е, поне на теория някъде наоколо е мястото на последния покой за мъртвите от Воортяштан. Всички. Когато и да са живели.

Малагеш подсвирква.

— Ама че гробница трябва да е!

— Всеки би си го помислил. Според описанието във „Великата майка Воортя върху Зъбите на света“ гробницата запълва изцяло центъра на света. Може би. Забелязала съм, че поетите са склонни към преувеличения. Но представете си да бъде намерена тази гробница, принадлежаща на култура, която общо взето е обожествявала смъртта! Досещам се, че това е невероятна находка за всеки, който поне малко се интересува от историята на Континента.

— Но… адовете да ме вземат, защо Чоудри би я търсила? — възкликва Малагеш. — Какво общо има гробницата с… с каквото и да е?

— Как да се досетим? Тя май е полудяла. Ето това като че ли го доказва.

Зигне сочи листовете в папката.

— А какво би могло да я тласне към лудостта?

Зигне бълва дим през ноздрите си.

— Това място… Според мен то въздейства на слабите духом. Хората се променят тук. Не се съмнявам, че Баликов може да е контролирал света, но е имал тази възможност заради Воортяштан. Божествената империя би рухнала, ако не са я крепили пазителите на Воортяштан. И макар че почти всичко от някогашния Воортяштан е изгубено, струва ми се, че… че камъните и хълмовете помнят.

Малагеш си мисли, че това може и да е вярно, но и че Чоудри едва ли е била от слабите духом. Срещала е офицери от разузнаването, служещи в министерството, и повечето са били по-опасни от стоманен шиш въпреки изискания си външен вид. И несъмнено подготвени да издържат на всякакви разпити и изтезания. Ако се съди по досието на Сумитра Чоудри, трудно би се намерила по-предана и по-решителна жена от нея; всеки командир си мечтае да командва такива войници.

„Какво би могло да свърже една древна гробница с истинската задача на Чоудри — тинадескита?“

Натрапващият се отговор е, че тинадескитът се добива под земята, гробниците също са под земята… и може би тази гробница е повлияла или дори предизвикала появата му? Но макар че отговорът изглежда очевиден, никой ли не би забелязал, ако са започнали да копаят през стените на древна гробница? Особено ако е някой от сейпурските военни, които до ден-днешен се отнасят с крайна, но напълно оправдана подозрителност към всичко напомнящо за старата история на Континента.

А и с какво гробницата би привлякла вниманието на Чоудри? Дори ако някога е принадлежала към Божественото, не би ли трябвало всичките ѝ чудодейни свойства да са изчезнали, когато Воортя е била простреляна в лицето през Нощта на червените пясъци? Колкото ще вълшебна да е била, сега сигурно е поредната скапана дупка в земята.

— Струва ли си всичко това заради един агент? — пита Зигне.

— А? — сепва се Малагеш.

— Тя е агент, нищо повече. Сигурна съм, че министерството разполага със стотици, ако не и с хиляди като нея. Струва ли си да домъкнат генерал тук, за да я издирва?

Малагеш затваря рязко папката.

— Ние сме поискали да служи и тя се е съгласила. Ние сме поискали да дойде на края на света и тя се е съгласила. Ние сме поискали да рискува живота си и тя се е съгласила. Не ми пука с колко агенти разполага министерството. Тя заслужава това.

Зигне извива вежди, сякаш не е подозирала колко е докачлива събеседничката ѝ на тази тема.

— Бисвал спомена, че някакъв стрелец от племената се е опитал да ви убие.

— О, това ли… Имаше такова нещо.

— Май се отнасяте твърде нехайно към случая.

— Подстрига ме доста грубо. — Зигне опипва вързаната си на опашка коса. — Извих глава в подходящия момент… или в неподходящия от негова гледна точка… и той отряза два-три пръста от косата ми. Моята охрана направо пръсна на парчета барачката, в която се беше скрил. Оказа се, че там имало кокошарник. Разхвърчаха се пера. Каква гледка само…

— И струваше ли си? Били сте на косъм от смъртта. Струваше ли си заради пристанището?

Зигне кима, за да покаже, че е разбрала упрека.

— Генерал Малагеш, имате ли още въпроси към мен?

Малагеш за малко да отговори с „не“, но ѝ хрумва нова идея.

— Личи си, че сте научили много за Божественото по тези земи.

— Трудно би било да не науча.

— Защото сте от Воортяштан, нали? Тоест живели сте дълго тук. С кое племе?

Гримасата на Зигне показва, че въпросът е твърде неуместен.

— Какво има пък сега? — учудва се Малагеш. — Не е като да съм ви попитала за сексуалните ви предпочитания или нещо подобно.

— В името на морето… Не знам дали можехте да измислите по-груб въпрос.

— Къде бяхте? На платото или при реката?

Зигне я гледа неприязнено.

— При племето язло. В планината. Те ни приютиха.

Малагеш си спомня какво ѝ е казал аптекарят.

— Значи са били привързани към традициите си?

— Много.

— Тогава хайде да проверим колко сте паметлива. Ако човек си е набавил розмарин, борови иглички, прах от гроб, сушен жабуняк и стрити кости… какъв Божествен ритуал би могъл да извърши?

Зигне обмисля въпроса в дълго мълчание. На Малагеш вече ѝ се струва, че няма да чуе отговор, но накрая Зигне казва:

— Според мен жабунякът издава целта — това са съставките, които са използвани някога за отваряне на Прозореца към Белите брегове.

— Към какво?…

— Белите брегове — това е Градът на остриетата. Чрез този обред хората можели да видят Града на остриетата и да се съветват с починали приятели и роднини.

— Как е бил изпълняван обредът?

— Ако не ме подвежда паметта, съставките били слагани в платнена торбичка, която връзвали със сушени водорасли и подпалвали. Но това вече не върши работа също като останалите чудеса на Воортя. Виждала съм хора да опитват. Защо питате? Това какво общо може да има с другите ни проблеми?

В същия миг Малагеш си спомня какво е чула от Надар в лабораториите: „Няколко души от групата по добива забелязаха следи от огън в страничен тунел… Изглеждаше, че незнайният извършител просто е горил… ами растения. Листа. И малко парцали…“

Малагеш си поема дъх много бавно.

„Чоудри се е промъкнала в рудника. И е извършила този обред долу.“

Но остава въпросът „защо“. Какво е очаквала да постигне, като слезе в рудника и извърши обред на Божественото, от който почти сигурно вече няма никаква полза? Ако чудесата на Воортя не вършат работа, би трябвало и сътворения от нея отвъден свят също да го няма. Но най-потискащ е друг въпрос — как Чоудри е надхитрила охраната, за да направи това?

„Тинадескит се появява в колиба на много мили от рудника — умува Малагеш. — На място, където е извършено убийство, за което Чоудри е знаела нещо. А вече изглежда, че Чоудри е знаела и как да проникне в рудника…“

Изведнъж се оказва, че има тежки съмнения в добронамереността на Сумитра Чоудри.

— Добре ли сте, генерал Малагеш? — пита Зигне.

— Не — отвръща дрезгаво тя. — Изобщо не съм добре.

През следващите четири дни работата на Малагеш буксува като тромава скрибуцаща каруца. Тя преглежда съобщенията на Чоудри до Галадеш и отговорите. Няма почти нищо друго освен искания за документи и справки. Малагеш измъква книгата с кодовете и проверява всеки текст на Чоудри, до който е успяла да се докопа. Няма никакъв шифър, но не е и очаквала да намери: тези съобщения са били получени в министерството, където отдавна са ги проверили много по-добре.

„Ако и аз бях агент на министерството, дали бих открила безброй скрити шифровани послания? Щях ли да се досетя веднага как е проникнала в рудника?“ Няма представа, защото е твърде различна от агентите. Тя е само очукан от живота офицер и все се чувства в задънена улица.

През тези четири дни Малагеш запълва времето си с наблюдение на работата по пристанището, извършвана от ЮДК. Отначало само иска да се увери, че Зигне и нейните подчинени от охраната реагират както трябва на вероятната заплаха от бомби. И забелязва нещо, което вече е виждала на военни учения, когато командирите не разпределят правилно бойците си.

Тя не се съмнява, че вече е разпознала най-очебийните уязвими места сред всички съоръжения — например склада за гориво, от който зависи цялата работа, и три монтажни площадки, където се влива и излива неспирен поток от камиони и мотокари от изгрев до късна вечер. Не знае какво произвеждат там, само предполага, че е нещо свързано с кранове и кораби, но удар по някое от тези четири места би спънал много зле работата.

Но новите попълнения в охраната там са съвсем оскъдни. Доколкото успява да забележи, не са повече от четирима или петима — трима на главните входове и двама обикалят. Общо взето, нищо не се е променило.

Допълнителната охрана се набива на очи при изпитателната площадка на Зигне, която е в другия край, отдалечена от най-голямото оживление в пристанището. Два дена поред Малагеш гледа сутрин и вечер как повече от десет нови за нея служители на охраната — дрейлинги с вид на бандити и нарезни пушки на рамо — пазят всички подходи към площадката. Началникът им Лем почти винаги е с тях и оглежда навъсено улиците, едната му ръка винаги е близо до оръжието.

Вечерта преди деня, когато трябва да присъства заради Бисвал на срещата със старейшините на племената, Малагеш се промъква в пристанището и си намира скривалище между струпани палети. Работниците на ЮДК са я виждали със Зигне и повечето не ѝ обръщат внимание, но съвсем друго би било, ако някой я зърне да наблюдава входа на изпитателната площадка с далекоглед.

Час след час не се случва нищо. А после Зигне идва с подложката за листове в ръка. Лем отива при нея. Говорят си нещо. Зигне захвърля изнервено цигарата си, застава пред вратата и отбелязва нещо на горния лист. Изглежда бледа и изнурена, все едно е яла развалена храна.

„Уплашена е — досеща се Малагеш. — Не, тя направо е изпаднала в паника…“

Зигне извива глава и кима на пазача до вратата. Той отдава чест припряно — твърде странна случка за уж цивилна организация — и натиска лост в стражевата будка.

Вратата явно се задейства с някакъв механизъм, защото се завърта бавно навътре. Напомня натрапчиво за врата на банков трезор и зад нея се вижда…

Втора врата. И тя не се различава кой знае колко от първата.

Зигне влиза, обръща се и гледа как първата врата се затваря мудно. Едва когато е останал тесен процеп тя решава да отвори втората врата.

„Ама никак не искат някой да научи какво има вътре.“

Първата врата се затваря с глух тътен.

Малагеш се подсмива.

— Изпитателна площадка. Как пък не…

От дълбините

Погубваме мечтите си заради какво ли не и винаги забравяме, че ще се пробудим и ще видим само прах и пепел!

Що за глупци сме да се преструваме, че когато тръгнем на война, не водим със себе си и своите любими хора.

Ако знаех каква мъка ще си навлека, щях да стана майсторка на играчки.

Валайча Тинадеши на погребението на нейния 4-годишен син, Юкоштан, 1659 г.

В бялата твърдина богинята отваря очи.

Знае какво ще види. Знае, че ще види огромните бели празни зали, белите колони с назъбени капители и нескончаемите виещи се бели стълби. Знае, че ще види студената бяла светлина на луната, нахлуваща през прозорците. И знае, че ако отиде при прозорците, ще види безкрайните бели брегове и великанските бели статуи, ще чуе бавното мърморене на морето.

Знае, защото е в този бял дворец открай време, още от началото на времето и всички неща.

Тя тръсва глава. Ризницата ѝ звънва тихо от това движение. „Не е вярно — сгълчава се тя. — Не си била тук винаги… Не помниш ли?“

Броди из белите зали, металните ѝ ботуши тропат по белия каменен под. Броди часове наред, може би и дни — не знае как минава времето. Не вижда и не чува никого. Сама е тук. Това огромно място е напълно опустяло.

Поне вътре — отвъд стените на двореца е съвсем различно.

Тя долавя мислите им дори от недрата на своя палат. Терзаят съзнанието ѝ с тези измъчени копнежи и жални, плачливи молби, умоляват я да ги забележи, да направи нещо. Тя се насилва да ги пренебрегне, да ги държи настрана, но те говорят толкова думи и са толкова много…

„Майко, Майко — дай ни онова, което обеща. Дай ни онова, от което се нуждаем. Дай ни онова, за което се сражавахме и умряхме…“

Богинята се опомня, когато изкачва стълби, може би за да избяга от тях. Не е уверена в това. В твърде много неща не е уверена напоследък. Има смътни спомени как е било някога и знае, че някак е избрала да бъде тук… но е толкова трудно да си спомни.

Стига до прозорец. Поколебава се — не иска да види, нежеланието ѝ е отчаяно, но знае, че трябва да погледне. Те стават все по-силни и тя вече не се владее.

Застава пред прозореца и наднича. Стои нависоко, стотици стъпки над земята, и гледа към струпани нагъсто кули, бели като порцелан и блещукащи, чудновато органични, сякаш са морски гъби или коралови израстъци. По-смущаващи са статуите, стърчащи между кулите и над улиците — могъщите фигури имат само далечна прилика с хора и са замръзнали в мигове от битки с вдигнат меч или мушкащо копие.

Но не това я обърква най-силно. Защото далеч под тях по бреговете на този остров, край неизброимите канали и по улиците стоят…

Чудовища. Изчадия. Високи страховити лъскави същества с безизразни примитивни лица, гърбовете и раменете им осеяни с рога и дълги зъби.

Техните мисли брулят съзнанието ѝ като ураган, блъскащ къща: „Майко… Майко! Молим те, освободи ни! Молим те, дай ни обещаното…“

Тя затваря очи и се извръща. Някаква частица от нея знае, че някога са били хора и са се превърнали в тези твари само защото това е било поискано от тях. Но тя ли го е поискала? Все не успява да си спомни.

Върви нагоре по стъпалата към своята тронна зала — огромният грозен червен трон я чака. Той е донякъде като живо същество: нейно творение, което сякаш проси близостта ѝ. Седне ли на червения трон, тя си връща по-голяма част от себе си.

„Не е твой — напомня си тя. — Всъщност не е.“ Но не може да убеди сама себе си.

А близостта до трона незнайно как я прави по-силна, помага ѝ да си спомни. Помага ѝ със спомена за твърде странната гледка преди някой и друг ден: тя застана пред прозорец към друг свят, в който имаше някакви хора. Те не знаеха, че е там, че ги слуша как описват рудник, прокопан дълбоко в земята… Внезапно в изблик на ярост и изумление тя проумя какво вършат и нямаше значение дали самите те разбират.

Докато си спомня, застанала пред огромния червен трон, юмруците ѝ се свиват и тя прелива от ужас, бяс и погнуса.

След всичко, което тя е направила за тях, искат да ѝ причинят това? Да лишат от смисъл цялата ѝ саможертва?

Знае, че трябва да направи нещо. Трябва да се намеси. Но това може да я убие.

„Струва ли си?“

Тя се замисля.

„Да. Да, струва си.“

Съсредоточава се, протяга ръка и посяга към меча.

Мечът винаги е там. Никога не изчезва напълно, защото от деня, когато го е взела в ръка, той е част от нея или тя — част от него. Защото тя разбира със самата си същност, че той е много повече от оръжие: стисне ли черната дръжка, зърне ли проблясващото острие, тя преживява хиляда битки, хиляда убийства, хиляда години на жестоки сблъсъци, чува крясъците на хилядни войски и гледа небесата потъмнели от хиляди копия и стрели, вижда как пръстта омеква и потъмнява от кръвта на хиляди.

Тя държи меча в бялата кула. „Ти си едно с мен — шепне мечът. — Ти ми принадлежиш и аз ти принадлежа…“

Знае, че това не е истина. Или поне мисли, че не е. Но е нужно да вярва в това още мъничко. Чрез съгласието с меча може да постигне толкова много…

Например да прекоси към земята на живите и да я подложи на почти безгранична разруха.

Тя вдишва, затваря очи и слуша меча.

През своята продължила 17 години служба като губернатор на град Баликов Малагеш е ръководила 127 срещи на градските старейшини, 314 заседания по проблемите на града, 514 събрания в градската управа и 1073 съдебни заседания по дела срещу нарушители на Световните регулации, дръзвали да се занимават с Божествата въпреки строгия надзор на Сейпур. Знае точния брой, защото след всяко събитие, което понякога се е проточвало до десет часа, се е връщала в кабинета си, вадила е папката и е отбелязвала поредната чертичка на последния лист.

Само една. Защото тези миниатюрни знаци някак са ѝ помагали да се отдели от цялото си презрение, ярост и безсилие, да го укроти и да го освободи чрез това единствено сдържано движение, като натисне с върха на писалката меката податлива повърхност на листа. А често е имала твърде много за освобождаване, защото една от прелестните особености на всяка среща с толкова учтивите жители на Баликов са били безбройните обиди, оскърбления и неприкрити заплахи, изкрещени към нея с все сила.

Но сега Малагеш гледа събраните племенни старейшини в Галериите на Воортяштан, средището на градската управа, и си казва, че службата ѝ в Баликов е била като приятна разходка в сравнение със ставащото тук.

Веждите ѝ се извиват, докато наблюдава как възрастен брадат мъж с червена татуирана лента около шията се надига от мястото си, изобразява с позата си непоносима скръб и започва да крещи:

— Искам да обвиня за тази смърт рода Орскова! Искам да провеся смъртта на хората от моето племе върху техните шии и рамене!

Думите му са посрещнати с хули и твърде подробни заплахи от гърлата на половината присъстващи.

Бисвал, седнал зад масата в предната част на Галериите, си разтърква слепоочията.

— Господин Иска, вече ви бе напомнено два пъти, че обвиненията в убийство са премахнати официално от пълномощията на тази среща. Моля ви, седнете.

— Тогава как злодеите и убийците, седнали тук с мен, ще разберат вината си? — изревава мъжът. — Нима имената на моите погубени братя, сестри и деца ще бъдат забравени и ще се превърнат в пепел?

Още дюдюкане и обидни подвиквания. Малагеш оглежда с присвити очи старейшините на племената. Всичките са кльощави и изнурени, облечени в дълги одежди и кожи, шиите им татуирани ярко с чудати шарки. Вижда сред тях жени и това я изненадва — в Баликов на жените е било строго забранено да вършат друго освен да произвеждат деца в утробите си колкото се може по-често и успешно.

„Но пък Воортя едва ли е била склонна да търпи такива дивотии.“

— Съхранението в паметта на имената на покойници или живи хора — подхваща Бисвал уморено — вече не е въпрос, с който се занимава това събрание. Решихме това още преди три заседания. А сега може ли вече да се заемем с основната точка в нашия дневен ред? — Той взима лист и го показва на седящите в залата. — Убийствата до град Пошок, за разследването на които Форт Тинадеши ви моли да съдействате.

— Убийства, извършени от рода Тернопин! — крясва жена някъде в задните редици. — Главорези, крадци и лъжци!

Галериите кънтят от обвинителни викове. Малагеш извива очи нагоре.

— Да му се не види…

Докато Бисвал укротява разгорелите се страсти, тя се съсредоточава върху необикновената фигура вляво от него: дребничка и невзрачна континенталка на трийсетина години с големи тъмни очи и стеснително присвити устни. Дрехите ѝ наглед са с три номера по-големи от нужното. Прегърбената ѝ стойка подсказва, че копнее да се свие на топка и да се слее с облегалката на стола. Пише трескаво в голям бележник насред врявата, пръстите и китките ѝ са почернели от мастило.

Бисвал вдига ръка след нечий въпрос.

— Според мен трябва да се допитаме до губернатор Смолиск по този проблем. Рада, случайно да си донесла протокола от миналия месец?

„Значи тази е континенталката, която са назначили за губернатор.“ Малагеш наблюдава как Рада рови забързано в чанта зад стола, вади купчина книжа, прелиства ги и започва да чете на глас:

— В-в-въпросният п-п-представител е казал, цитирам… — Поема си дъх и продължава: — „Д-дано всички синове и д-дъщери на рода Хадярод бъдат изкормени к-к-като зайци и умрат над пламъците.“

Един старейшина скръства ръце тържествуващо, сякаш правотата му е била потвърдена неоспоримо.

— Благодаря ти, Рада — казва Бисвал. — Господин Сокола, макар че тази заплаха наистина бе отправена на миналото заседание, жертвите в Пошок нито са били изкормени, нито са били изгорени, нито принадлежат към вашия род Хадярод, което ви е добре известно. И ако не ме подвежда паметта, съвсем същото проклятие бе изричано на почти всяка среща на старейшините, понякога и повече от веднъж. В момента не съм убеден, че то е някакво доказателство за вина, и предпочитам да обсъждаме само как бихте могли да помогнете на нашето разследване или да предоставите сведения, които се отнасят до…

Крясъци заглушават следващите му думи. Той въздиша и се озърта към Рада, която свива рамене и се опитва да запише някои от по-оглушителните викове.

— Днес е малко по-оживено, отколкото на предишното заседание — чува Малагеш глас зад себе си.

Малагеш се обръща. Зигне е, разбира се. Пак носи шала си, но днес е предпочела кожено яке вместо непромокаемото палто. И на тази дреха обаче личи емблемата на ЮДК.

— Тъй ли? — промърморва Малагеш.

— Дори Брурск — онзи там — се е разгорещил. — Зигне сочи дебелак със синя кожена куртка, който размахва юмрук и се кара на някого отсреща. — Обикновено е кротък като крава.

— Не е попаднал в много кротка компания. — Малагеш пак плъзга поглед по събраните хора в опит да открие нещо подозрително. Но според нея всички тук приличат на побъркани бомбаджии. Не може да проумее какво е очаквал Бисвал да направи тя на това място. — Често ли идвате на тези сборища?

— Опитвам се. Генерал Малагеш, не се оставяйте да ви заблудят техните татуировки и груби закани — някои сред тях са твърде хитри и схватливи, надушват промяна. Най-влиятелните вождове си представят пристанището и всички печалби от него като баница, а себе си — като единствените имащи право да режат парчета от нея. Затова съм тук.

Нещо се намества полека в ума на Малагеш.

— И затова ли централата на ЮДК изглежда построена за векове?

— Моля?

— Често казвате, че пристанището ще бъде завършено за две години. За какво ви е било да строите нещо толкова трайно… ако не сте възнамерявали да останете тук дълго? Много дълго.

— А какво бихме правили според вас?

— Ще вземете своето парче от баницата, разбира се — отвръща Малагеш. — Пристанището е еднократна сделка. Но ако вие сте компанията, превозваща товарите по Солда… в името на морето, ще печелите милиарди дрекели всяка година.

Зигне се усмихва безметежно.

— Хъм… Сече ви умът, генерал Малагеш, няма как да не призная. Макар че някои от тези проклети племена са намислили да ни доят като крава и заплашват да отстъпят част от транспортните права на други фирми… Те обаче забравят кой ще контролира устието на Солда.

— Не мога да не се питам, главен технолог Харквалдсон — подхваща Малагеш, — дали и когато пикаете влагате в това някакви лукави кроежи.

— Е, аз съм се нагърбила и с ролята на посланик на пристанището. — Зигне се навежда напред и се заслушва. — И като заговорихме за това…

— … убийства, за които никой от племената не е виновен! — вика хилава жена под тях. — Те не са дело на човешка ръка! Уверявам ви — това не е сторено от воортяштани! То е проклятие, Божествено възмездие за светотатството, което извършват спрямо нашата древна родина!

— Предполагам, госпожо Балакиля — обажда се Бисвал, — че имате предвид пристанището.

— Дрейлингите и техните грамадни машини вадят костите на самата ни култура! — надава вопъл жената. — И будят много неща, които бяха в покой! Божественото няма да търпи такова оскърбление и всички ще платим цената за това!

Бисвал кима.

— Госпожо Балакиля, благодаря ви за мнението по този въпрос. Но както виждам, главният технолог Харквалдсон присъства на балкона и може би ще пожелае да го коментира.

Всички обръщат глави към двете жени горе. Малагеш е свикнала с насочената към нея ярост на тълпи и все пак от горящия в толкова очи бяс дори тя се стряска леко. Но в дъното една група старейшини с мек жълт оттенък на шарките по шиите се изправят почтително, сякаш ги поздравяват.

Може би поздравът е отправен само към Зигне, която застава до парапета и започва със силен и звънлив глас:

— Както вече съм обяснявала и дори показвала лично на някои членове на това събрание, Южната дрейлингска компания вади от дъното на залив Солда само разпадащи се камъни. Направихме задълбочено проучване преди това начинание и стигнахме до извода, че в залива няма запазени образци на архитектурата. Извличаме от дъното единствено пясък, тиня и отломки. Нищо повече. Ако се случи да открием произведение или предмет с културно значение, бихме уведомили незабавно събранието.

— Тези приказки са лъжи! — изкрещява кльощавата Балакиля и в залата пак се надига врява.

— Уверявам ви, че не лъжа — невъзмутимо отвръща Зигне.

Но в гълчавата се откроява един вик:

— Коя е онази там?

Всички млъкват смръщени и се озъртат към викащия. Оказва се кривокрак мъж с проскубана брадица до една стена; той се покатерва на скамейката и изпружва ръка към Малагеш.

— Коя е тази до тебе? Жената с дървената ръка?

— Ама че говна — мърмори си Малагеш и се смъква на седалката.

Още някой се намесва гръмогласно:

— Онази пълководка, която присъствала на убийството на Колкан!

Балакиля надава тържествуващ вой:

— Видяхте ли? Видяхте ли, а? Защо от Сейпур пращат помощницата на онази, която уби Божество, ако не се страхуват от възмездието на Божественото? За какво е тук, ако не да ги брани от отмъщението на Воортя?!

— Аз… май е по-добре да напусна — казва Малагеш, докато се изправя. — Убедена съм, че присъствието ми тук не помага с нищо.

— Тръгнете ли си сега — възразява Зигне, — ще ги подтикнете да задават още повече въпроси.

— Изнизва се, защото съм права! — крещи Балакиля и се изпъчва в прохода между скамейките. — Бои се от истината и бяга от нея!

— Убедихте ли се? — натъртва Зигне.

— Генерал Малагеш — започва Бисвал, който поглежда нагоре към нея, — може би ако кажете няколко думи за…

— Тя е тук, за да доубие каквото е останало от нашата култура! — врещи Балакиля.

— Тя е тук, за да ни подчини на камшика на Сейпур! — изревава някакъв мъж.

— Да му се не знае… — И Малагеш застава до парапета. — Искате да знаете защо съм тук ли? Точно на това място от целия проклет свят?

— Кажи ни! — провиква се някой отдолу. — Хайде, казвай!

— Добре! — ръмжи Малагеш. — На почивка съм, шибани тъпанари!!!

Думите ехтят във внезапно притихналата зала. Малагеш се врътва и излиза. Докато се измъква през вратата, чува как някой се обажда съвсем тихо:

— Тя почивка ли каза?

Докато чака срещата да свърши, Малагеш се мотае вкисната по коридорите в Галериите. Чувства се твърде странно на това място — все едно е в скелета на кит, изхвърлен от вълните на брега; таванът е като извити бели ребра с прешлени по средата, от които стърчат израстъци. Ехтящите викове от залата вече звучат като грохот на прибой и изведнъж не е толкова трудно да повярва, че е затворена в търбуха на някакво подводно чудовище.

От скука се заглежда във витрините, подредени като в музей покрай стените. Крачи по коридора и зяпа разсеяно всеки експонат… но скоро се убеждава, че това не са обикновени творби.

Първо вижда тежък и закръглен побит камък, който според табелата до него бил издялан лично от свети Жургут по време на неговото „въздигане“. Изглежда, че камъкът е минал през дъскорезница — сечен и рязан многократно, но без да остане нито една пукнатина. Каквото и острие да се е впивало в него, минавало е като нож през масло. Текстът гласи:

Щом хванал меча си, изкован от Воортя, свети Жургут бил въздигнат, възнесъл се в чистотата на войната и битките, а този камък бил първото изпитание на неговата мощ. Но воортяштанските остриета били предназначени не само за бой: според легендите древните воортяштански мечове можели да общуват, те пренасяли мисъл и реч. Мечовете до такава степен се превръщали в начин на живот в този древен град, че според много свидетелства човекът и оръжието се смятали за неделими. За съжаление нито един воортяштански меч не се е съхранил до наши дни.

— Да бе, каква трагедия — мърмори Малагеш.

Но чак когато се премества при следващия експонат наистина губи спокойствие.

Спира и се вторачва. Радва се, че е сама, защото иначе би вдигнала скандал.

В иначе празната витрина има само каменна маска, закрепена на тънък стоманен прът. За разлика от други експонати, маската не е голяма, макар че може би е малко по-широка и по-удължена от нормалното човешко лице. Освен това е прекалено закръглена, а нормалното лице е продълговато. Но най-стряскащи са самите черти на маската: отворите за очите са твърде малки, разположени са нашироко и ниско, затова челото над тях е огромно, а средата му се издува като хребет. Издутината завършва с мъничък нос без ноздри, под който има два реда изострени като игли зъби — грозна пародия на човешка уста. По краищата на маската има много дупчици, вероятно за прокарване на връв, с която маската се е закрепяла на лицето.

Тази маска не е оригинал. Малагеш е наясно с това. Виждала е обаче предостатъчно рисунки и картини, защото маските будят ужас в Сейпур до ден-днешен. Онези — истинските, изработени от стомана и кост, са били част от живота на Сейпур столетия наред чак до Нощта на червените пясъци.

Нима всеки не е тънел в страх, че ще се събуди и ще зърне такова лице да го зяпа през прозореца? Нима всеки път, река и пристанище не са били наблюдавани от тези безизразни погледи? Малагеш знае, че хората (ако могат да бъдат наречени така), носещи тези маски, обикаляли бордеите и подхвърляли в отворените прозорци малки метални жетони — умалени копия на маските. После сейпурските роби се будели и намирали на пода или на масата тези уродливи ухилени черепи, побиращи се в шепите им, и разбирали вложеното в тях послание: „Ние бяхме тук. Стените не ни спират. Нищо не може да бъде скрито от нас.“

Задъханата Малагеш впива поглед в табелата до витрината: „Глинен модел на маска на воортяштански пазител.“

Нищо повече. Но пък не е и нужно да се добавя друго за тези твари.

— Това не е оригинал, разбира се — прозвучава гласът на Зигне.

Малагеш се обръща и я вижда да доближава по коридора с бързите си делови крачки.

— Имат шибан късмет, че не е оригинал — отвръща тя.

— Вътре вече приключват — казва Зигне. — Бисвал и Рада ще излязат всеки момент, ако чакате тях. — Застава пред витрината, взира се и пита: — Генерал Малагеш, какво виждате тук?

— Виждам милиони мои сънародници изтезавани и убити.

Зигне изсумтява и кима, сякаш разбира чувствата ѝ.

— Защо? — пита Малагеш на свой ред. — А вие какво виждате?

— Култура, която се прекланяла пред смъртта и особено пред онези, които я причинявали. Преди всичко пред собствените си предци. Например воортяштаните вярвали, че ако хванеш меч на древен пазител, той ще те обладае, ще те покори — всъщност ще се превърнеш в пазителя и вече няма да си ти.

— Не ми изглежда добра сделка.

— Да… За тях мечът е бил носител на душата. И да постъпиш така означавало да загубиш напълно душата си. Чувала съм, че прибягвали до това само в безнадеждно положение. Те обаче се възхищавали не само на прадедите си, а и на онези врагове, които смятали за достойни. Затова вътре всичко потръгна гладко, след като вие избухнахте.

— Брей… Искате да кажете, че съм помогнала?

— И още как — уверява я Зигне. — Воортяштаните уважават онези, които са се доказали в битки. Вие не само сте ветеран, а и сте се сражавали срещу бог. Те ви се възхищават, генерал Малагеш, колкото и да не им се иска. И това ги поставя в неизгодно положение. Мислех, че тъкмо това е причината Бисвал да ви доведе тук.

Малагеш накланя глава встрани, докато умува.

— Хъм… Може и да сте права. А като споменахте възхищение… Защо онази група в залата се изправи, когато говорехте? Изглеждаше, че някои от тях изразяват почит към вас.

Зигне мълчи дълго.

— Те бяха от планинското племе язло.

— Аха, вашият предишен род, така ли?

— Не са моят род. — От гласа на Зигне лъха арктически студ. Може и да не е чак толкова леден както при предизвикания от Малагеш разговор за Зигруд, но тонът е почти същият. — Придържат се към традиции, които вече не зачитам. Но те ни приютиха, когато бяхме в нужда.

Малагеш я гледа втренчено.

— Какво има? — раздразнено пита Зигне.

— Казахте, че тук уважават онези, които носят смърт — подхвърля Малагеш. — А онези хора май преливат от уважение към вас, главен технолог Харквалдсон.

По челюстите на Зигне се издуват мускулчета. А после тя пак показва своята сияйна съвършена усмивка.

— Желая ви приятен ден, генерал Малагеш.

Малагеш чака старейшините на племената да се изнижат, преди да влезе в залата на събранието. Бисвал и Рада разговарят тихо и преглеждат протокола.

— Знаеш ли, Лалит — подхваща Малагеш, докато върви към тях, — ако си искал да им вдъхна малко страх, можеше просто да ме помолиш.

Бисвал я гледа над очилата си.

— Малко страх ли?

— Всъщност за това искаше да дойда. Да ги объркам, да се препотят. По-лесно е да подкарваш стадото, когато овцете са наплашени.

В очите му се мярка едва забележима искрица.

— Да, наистина беше много по-лесно да се разберем с тях, след като научиха, че и ти си тук. Струваше ми се обаче, че ако те помоля да присъстваш като моята прочута гостенка, ти би отказала.

— Може и да си познал.

— Нали каза да се възползвам от идването ти при нас. Точно това направих. Дано не ми се сърдиш, но… целите понякога оправдават средствата.

Нещо в Малагеш сякаш повяхва от тези думи. Чува ги не за пръв път от неговата уста. Чак сега се усеща, че дребничката Рада Смолиск се е ококорила сащисано към нея с големите си очи.

Бисвал също се усеща и казва:

— Извинете, не ви запознах. Губернатор Рада Смолиск, това е генерал Малагеш. Тюрин, това е…

Рада се изправя в поза, заради която някак успява да изглежда още по-мъничка.

— Аз с-съм Рада Смолиск, г-губернатор на тази област.

Гласът ѝ е едва ли не по-слаб и от шепот и тя сякаш изтръгва всяка сричка насила от някаква инатяща се част в себе си.

Малагеш се усмихва хладно. Не ѝ допада идеята континентал да бъде губернатор — сеща за пословицата какво става, когато невестулка се грижи за курника, — но е трудно да намери нещо плашещо в тази ниска присвита женица.

— Много ми е приятно да се запознаем — казва тя.

Двамата поглеждат Рада в очакване да продължи с любезностите, но тя е разсеяна, сякаш току-що си е спомнила кошмар.

— Рада?… — подканя я Бисвал.

Тя се опомня в миг.

— Г-генерал Малагеш, м-много съжалявам, но… искам да к-кажа това още сега, щом имам в-възможност.

— Слушам ви.

Дребната жена преглъща и забива поглед в пода, докато се опитва да подреди думите си.

— Аз… аз живях п-преди в Б-баликов и бях там п-по време на б-битката. И ако не б-бяхте вие и в-вашите в-войници, може би… Не, сигурно щях да умра.

— Ъ-ъ… благодаря — отвръща изненаданата Малагеш. Тъкмо това не е очаквала да чуе. — Признателна съм ви за тези думи, но ние само си вършехме рабо…

— К-къщата на моето с-семейство се срути — прекъсва я Рада. — Д-другите загинаха. И аз бях затисната в развалините с тях. Ч-четири дни.

— В името на морето, дете, аз…

— В-ваши войници ме намериха. Те ме извадиха. Н-не бяха длъжни. Хиляди хора б-бяха в беда. А те го направиха. К-казаха, че имали п-правило — не изоставяли н-никого. — Рада вдига глава. — Отдавна исках да ви б-благодаря за н-направеното от вас и в-вашите войници.

— Тези думи ме радват. — Малагеш се покланя. — Щастлива съм да чуя, че сме помогнали. Но ако позволите да попитам… Как се озовахте във Воортяштан?

— Аз б-бях студентка п-по медицина в университета на Баликов. След б-битката заминах за Галадеш по министерска програма. И се увлякох по хуманитарната п-помощ — в-вероятно можете да разберете з-защо.

— Естествено.

— П-после научих, че се опитват да разширят д-дейността си във В-в-в… — Гласът на Рада заглъхва, лицето ѝ е алено. Тя въздъхва примирено. — Тук. Имаха н-нужда от нов губернатор на областта, к-който да насочи вниманието си към х-хуманитарните въпроси. И аз се кандидатирах. — Замисля се и започва да отброява на пръсти. — По време на моя м-мандат намалихме смъртността на новородените с двайсет и девет процента, смъртността на родилките с двайсет и четири процента, смъртността от инфекциозни заболявания с четиринайсет процента, недохранването при децата с трийсет и три процента, а лично аз извърших седемдесет и три успешни хирургически операции.

Рада откъсва поглед от пръстите си и се оглежда замаяно, все едно си спомня къде се намира.

— Както изглежда, вече имате много добри резултати — казва Малагеш.

Забелязала е, че докато изрежда числата, Рада изобщо не е заеквала.

— Благодаря — стеснително казва Рада, превива рамене и събира книжата си. — Тръгвам, защото трябва да съставя и да препиша официалния протокол. Аз… ъ-ъ, ами-и… б-беше удоволствие за мен да се запознаем.

Тя се покланя.

— И за мен беше удоволствие — отвръща Малагеш също с поклон.

Гледа как Рада Смолиск се изсулва припряно от залата и се пита дали не греши в недоверието си към континентал като губернатор на област. Кой, ако не бивш жител на Баликов, би имал желанието да помогне на Сейпур в преобразяването на Континента — след като е видял как собствените богове на Континента са стоварили гибел и разруха върху своя народ?

— Тя си е особнячка — казва Бисвал, който също я изпраща с поглед. — Няма как да не е след преживяното. Но е великолепен лекар. Много по-умна е от мнозина медици в нашата крепост. — Млъква и се мръщи. — Така… Какво трябваше да направя, адовете ме взели?!

— Да ми дадеш достъп до рудника.

— Аха… Вярно. Двамата с Панди май се разбирате, затова му издадох разрешение да ти покаже всичко долу. Чака отпред с автомобила, от който можеш да се възползваш. Аз ще се върна в крепостта… — Бисвал въздиша. — Но доста по-късно.

— Още ли имаш да разчистваш тук?

Той подписва някакъв доклад с такова необичайно настървение, че едва не раздира хартията с върха на писалката.

— Винаги има. Учили са ме, че мирът е липсата на война. Но вече се чудя дали напоследък не заменихме привичната война с войната на хартия. И не съм сигурен коя е по-добра.

Панди я кара към „изкопните съоръжения“, както наричат рудника, а тя рее поглед към оградите от двете страни на пътя, върху които има заплашителни намотки режеща тел.

— Дължината им е седем мили — осведомява я Панди, когато тръгват. — Сто тона алуминий, опънати покрай пътя. Тези огради вече са малко неудобство, защото пътят трябва да се поддържа непрекъснато.

— Значи си знаел, че това не е допълнително укрепление, когато ме караше за пръв път към крепостта.

Той се прокашля.

— Е, да, госпожо. Секретност и така нататък…

— Хъм… Панди, доволна съм, че ме заблуди толкова убедително.

— Винаги се старая, генерал Малагеш.

Тя вижда високи силуети нататък по пътя, има светлини по кули и още огради. „Стени зад огради и огради зад стени. Почти толкова зле, колкото в Баликов.“

— Пристигнахме, госпожо — казва Панди.

Слизат от колата и вървят към контролно-пропускателния пункт. Още една будка на часови, още един наниз от предупредителни надписи в жълто и червено. Панди показва документите и охраната им позволява да влязат.

— Наричаме това „хангара“ — обяснява той.

От едната страна на бетонната постройка има вдигаща се алуминиева врата, която е отворена. Влизат и се оказва, че вътре няма нищо освен три бетонни стени, тенекиен покрив и няколко голи лампи. Подът е от желязо и Малагеш забелязва, че тесните пролуки в него оформят квадрат.

Панди спира до малък превключвател, стърчащ по средата на гъстата желязна решетка.

— Госпожо, може ли да застанете наблизо?

Малагеш отива при него и вижда, че лицето му е пепеляво.

— Какво има?

— Ами… Не си падам много по рудниците.

— И защо? Боиш се от тесни тъмни места ли?

— Не, госпожо, поне доколкото знам. Само че… — Панди се запъва. — Е, ще видите.

— Какво ще видя?

— Госпожо, не ми се иска да повлияя на впечатленията ви. Ако сте готова…

Той натиска превключвателя и подът под краката ѝ пропада. Всъщност не е така, но усещането подлъгва — Малагеш се напряга да запази равновесие и разбира, че средата на пода е асансьор, предназначен да пренася огромни товари.

„Колко тинадескит се надяват да добиват тук?“

Отначало стените на шахтата са от гладък бетон. После бетонът се сменя със скала — тъмен гранит с проблясъци от силикати. Малагеш си спомня какво е чула от Зигне за гробницата и търси по изнизващите се нагоре стени каквито и да било признаци за строителство или други следи от цивилизация, но не открива нищо. Не може да си представи, че под земята може да има някакви останки — вижда само камък и сенки.

Асансьорът спира рязко в широк тунел, по чийто таван са окачени газови фенери. На десетина стъпки от тях дежурен седи на табуретка. Кима им.

— Госпожо, ето го рудника за тинадескит във Воортяштан — обявява Панди.

Навлизат в тунела, но при вида на стените спират. И тук са от тъмен гранит, но са осеяни с дупки, сякаш огромни термити са дълбали в тях десетилетия.

— И… какво става тук? — пита Малагеш.

— Госпожо, предлагам да започнем с място, където се работи в момента. Така може би ще си изясните положението по-лесно.

Криволичат по мрачни тунели, навеждат се тук-там под висящи фенери. Въздухът е хладен и неподвижен, Малагеш обаче като че ли усеща повеи. Във въображението ѝ тунелите са бронхи и алвеоли на великански бял дроб, гигантска подземна маса от пореста тъкан, която се движи полека, за да тласка въздух по безкрайните си коридори…

— Май вече разбирам защо ти е неприятно тук — казва тя. — Има нещо сбъркано…

Панди завива наляво. Малагеш чува чегъртане и стъргане някъде отпред.

— Госпожо, вие безпокоите ли се като министерството, че тук присъства Божественото?

— Е, да. Донякъде. Ти можеш ли да си представиш това нещо да е възникнало съвсем естествено?

— Мога, струва ми се. Като малък вървях веднъж покрай пресъхнало русло на поток. Минавах оттам много пъти в детството си, но тъкмо в този ден видях, че едната страна е хлътнала навътре. И сред купищата изронена пръст имаше десетки кристали. Кварц, разбира се. Но тогава не знаех, че може да се намери къде ли не. Дори не подозирах, че такова нещо съществува. Разбирате ли? За мен беше красиво чудо, защото знаех твърде малко. И когато виждам това странно място, не мога да не се питам дали знаем твърде малко.

— Може би си прав, старши сержант. Може и така да е.

— Представете си първия, който е намерил магнит. Или кремък. В Сейпур ни харесва да си въобразяваме, че знаем толкова много как е устроен светът, госпожо, но истината е, че сме си невежи като всички оста…

Още един повей.

Светлината избледнява.

И температурата се понижава… не, спада. Изведнъж има само мрак.

А Малагеш продължава напред с усилени движения на краката и ръцете.

„Какво става?“

Под нея вече има не твърд камък, а мека опора.

„Като влажна трева е…“

Студена бяла светлина се процежда в тъмата.

Малагеш присвива очи и различава някакви форми, високи и тънки.

Дървета. Невъзможно е — това просто не може да се случи, — но тя различава горичка, въздухът е натежал от мъгла, студените лъчи на луната проникват между дърветата. Панди го няма.

Отнякъде се чува цвърчене на птички и тих шум на океан.

Елен пристъпва бавно по мократа трева. Прекрасно същество с цвят на бисер, хълбоците му блещукат в лунната светлина. Ноздрите му бълват пара, по краката му има тъмни петънца кал.

Младеж се подава от сенките на дърветата. Намазан е с кал, бялото на очите му се откроява. Нещо просветва в ръката му — малък бронзов нож.

Тъмните очи на елена гледат бдително. Той пръхти, любопитен е, но и недоверчив. Младежът протяга другата си ръка. На дланта му има нещо лепкаво. Мед.

Тя разбира какво ще се случи. Не, по-скоро си спомня: все едно винаги е знаела, че белият елен ще пристъпи и ще подуши меда на дланта на младежа, а той ще скочи и ще забие ножа в шията на животното, ще се хвърли върху него, докато то се мята и кръвта шурти, после ще слезе от канарите при водата помазан с топла кръв, още настръхнал от убийството, и там ще застане пред тях, шлемовете им горди, царствени и страшни…

„Откъде знам това?“ — пита се Малагеш.

Гледка се вмъква в съзнанието ѝ: седмина воортяштански пазители, стоящи в редица, опрели ръце на дръжките на огромните си мечове, зад тях огромният и странен океански град Воортяштан — някогашният, подобен на колосален коралов риф, огрян от свещи. Пазителите ще се взират в този оплискан с кръв младеж и той ще коленичи на камъчетата пред тях, склонил глава в очакване на тяхното отсъждане.

Но засега вижда само момчето, елена, дърветата в мъждивите лунни лъчи.

„Откъде знам тези неща?“

Мракът избледнява.

Трепкащото оранжево пламъче на фенер светва пред нея.

Панди казва:

— … да си представя как са измислили това с яйцата. Аз им нямах вяра като момче. Не исках да ги погледна.

Малагеш открива, че още крачи. Изобщо не е спирала. Примигва и се взира напред, вижда само още тунели и фенери — няма никакви дървета.

— Разбира се, госпожо, аз вече ям яйца — добавя Панди.

Малагеш навежда глава да се погледне и май си е все същата. Не личи Панди да е забелязал нещо. Да не си е въобразила всичко? Не може да си представи как би успяла. Не смята, че се отличава с богато въображение, а и толкова наситено видение едва ли е по силите и на най-вдъхновения поет — усещането за влажна трева, капките мед от ръката, чудатият изглед от древния Воортяштан.

„Какво става, всички адове го взели?“

— Стигнахме — казва Панди.

И посочва трима сейпурски войници, които човъркат стените с някакви бензинови бургии и често засилват оборотите на моторите. Разпрашените стени се сипят в метални кутии пред краката им. На няколко крачки зад тримата е оставена тежка ръчна количка. Малагеш е очаквала да види вагонетка като във въглищна мина, но добивът в рудника за тинадескит май още не е стигнал до такива мащаби.

— Здравейте, господа… — казва Панди на тримата, после се обръща към Малагеш. — Установихме, че тинадескитът всъщност не е плътна руда. По-скоро се състои от дребни бучки в кухини от мека глина. Твърде необичайно. Издълбаваме кухините, както се убедихте сама, а после е достатъчно да сепарираме глината от тинадескита.

Малагеш още опитва да се овладее след… Как да го нарече? Видение ли? Прокашля се.

— Колко сте прокопали?

— Много, госпожо. Може да се каже, че тинадескитът е разпръснат доста хаотично в района. Използваме някои специални материали с магнитни свойства, за да го откриваме, както и за отделянето му от разпрашената глина.

— Имаш ли нещо против да продължим огледа?

— Както желаете, госпожо.

Той явно си мисли, че Малагеш само ще гледа още тунели с еднообразни и скучни каменни стени. Разбира се, най-вероятно е да се случи точно това. Но тя е любопитна дали ще забележи някакви следи от проникването на Чоудри тук… а вече иска и да проумее какво ѝ се е случило преди малко.

— Колко тинадескит е изкопан досега? — пита Малагеш.

— Около шейсет тона.

— Шейсет тона ли?

— Точно така, госпожо генерал.

— От такива количества ли се нуждаят за експериментите?

— О, не. Ще бъдат използвани след като проектът получи одобрение. Лейтенант Пратда е убеден, че щом бъдат проведени всички изпитания на тинадескита, ще започнем веднага да увеличаваме добива. Тинадескитът се съхранява засега в малък склад в крепостта. И ще остане там, докато от Галадеш не ни разрешат да продължим нататък.

— Там има ли проблеми със сигурността?

— Не съм чувал да има. Поначало нямаме много проблеми в самата кре…

Светлината угасва отново, а тунелът се размива пред очите ѝ.

„Не!“

Чува тракане на метална броня, проскърцване на кожа.

„Само не пак. Това не е истинско…“

Надушва жасмин и речна вода. Чува ромолене на близко поточе.

Вижда мека дневна светлина, яркозелена трева, милвана от ветрец, и невъзможно високи дървета.

Веднага се досеща къде е — в Сейпур, разбира се. Никъде другаде на света няма такива дървета с толкова гъст листак. Разбира къде е, но пак ѝ се струва, че си спомня, сякаш винаги е знаела тези подробности.

Някой върви през тревата. И макар че е ден — тя е уверена в това, — светлината стига само да различи очертанията на главата: чудато раздута, сякаш черепът е твърде голям…

Светлината във видението се засилва. Тя вижда застиналото метално лице, замръзналата усмивка със зъби като игли, празния поглед…

Силуетът на воортяштанския пазител се прелива с всяка крачка. Трудно ѝ е да прецени дали бронята е от метал или от кост, или от двете заедно. Шипове и къси остриета стърчат от раменете, лактите и коленете, все едно по крайниците са пораснали рогца. На някои места дебели кожени ремъци съединяват бронята, на други изглежда, че тя се е сраснала с тялото на носителя си. По нея има стари петна, кафяви или червени: очевидно е кръв от някакво предишно клане.

Тя се взира в израстъците и проумява мигновено: „Тази броня се е хранила с пролятата кръв. Така е пораствала около тях и е ставала толкова здрава. А този е засищал добре бронята си.“

Пазителят накланя глава, ослушва се и продължава по пътя си.

„Откъде знам тези неща?“

За разлика от претрупаните форми по бронята мечът на пазителя е чист и без украса — дълго четири стъпки леко извито острие с дебелината на сатър. Сигурно тежи над седемдесет фунта, но пазителят го носи лесно като пръчка.

Друг пазител идва откъм потока. И двамата са огромни, ръстът им е над шест стъпки и половина. Тя си спомня, че всички континентали са били много по-високи в епохата на Божествата, а и че са били и много по-здрави и сити. Вторият пазител доближава и вдига меча си. Първият отвръща със същото. И тогава…

Трудно е да се каже какво се случва. Малагеш знае, но както е научила и останалото досега — сякаш го е преживяла лично много отдавна и само си припомня миналото. Но чувството е толкова необикновено и неземно, че нито успява да го възприеме, нито да го изрази с думи.

Мечовете разговарят.

И това не е съвсем точно — по-скоро мечовете са като антени за разговора между двамата пазители. Но общуването е пряко от един ум към друг. Вторият пазител пита първия:

„Бегълците?…“

Първият отговаря:

„Намерих двама.“

„Уби ли ги?“

Двамата пазители виждат едно и също чрез продължаващата чудата връзка между мечовете: двама сейпурски роби тичат презглава в джунглата — майка и син. Първият пазител прегазва храсталаци, съсича цели дръвчета, за да мине. Детето се препъва, майката спира, за да му помогне. Огромното острие се издига високо и…

Споменът замества отговора:

„Да.“

Вторият пазител казва:

„Третият трябва да е наблизо.“

„Да, не може да е далеч.“

Двамата се обръщат рязко и навлизат отново в джунглата, секат клони в търсене на последния изчезнал роб.

Видението притъмнява, връща се светлината на фенерите заедно с гласа на Панди, който говори спокойно за крепостта:

— … старейшините на племената се оплакваха заради оръдията и макар да разбирам, че сигурно е изнервящо да живееш денем и нощем с тези насочени към тебе дула, положението си е все същото от десетилетия.

Малагеш спира, опряла ръце на коленете си. Гаденето навива спирали в стомаха ѝ, все едно змийче се мъчи да пробие черупката на яйцето си.

— Генерал Малагеш, добре ли сте?

Разбира се, отговорът е „не, изобщо не съм добре“. Тя не може да проумее какво става, но явно до нея някак стигат откъслечни мигове от чужд живот — обичайно всекидневие на някогашни воортяштани, колкото и да е гнусно в нейните очи.

Да не са халюцинации? Да не се е разболяла? Изведнъж смущаващите рисунки на Чоудри по стените на стаята изглеждат много по-лесни за разбиране.

— Сигурно… — Тя преглъща. — Сигурно е от промяната в налягането.

Панди мълчи. Тя го поглежда. Изражението му е твърде особено.

— Какво има, старши сержант? — пита Малагеш.

— Нищо. Искате ли да продължим огледа?

Изобщо не ѝ се иска, но знае, че трябва.

Двамата вървят по тунелите с изровени стени. На едно място фенерите свършват.

— Работата в този участък приключи отдавна — подхвърля Панди и откача фенер от тавана.

— Чух, че сте намирали долу някакви останки, на които не им е мястото тук — подхвърля Малагеш. — Някой проникнал и палил огън.

— Да, намерихме следи от малък огън.

— Къде е това място, старши сержант?

Панди я води към малък нисък тунел. Трудно е да се различи нещо в сумрака, но подът и стените изглеждат опушени.

— Тук е, струва ми се — казва той.

Малагеш протяга ръка, Панди ѝ дава фенера, тя кляка и се взира отблизо в тъмните петна. Не открива нищо особено в самото място — поредния тунел като десетки други, които вече е видяла. Има пепел и съсухрени листа в браздите и ямичките по пода, но и те не ѝ подсказват нищо. „Може да са били увити в зебло и запалени…“

— Предполагам, че сте проверили и претърсили навсякъде заради това? — пита тя.

— Да, направихме го. Проверихме оградите и всички тунели, госпожо генерал. Няма никакъв друг начин да се влезе и излезе освен откъм крепостта.

Малагеш сумти. За нея е ясно, че Чоудри е била тук. Промъкнала се е някак. Като агент на министерството е била обучена на какви ли не хитрини и методи за заблуда, за които Малагеш дори не подозира. Може да е изнудвала някого от охраната или пък е умеела да проникне през оградите, без да остави никакви следи. Малагеш е виждала Шара да си служи в Баликов с такива похвати, че вече нищо не би я учудило.

— Е, и аз си тъна в неведение като вас. Май вече разгледах всичко, което може да се види тук.

Тръгват обратно през тунелите. Тя не се е усетила досега колко са вървели: тунелите криволичат безкрайно и скоро губи представа дали се движи нагоре или надолу.

— Чух слухове за воортяштанска гробница някъде тук — казва по едно време. — Май не сте открили такива следи?

— Не-е… — проточва Панди. Като че ли едва сдържа смеха си. — Не бих казал, че съм виждал такова нещо.

— Значи няма каменни стени или сводове?

— Няма. Скала, после още скала. Разбирам, че след онова в Баликов всеки ще е нащрек за загадъчни подземия. Но това би се разчуло тутакси, госпожо генерал.

— Надявам се.

— Освен останките от малкия огън не сме имали кой знае какви проблеми. Штаните май са затънали във враждите си и са забравили за нас.

Продължават в мълчание.

— Госпожо, вие отседнахте при главен технолог Харквалдсон, нали? — подхваща след малко Панди. — В централата на ЮДК?

— Да. Защо питаш?

— Просто така — припряно казва той. — Наложи се да я карам насам-натам, когато започваха работата по пристанището. Тя беше много…

Фенерите угасват. Мракът нахлува от всички страни.

„Не! — възкликва Малагеш. — Измъкнете ме навън…“

И звуците на стъпките им заглъхват.

„Измъкнете ме оттук…“

Очаква пак да види някоя мрачна сценка от воортяштанския живот: може би екзекуция или ужасяващ обред на лунна светлина под сенките на побити камъни. Но пред нея е твърде позната и много по-стряскаща гледка.

Останки от селска къща, сгушена в подножието на хълм. Покривът е хлътнал, стените са почернели и овъглени. Мазилката, която някога е пречела на ледените течения в къщата, вече е изронена и е оголила разкривените ребра на широката ниска постройка. Покритият с пепел под още дими, тънки струйки пушек се вият в сутрешното небе.

Млада жена разбутва с крака отломките, ровичка в пепелта с върха на тънък меч. Не, не е жена — още е момиче. На шестнайсет е, но висока за възрастта си. Носи сейпурска униформа — всъщност от първите образци, създадени за сейпурската армия.

Спира. Пред широкия каменен комин на къщата, черен и отрупан с пепел, лежи човешко тяло. Момче. Може би не много по-голямо от нея.

Тя се взира в него. Посяга с върха на меча, за да повдигне едната почерняла ръка на три-четири пръста от пода. Пуска я да падне с глухо тупване на меката постелка от пепел и малко облаче се разпръсва из съсипаната стая.

Дотичва млад войник и тропа по останките от рамката на вратата.

— Лейтенант!

Тя не отговаря, вторачила се е в тялото.

— Лейтенант Малагеш?

Момичето се отдръпва от съсухрения труп.

— Кажи.

— Лейтенант, капитан Бисвал скоро ще даде заповед да потеглим. Иска да потвърдите дали вашата група е намерила някакви припаси.

Момичето с офицерски чин прибира меча си в ножницата.

— Не. Няма никакви припаси. Всичко е овъглено. — Тя излиза, ботушите ѝ разхвърлят пепел. — Значи е време да тръгваме към Утуск. Няма да се усетят, преди да им се стоварим на главите.

Поглежда младия войник. Той е малко по-голям от нея, а има по-незрял вид: някаква кротост и в очите, и в позата, сякаш все очаква да бъде шамаросан.

— Дадохте ли жертви? — пита момичето.

— Не. Няма жертви… от нашите хора — запъва се той.

— Какво ти става, редник?

— Нищо, лейтенант.

— Не изглеждаш добре.

Той се колебае.

— Ние със Санкар… Там гореше една къща…

— И какво?

— Оттам изскочи мъж. Опита се да ни нападне. И ние… Съсякохме го.

— Както е трябвало.

— Да, но… После погледнах натам, а от къщата ни гледаше жена с дете на ръцете. Тя разбра, че я видяхме, и се втурна навътре в къщата и…

— И?

— И къщата продължи да си гори, но не видях друг да излезе. Никой не се измъкна отзад.

Мълчание. Момичето бърше пепел от ботушите си.

— Банса, изпълнили сте дълга си — казва тя. — Не забравяй, че те сами са решили да участват в тази война. И ние даваме шанс на хората във всяка къща да избягат. Някои бягат. Мнозина — не. Но изборът си е техен. Разбираш ли?

Той кима и прошепва:

— Да, лейтенант.

— Добре. Да вървим.

Двамата се обръщат и заобикалят хълма към тлеещите развалини на градче, от които се издига огромна колона дим.

Наниз от светлини мъждука пред пушеците.

„Моля ви, измъкнете ме! Измъкнете ме от всичко това…“

И отново е в тъмнината на тунелите.

— … статъчно камиони, които да използваме — казва Панди. — Сигурен съм, че вече разбирате каква адска мъка е придвижването тук. — Завиват и пред тях вече е асансьорът. — Е… Оправдаха ли се очакванията ви, госпожо генерал?

Малагеш не отговаря. Леко угриженият Панди натиска превключвателя и асансьорът започва мудното си скрибуцане нагоре.

Когато се качват на повърхността, тя казва:

— Старши сержант, извини ме за момент.

— Разбира се, генерал Малагеш.

Тя излиза, върви бавно около хангара до място, където не може да я види никой от охраната, подпира се с ръце на стената и повръща.

Връщат се в крепостта в унило мълчание. Панди вече не прелива от бодрост.

— Госпожо генерал, Баликов ли видяхте? — пита накрая.

— Какво?!

— В рудника. Да не видяхте… Битката за Баликов?

Минава много време, преди тя да отговори.

— Не.

— А-а… ясно — смущава се Панди. — Както и да е…

— Но видях… нещо. Просто беше… друго. И с тебе ли се е случвало? Ти видя ли Битката?

— Д-да… Да, госпожо, когато слязох за пръв път в рудника. Видях всичко отново, все едно се случваше пред мен. Но някак отстрани. Разбирате ли? Все едно гледах себе си. И вас. Вие бяхте там. Преди нападението и летящия кораб…

— Помня. Това често явление ли е? Други имали ли са такива… де да знам… проблясъци на спомени?

Той върти глава.

— Случва се много рядко. И според мен повечето хора не искат да говорят за това. Но май засяга само онези, които са участвали в битки. В много битки.

Пак млъкват. Малагеш съжалява, че не знае почти нищо за Божественото. Има ли нещо свързано с Воортя, което прави възможно това… пробуждане на паметта? Какво има долу, че предизвиква тези гледки, тези видения, и потапя хората в тях, принуждава ги да преживеят за пръв път или отново всякакви страхотии?

Гледа прелитаща сврачка, която каца на оградата и набучва лишеното от глава телце на полска мишка върху бодливата тел. В ума ѝ се мяркат трупове, набучени на колове. И вижда тинадескита в колибата на въглищаря.

„Каква е връзката? Какво общо има тинадескитът с всичко това?“

— Генерал Малагеш — казва Панди, — във Воортяштан не правя почти нищо друго освен да карам колата. Но да знаете, това е най-смахнатото място, където съм служил.

Малагеш не отговаря, макар че го разбира напълно.

Към шест вечерта вече няма никакво съмнение, че генерал Тюрин Малагеш, удостоена с Нефритения пояс, Перлата на Ордена на Каджа, Звездата на Кодур и Зеленото сърце на честта, е много пияна и се размотава по скалите северно от Воортяштан с полупразна бутилка вино, а стомахът ѝ се бунтува от няколко гадни гозби, които си е купила от някаква схлупена будка за морски дарове в града.

Не е сама по тези места — навсякъде край тясната пътека забелязва влюбени, мърморещи пияници и малки биваци, гъмжащи от мълчаливи мъже с хлътнали очи. Подминава старец, който се подпира на бастун и зяпа звездното небе, и го пита какво правят тук всички тези хора. Той само маха с ръка към морето и хълмовете, преди да се върне към безмълвното си съзерцание.

„Усамотените места привличат самотни хора — размишлява тя, докато крачи на север, а крепостта остава отдясно. — Те отекват в нас и ние не можем да не се заслушаме.“

Върви край биваците, край увитите в кожи прегърнати влюбени, край мъж, който хлипа тихо под дръвче без листа. Отпива голяма глътка вино, старае се да си внуши, че то я сгрява, и крачи нататък.

„Може би още тътря крака в Жълтия поход. Двамата с Бисвал носим уморени знамето…“

Едва не започва да изрежда на глас познатия рефрен: „Вореск, Моатар, Утуск, Тамбовохар, Саращов, Шовейн, Дзермир и накрая…“

— … накрая Каузир — казва на глас.

Градчето почти пред портите на Баликов.

Още помни тези имена. И знае, че ще ги помни винаги. Издълбани са от вътрешната страна на черепа ѝ. Ще легне в гроба, без да ги е забравила, макар че самите градове вече не съществуват. Защото Жълтият отряд е минал оттам през Лятото на черните реки. И всеки дом, всяка сграда, всяко стопанство, всеки белег за цивилизация в тези селища са били опожарени.

Тя гледа морето и си спомня.

Бисвал все им втълпяваше, че това ще бъде цивилизована, стратегическа кампания.

— Тук сме, за да унищожаваме ресурси — казваше им. — Само това. Изгорим ли стопанствата, на фронта позициите на континенталите ще отслабват все повече.

Но твърде бързо се оказа, че е все по-трудно да водят цивилизована война. Хората от онези села и градчета не ги напускаха безропотно, колкото и да повтаряше заповедите си Жълтият отряд. Те не гледаха безучастно, докато Жълтият отряд изпепеляваше без остатък техния живот. Те се сражаваха — мъже, жени и деца. И Жълтият отряд им отвръщаше със същото.

Спомня си как чакаше присвита в житна нива, стрелометът ѝ прицелен в прозорец на втория етаж на къщата. А до нея на земята кървеше един от нейните войници, малка стрела стърчеше от ключицата му, едната му ръка напъваше да я извади. Тя чакаше, чакаше… накрая в прозореца се появи силует с къс лък в ръцете.

Момиче. Може би на тринайсет години. Малагеш не различи подробности, защото пръстът ѝ вече натискаше спусъка и запращаше дълго цяла педя парче стомана към момичето, което…

Просто се свлече. Все едно не го беше имало.

Не помни обаче каква беше участта на ранения войник. Вероятно беше умрял. В началото умряха мнозина от тях. По времето, когато доближиха град Саращов, Жълтият отряд вече не молеше континенталите да се предадат и да напуснат, изобщо не ги предупреждаваше. Прекалено много съратници бяха загубили заради селянин, извадил късмет в отчаяния замах с брадва, или заради дете с лък и колчан стрели. Жълтият отряд просто се промъкваше незабелязано нощем, подпалваше сламените покриви и подгонваше добитъка настрани в настъпилата бъркотия.

Малагеш си спомня как гледаше дете на не повече от четири години, което стоеше само насред поле през нощта с лице осветено от пожарите и лъснало от сълзи и викаше пронизително майка си. А те продължиха и го оставиха там да живее или да умре. Това нямаше значение за тях.

Фигури, изскачащи от подпалените си домове с пламнали нощници, залитащи като марионетки с прерязани конци. Писъци и рев на животни, подкарани по улиците, за да бъдат убити за храна на Жълтия отряд. Тя си спомня еднообразното клане — унищожаваха животните, от които нямаха полза, зарязваха ги да изгният под въздуха, гъмжащ от мухи. По-добре да изгният, отколкото с тях да се хранят континентали.

Случайна картина се мярка в паметта ѝ — изпаднал в ужас кон връхлита люлка на вериги и се обесва сам. Огромното грациозно същество се мята безпомощно в калта. Тя и другите от Жълтия отряд го подминаха, все едно нищо не се е случило.

За три седмици съсипаха осем селища и щом се разнесе мълвата за безпощаден сейпурски отряд, върлуващ насред житницата на Континента, всички градчета и села наоколо опустяха.

Още преди Жълтият отряд да доближи портите на Баликов, в града проумяваха неохотно, че Бисвал и хората му са успели за някакви си седмици да им отнемат две трети от бъдещите запаси храна. Ако започнеше обсада, градът би издържал само броени дни. Единствената им надежда беше в завръщането на континенталната армия, която да смаже Жълтия отряд.

В Баликов се обнадеждиха, когато зърнаха континенталната армия на хоризонта. Но техните сили не се връщаха, за да се разправят с Жълтия отряд, а бягаха подгонени от войските на генерал Пранда. През последните седмици континенталите гледаха стълбовете дим в тила си и разбираха, че някой унищожава домовете им. И започнаха да дезертират на тълпи, бойният дух се сриваше с всеки ден. А после генерал Пранда се възползва от това предимство и помете разколебаните противници.

Притисната в менгемето между генерал Пранда и Жълтия отряд, армията на континенталите бе разгромена. След броени часове Бисвал застана пред портите на Баликов и настоя да бъдат отворени. И това се случи със скърцане и пукот.

Но преди Бисвал да направи дори една крачка напред, полковник Адхи Нур пристигна в галоп, скочи от коня и заби юмрук в брадичката му…

Малагеш помни сцената, сякаш се е случило миналата седмица — потният Нур, целият в сажди и кръв, застанал над нейния повален на земята командир.

— Какво направи? — крещеше Нур. — В името на морето и звездите, Бисвал, адовете да се продънят дано — какво направи?

И Малагеш като всички офицери и сержанти под командването на Бисвал бе извикана при генерал Пранда, за да бъде разпитана лично от него.

— Каква беше целта на Бисвал в този поход?

— Да унищожи ресурсите на континенталите, господине.

— Затова ли убивахте селяни? И те ли бяха ресурс?

— Те бяха врагове, господине.

— Те са били цивилни, сержант.

Разбира се, Пранда не одобри повишението ѝ в чин лейтенант.

— Не смятахме, че има разлика, господине.

— Защо казваш това? Кога сте взели това решение? Кой го взе?

Тя мълчеше.

— Кой взе решението, сержант?

Тя се мъчеше да си спомни. Дните се сливаха в ума ѝ и вече не помнеше кои решения са били лично нейни и кои — мълчаливо единодушие сред всички в Жълтия отряд.

— Сержант, какво означава според тебе, че е нямало разлика?

— Аз… аз мисля, че няма разлика между войника и цивилния, който му осигурява необходимото.

— Има разлика, сержант. Както има разлика между войник и убиец. И нито ти, нито Бисвал сте имали право да решите, че тази разлика не съществува.

Тя мълчеше.

— Всички войници ли се съгласиха да участват в похода? — попита Пранда. — Никой ли не се възпротиви?

— Н-не…

— Какво искаш да кажеш с това „не“?

— Някои… някои възразиха.

— И не пожелаха да участват, така ли?

Тя завъртя глава.

— Какво направиха тези войници?

Тя мълчеше.

— Какво направиха, сержант?

И тя изведнъж си спомни, все едно е било насън или се е случило в далечно минало: Санкар и Банса стоят пред Бисвал и му казват, че повече няма да правят това, а капитанът ги оглежда бавно от главата до петите и внезапно изрича нейното име.

И това прозрение, този ярък кратък спомен отвори мъничка пукнатина в нея, тя в миг осъзна какво е правила, какво са правили всички те — сълзите бликнаха и тя се свлече на пода.

Отнякъде се разнесе гласът на ужасения Пранда:

— В името на морето, тя е още момиче… Превърнали сме във войник едно дете!

Въоръжените сили на Сейпур се престориха на слепи и глухи. Може би се вдъхновиха от духа на Световните регулации — командването реши просто да не признава, че е имало Жълт поход. Твърде много оцелели имаше от Жълтия отряд, за да ги тикнат в някой затвор и да забравят за тях, а и Сейпур се нуждаеше отчаяно от войници, за да задържи властта си над Континента. Пък и някои командири се изказваха похвално за действията на Бисвал: нали им бе донесъл победата във войната? За около месец той бе сложил край на кървав конфликт, проточил се почти три години.

Назначиха Бисвал на друга, по-обикновена работа на Континента. Малагеш не получи такива привилегии. Чудеше се как ще постъпят с нея, щом приключи срокът на службата ѝ. Ще я изгонят позорно? Ще я зарежат на Континента? Но накрая тяхната присъда се оказа най-жестоката, може би съвсем неволно — изпратиха я в родината с доста скромна характеристика.

Прибра се у дома. В дните на Жълтия поход дори не бе помисляла, че ще се върне. Но в Галадеш не беше различно от броденето из съсипаните села на Континента — пак странно, непоносимо, някак далечно и приглушено. Не можеше да се приспособи към лесния, празноглав живот тук. Устата ѝ не харесваше подправки, сол, добре сготвена храна. Мина повече от година, докато свикне отново да спи на легло или да живее в стая с прозорци.

Опита различна работа, опита и брак. Провали се окаяно във всичко. Започваше полека да проумява, че причиненото от нея опустошение не се е ограничило само с Континента — че може би е имало някакво потайно кътче в душата ѝ, за което не е подозирала, но е изпепелила и него. Чак сега, в цивилния живот, започна да осъзнава какво е загубила.

Един ден седеше пияна в кръчма някъде в Галадеш, зяпаше чашата си и умуваше колко горчилка вече има в думата „утре“, когато някой се обади над рамото ѝ:

— Казаха ми, че ще те намеря тук.

Вдигна глава — зад нея стоеше сейпурски офицер в полева униформа. Сети се, че го познава: той бе халосал Бисвал по лицето, той беше и в стаята, когато Пранда я разпитваше. Аха.

— Нур. Полковник Нур.

Той седна до нея и си поръча пиене. Тя попита защо я търси.

— Защото — бавно започна той — си мисля, че и за тебе подобно на мнозина други ветерани е трудно да се приспособиш. Исках и да проверя дали имаш желание да се върнеш на военна служба.

— Не! — възкликна тя яростно. — Не!!!

— А защо не? — попита той, макар да личеше, че е очаквал такъв отговор.

— Аз не… никога няма да се върна. Не искам същото да се повтори.

— Кое? Сраженията? Убийствата?

Тя кимна. Нур ѝ се усмихна със съчувствие. Малагеш си мислеше, че този офицер не е като другите: колкото и сурово да беше изражението му, в него се долавяше дружелюбие, което толкова липсваше на мнозина нейни командири.

— Малагеш, войниците не само убиват — каза ѝ полковникът. — Всъщност напоследък повечето не се занимават с това. Ние подкрепяме, поправяме, строим и поддържаме мира.

— И какво?

— Ами… Убеден съм, че и ти би се възползвала от шанса да правиш добро. Малагеш, още нямаш и двайсет години. Много време имаш пред себе си. Сигурно можеш да го запълниш с нещо по-добро от наливането с евтино вино.

Тя не каза нищо.

— Е, ако проявиш интерес, сега осъществяваме нова програма… нещо като система за управление на Континента. С военни бази, чиято задача е да помагат и да поддържат мира.

— Нещо като ченгета ли, господин полковник?

— Донякъде. Полковник Малини ще отговаря за Баликов, но ще се нуждае от сътрудници. Не би ли искала да се върнеш на Континента и да му помагаш? Знаеш много за онази област. Но този път може би знанията ти ще послужат за добро.

Малагеш се взира надолу от скалите на Воортяштан. Има гнезда на чайки, които се носят насам-натам над вълните и гълтат мушици като призрачни порцеланови проблясъци под луната. Иначе е сама. Никой друг на километър наоколо.

Струпани облаци просветват на хоризонта. Идва буря и не е благоразумно да е навън.

Колко ѝ се иска да е станала по-зряла, да е оставила Похода зад гърба си. Но с тези нахлули спомени в рудника за тинадескит — младият Банса, който още не можеше да се нарече мъж, тропа по стената на срутената селска къща, без да знае какво ще го сполети само след няколко дни, — всички отминали години са като топъл дъх, размътил стъкло и изтрит с един замах на ръка. А от другата страна на стъклото е съсипаната, осакатена страна и тя не може да си затвори очите или да се извърне.

Гледа етикета на бутилката вино. Някаква воортяштанска помия. Изпива остатъка, застава на ръба и я пуска.

Гледа я как пада — блещукаща зелена капка, устремила се към тъмния океан. Пръска се на прах в някаква издатина на скалите. Изобщо не се чува трясък.

Малагеш се взира в отражението на луната по вълните. Представя си го като дупка в света, в която може би ще успее да се гмурне, да пропадне през нея и да намери покой някъде.

А след миг отражението е различно и вече прилича на череп.

Тя мига. И наблюдава озадачена как отражението все се променя и прелива: не е великански череп, а лице — женско лице, неподвижно и безизразно малко над вълните.

— Що за адска…

Тогава океанът сякаш избухва, нещо се изтръгва от дълбините.

Нагоре, все нагоре…

И Малагеш я вижда.

Издига се със смайваща бързина подобно на кит, изскочил от водата, която се стича по гигантските рамене, от ръцете, от брадичката — великанска фигура от метали, от стомана, желязо, бронз и ръжда. А когато се изправя, скалите едва стигат до гръдния ѝ кош. Колосално лъскаво тяло под мразовитата луна и звезди. Лицето е студено и застинало в лишена от чувства стоманена маска, тъмните очи не издават нищо.

Малагеш вижда, че това е шлем, а фигурата не е от метал, просто носи броня. Чудесно изкована и украсена броня върху плетена ризница. По бронята има хиляди страшни изображения на неописуемо насилие.

Тя е великолепна, ужасяваща, прекрасна. Тя е морето, луната, канарите. Въплъщение на войната, на безкрайната сеч.

— Воортя… — шепне Малагеш.

Невъзможно е — абсолютно невъзможно, но се случва.

Колосална ръка в метална ръкавица се вкопчва в ръба на скалите, фигурата издърпва още по-нависоко невероятното си туловище.

„Не, не…“

Подплашените чайки крещят. Земята под Малагеш трепери. Ръката ѝ напипва барабанлията.

Воортя се надвесва — тъмна, немислима, омайваща и чудовищна. Чегърта метал, когато тъмните очи се обръщат към крепостта. От дясната ръка примигват безплътните бледи очертания на меч.

„Няма да ти позволя“ — мисли си Малагеш.

Вади барабанлията от кобура, прицелва се нагоре и стреля. Вижда отраженията по металните плочи на бронята и осъзнава смътно, че вие: „Няма да ти позволя, шибана гад!“

Знае и че губи разсъдъка си — гледката е твърде непосилна, но за нейна изненада Божеството реагира и отскача като от болка. Малагеш чува глас в главата си, оглушителен и страховит:

— СПРИ, ГЛУПАЧКЕ! СПРИ!

После звездите гаснат и тя усеща как пада, а в далечината боботи гръмотевица.

Онази, що сцепи земята

Ако се съди по това, което сме успели да запазим, нито едно Божество не е било описвано по един и същ начин през вековете, но Божеството Воортя е особено интересно с несъмнената промяна в посветените ѝ текстове. В най-ранната епоха тя е била описвана като животно, същинско чудовище — четирирък получовек-полузвяр, див и свиреп. Тази версия на Воортя обикновено е била свързвана с кости, зъби, бивни, рога: естествените, биологически принадлежности за схватка. Тези отличителни белези са се запазили дори в по-късните времена.

Но през шести век, когато Граничните войни между Божествата още продължавали и всички Божества и техните последователи се борели за надмощие, Воортя се променила забележимо. Тя вече не се показвала в облика на звяр, а като четириръка жена в броня. В описанията бронята ѝ е много напредничава за онази епоха — кожа, върху нея плетена ризница, а отгоре ковани плочи, на които са били изобразени всички нейни победи и всички изтребени врагове, и то с грозни подробности. Скоро след този период тя започнала да носи и прочутия Меч на Воортя с острие от лунна светлина и дръжка с предпазник от отсечената ръка на сина на свети Жургут, нейния най-пламенен апостол.

Интересно е, че това преобразяване на външността съвпада с други три промени. Първо, едва след появата ѝ в новия облик виждаме пълни и непротиворечиви описания на задгробния живот за воортяштаните, все едно той не е съществувал истински преди това. Второ, макар че почти човешката външност на четириръката Воортя оставала почти неизменна, горната лява китка като че липсвала, сякаш била отсечена при преобразяването.

Трето, може би най-важното — след тази промяна няма историческо свидетелство за думи, произнесени от Божеството Воортя. Не е говорила нито с другите Божества, нито с поклонниците си.

Доктор Ефрем Пангуи, „Особености на континенталното изкуство“

Някъде крещят. Двигатели се задавят и боботят. Мирише на дим. Но няма стрелба: нейният едва работещ мозък отбелязва това с думите: „Може и да не е сражение.“

Проблясък, удар, грохот. Плисва дъжд и тя се събужда. Лежи на мокра земя. Дъждът плющи по гърба ѝ. Спомня си постепенно, че има ръце и крака. Обръща се с болки в схванатите рамене и поглежда нагоре.

Воортя я няма. Проливен дъжд се стоварва върху канарите, мънички ручейчета дълбаят между лъсналата от вода трева и шуртят от ръба в морето.

Тя чува още викове и боботене на машини. Подпира се да седне (цялото тяло я боли, сякаш е паднала отвисоко) и поглежда назад.

Плътен стълб дим се издига от земята на няколко мили западно от Форт Тинадеши. И тя веднага проумява, че там е рудникът за тинадескит.

Викове, писъци, вой. Лъчи на автомобилни фарове пронизват вихрушките от прах и пушек. Вижда хора да тичат напред-назад, да сочат, да размахват ръце. Местят машини, включват ги. Всичко подсказва голямо бедствие.

Тя се оглежда и вижда барабанлията върху сплетени тръни. Взема го с все още изтръпнали и непохватни пръсти и се уверява, че е празен: изстреляла е и петте заряда. Опипва цевите — още са топли, значи е стреляла наскоро.

„Но си остава въпросът — умува Малагеш и пак извива глава към морето — по какво стрелях?“

Прибира оръжието в кобура, става и се тътри към рудника, краката ѝ жвакат в подгизналата пръст. След малко вижда в земята огромна дупка, сякаш пропаднала след порой, дълбока е десетки стъпки. Телените огради са паднали и тя минава лесно. Един от суетящите се край ръба на дупката е особено възбуден, сочи, крещи заповеди, щура се насам-натам. Отдалече познава, че това е лейтенант Пратда, младият умник в проекта за добива на тинадескит.

— Не, не! — вика той. — Онзи камък там! Очевидно е, че запушва отвора! Не този, а онзи с ивиците ортоклаз в него, отляво!

Един от боравещите с машините войници се обръща в недоумение към него.

— Гранитното парче, войнико! — изревава Пратда. — Премести го! Премести го!!!

Докато върви към него, Малагеш бърше дъждовните капки от очите си.

— Какво става тук, адовете го взели?

Някой сякаш току-що е изкопал огромен ров. По нищо не личи, че долу е имало рудник.

Пратда се стряска.

— Вие пък откъде се взехте? Рудникът пропадна някак, целият проклет рудник пропадна! Посред нощ! Съвсем неочаквано!

— Пропадна?

— Да! Да! Проклет да съм, ако знам как се случи! Провеждахме безброй проучвания за устойчивост на тунелите, доведохме какви ли не специалисти по полезни изкопаеми да проверяват плътността на скалите, а ето какво стана! В най-лошия момент! Ще се наводни за минути, ако този дъжд продължи!

— Имаше ли хора долу?

— Разбира се! Да не сме глупаци да го оставим без охрана! Но…

Той се взира в опропастения рудник. Малагеш знае какво си мисли.

— Шансът да са живи е нищожен.

Тя се дърпа назад, за да пропусне аварийни групи, и оглежда внимателно всичко, старае се колкото ѝ стигат силите да запомни всяка подробност въпреки мътилката в главата. Мълнии се стрелкат в небето и осветяват за миг околността. Малагеш се опитва да си представи какво може да е причинило злополуката. Досега е виждала такива разрушения само от артилерийски снаряди.

— Май получихме отговор — казва някой зад нея.

Тя се обръща. Бисвал е. Седи на един камък наблизо.

— Какъв отговор?

— Пропадането даде отговор на въпроса, който ми тежеше толкова.

Бисвал още не я поглежда, само наблюдава екипите, които се мъчат да разчистят отломките. Има нещо смущаващо в изражението му, сякаш е очаквал това злощастие или поне някакво злощастие. И след като е познал, това го изпълва с чудата енергия.

— Въпросът какво ще правят бунтовниците с такова количество откраднати експлозиви — добавя Бисвал.

— Значи според тебе те са взривили рудника?

— Нали чу Пратда? Прав е. Проучванията и мерките за сигурност край нямаха, докато прокопаваха това чудо. Единствената възможна причина да пропадне е някой да го срути насила. Всички щети са в права линия. Това не е съвпадение и рудникът не е пропаднал сам.

— Защо ще нападнат тъкмо рудника?

— А защо бясно куче би нападнало бик? Тюрин, не надценявай тези хора. Те нямат стратегия, нямат цели. Може би затова постигат успехи. — Един лейтенант маха с ръка на Бисвал, който го гледа с неразгадаемо изражение. Накрая се изправя. — Каквото и да се е случило тук, това не е краят.

Изтръсква панталона си и се отдалечава. Малагеш се взира в гърба му за миг-два, после пак оглежда хлътналия в земята рудник. След това тръгва към близкия склон, катери се и оглежда отвисоко.

Срутването е в права линия, както е казал Бисвал. Но незнайно защо ѝ се струва, че разрушителната сила е ударила не отвътре, а по-скоро отгоре, сякаш огромна тежест се е стоварила с такава мощ, че е пробила през дебелия пласт пръст и камък.

Спомня си Воортя и проблясващия великански меч в ръката ѝ.

„Нима едно Божество се изкачи на тези канари, вдигна меча си и съсече рудника?“

Спуска се по склона и тръгва към канарите в търсене на някаква следа, че е минало Божество или каквото ще да е друго. Не намира нищо. А и там вече гъмжи от патрули, всеки войник би забелязал висока колкото десететажна сграда жена, размотаваща се наоколо с великански меч, и не би пропуснал да спомене това пред командира си.

Гледа към рудника. Ако Воортя наистина е стояла тук, загледана в своя Воортяштан, какви ли мисли са гъмжали в тази колосална, покрита със стомана глава?

И ако е унищожила рудника, защо го е направила? Защо да се занимава с него? Не е ли Форт Тинадеши много по-примамлива цел за Божество на войната, както си стърчи на възвишенията огромен, целият в светлини и оръдия?

Дали Воортя е изпитвала някаква принуда да им попречи в добива на тинадескит? Но защо да я е грижа за нещо, което според всички данни е просто нов вид руда с електромагнитни свойства? Да не би да погазват някакво свещено правило, като дълбаят толкова надолу в земята?

Малагеш си казва, че дори да е видяла нещо, няма как то да е Воортя. Нали тази богиня е имала четири ръце? Малагеш не знае много за нея, но поне това ѝ е известно. При всяко свое явяване Божеството на войната е имало четири огромни мускулести ръце — по две от всяка страна. Но съществото в морето пред канарите е имало само две. „И май го заболя, когато забих малко куршуми в него.“ Напредъкът на Сейпур във военните технологии е забележителен, но не ѝ се вярва, че Божество дори би усетило обстрел с такъв малък калибър. Дори онези адски оръдия с калибър шест инча само зашеметяваха Колкан и Юков в Баликов, но не личеше да им нанасят някакви вреди.

Има още нещо, и то не е маловажно: не може да е шибаната Воортя, защото тя си е мъртва. Поне двеста сейпури са видели с очите си как каджът ѝ пръснал главата в Нощта на червените пясъци.

Толкова нови въпроси, но няма нови отговори.

Малагеш стига до скалата, от която е пуснала бутилката. Не вижда нищо — по камъните няма следи от гигантски пръсти, няма изровена пръст от гигантски стъпала. Нищо освен останалия без куршуми изстиващ барабанлия не подсказва, че това не е било сън.

„Полудявам ли?“

Чайките пищят, кръжат и се стрелкат надолу. В тези звуци има ужас, сякаш си съобщават за страшна заплаха от минаващ хищник. Но Малагеш не може да открие какво ги е уплашило толкова.

След три часа задъханата до хрипове в гърдите Малагеш се дотътря обратно през портала на Форт Малагеш. Изобщо не е доволна, че са я откъснали от местопроизшествието: макар че уж е „екскурзиантка“, е помагала с каквото може в опитите да намерят телата на тримата часови долу. Накрая обаче е дотичал разтреперан сейпурски вестоносец, потупал я е по рамото и ѝ е предал молбата.

Тя влиза в голямата заседателна зала. Там цари хаос. Нахълтват пратеници — повечето сейпури и дрейлинги, но и неколцина континентали, носят съобщения. Масата е отрупана с чаши, хартии, моливи и смачкани салфетки. Вижда се, че тук кипи оживление от доста време.

Бисвал, капитан Надар и Зигне се надвикват. Рада Смолиск седи кротко в един ъгъл и се опитва да води бележки. Не е изненада, че Надар изглежда зле: очите ѝ са кървясали, цялата е подгизнала, дясната ѝ ръка е превързана. Лицето ѝ е зачервено и белият белег на челото ѝ сякаш свети. Бисвал стиска ръба на масата, сякаш се кани да я строши на коляното си, вторачил се е в нея и изрежда неспирен поток от заповеди. Зигне крачи напред-назад покрай масата в малка буря от дим, пепел и трескави жестове към окачените на стената карти, докато описва уязвими места.

Отначало Малагеш само наблюдава сцената. Тук май обсъждат блокиране на пътища, за да се помъчат да заловят онези, които може би са отговорни за инцидента.

— … слабите места в пристанището са съвсем малко — заявява Зигне възмутено. — Цялата строителна площадка има самостоятелна защита.

— Вие го твърдите — натъртва Бисвал. — Минаха повече от четири месеца, откакто не сте допускали сейпурски офицери да огледат пристанището, и ние няма как да сме убедени във вашата правота.

— Защото сме в разгара на прочистването на залива! — възкликва Зигне. — Не можем да прекратим работата, за да направите подробна проверка на мерките за сигурност!

— Но може и да се наложи, главен технолог Харквалдсон — изръмжава той. — Имаме трима загинали войници и пропаднало съоръжение. Очаквам пълно съдействие от вас.

— И аз бих очаквала същото от вас — сопва му се тя. — Говорите за „съоръжение“ или „допълнителни укрепления“, но за всички е очевидно, че там е имало някакъв рудник! Само че не казвате какво добивате в него.

— И не мога да ви кажа — отвръща Бисвал. — Информацията е поверителна. Това не пречи на проверката в строителната площадка на пристанището.

Надар върти глава.

— Господин генерал, не можем да проведем пълна блокада на района, но и без това съм убедена, че извършителите са избягали отдавна. Според мен не е съвпадение, че тъкмо в деня, когато допуснахме в града всички старейшини на племената, рудникът бе взривен. Който и да е направил това, тръгнал си е рано през деня заедно с останалите.

— Капитан Надар, не пренебрегвам подозренията ти, но сме длъжни поне да опитаме — казва Бисвал.

Малагеш сякаш си остава невидима. Изчаква, после си придърпва стол и сяда. Чегъртането на краката на стола по пода стряска другите четирима и те се завъртат да я погледнат, все едно се е стоварила от въздуха.

— Не ми обръщайте внимание — успокоява ги тя и вади папироса. — Не искам да ви прекъсвам.

— Генерал Малагеш — започва Бисвал с официален тон, — много любезно от ваша страна да се присъедините към нас. Бяхте с нас на местопроизшествието малко след срутването, ако не се лъжа?

— Видяхте ме там, генерал Бисвал — отговаря тя, — ако не сте забравили.

— Не съм. Но вие се появихте там много бързо, доколкото мога да преценя. Новината едва се беше разнесла, а вече ви видяхме на мястото. Затова има въпрос — къде бяхте в момента, когато рудникът пропадна?

— Какво, да не съм заподозряна?

Малагеш пали папиросата и изведнъж си спомня, че Рада Смолиск в ъгъла записва думите ѝ.

— Нямаме очевидци, генерал Малагеш — намесва се Надар. — Ако сте били в района, госпожо, ще ви бъдем благодарни да споделите всичко каквото знаете.

Малагеш вдишва и пълни устата и носа си с лютивия аромат на тютюна. Преглъща, докато обмисля какво да каже.

И решава, че не може да сподели какво е видяла. Не и след като Чоудри вече е полудяла тук и е изрисувала виденията си по стените. Ще я помислят за смахната и ще я отстранят от разследването. Има и друга причина — самата тя не знае как да тълкува видяното.

Е, какво да им каже?

— Седях на скалите, гледах как напира бурята и пиех вино. По-точно вино „Пробта“ — добавя написаното на етикета.

Зигне се мръщи гнусливо.

— Уф… Знаете, че в него има и рибено масло, нали?

— Напи ме здравата — отговаря Малагеш, — така че няма да му търся недостатъци.

— Генерал Малагеш, значи сте били пияна, когато взривиха рудника? — пита Надар.

Много умело прикрива отчасти презрението си, но само отчасти.

— Реших да си дам почивка — казва Малагеш. — Не само аз бях там, можете да разпитате хората. Заспах. Събуди ме дъждът и ми се стори, че чух гръмотевица. Но не ми трябваше много време да разбера какво е станало.

— Значи не сте видели нищо подозрително в района след взрива? — уточнява Бисвал.

— Не. Видях какво се е случило и дотичах. И от онзи момент досега помагах на място. — Оглежда другите поред. — Значи смятате, че сред старейшините на племената са се промъкнали бунтовници и са извършили това?

— Единственото логично обяснение, госпожо генерал — заявява Надар.

— Колко срещи на старейшините имаше, откакто бяха откраднати експлозивите?

Бисвал свива вежди, докато пресмята.

— Поне десет. Дори повече.

— Значи са имали поне десет възможности да ни извъртят този номер, но са успели чак сега?

— Тънем в догадки, госпожо генерал, ако позволите да се изразя така — казва Надар. — Експлозивите може да са били прехвърляни от едно племе на друго, докато не са попаднали при подходящия човек. Може би са чакали да си набавят устройство за забавяне на взрива или докато намерят начин да се промъкнат. Или експлозивите са били откраднати от крепостта наскоро. Има много възможни причини да са отлагали чак досега.

— А има ли някакви причини да ударят точно рудника? — пита Малагеш. — А не крепостта или Галериите, или пристанището? Или някое враждебно племе?

— Не можем да обсъждаме това пред главен технолог Харквалдсон и губернатор Смолиск — отсича Бисвал. — Предназначението и ценността на рудника са поверителна информация.

— Но ми подсказвате, че е бил достатъчно ценен — вмята нехайно Зигне, — та бунтовниците да са убедени, че ще ви навредят, ако го гръмнат?

Бисвал я опарва с поглед.

— Генерал Малагеш — намесва се Надар, — ако не сте убедена, че това е дело на бунтовниците, имате ли други предположения?

Малагеш се двоуми. Все още няма никакво желание да сподели видяното.

— Само напомням, че трябва да разгледаме всички възможни…

Вратата се отваря рязко и в залата се втурва старши сержант Панди. Без да се извини, той изтичва при Бисвал и му дава бележка. Намръщеният Бисвал я чете, а през това време нахълтват тичешком още двама вестоносци — единият Воортяштан, другият дрейлинг, за да предадат съобщения на Рада и Зигне.

„Разнесла се е важна новина“ — мисли Малагеш.

В стаята почти не се чува звук. Панди поглежда Зигне и тя отвръща на погледа му, докато отваря плика. Долавя се някаква необичайна размяна на сигнали: едната вежда на Зигне се повдига може би въпросително, а Панди тръсва глава почти незабележимо: „Не сега.“

Малагеш ги наблюдава начумерено. „Това пък що за дивотия е?“

— Какво е това? — пита Бисвал. — Не виждам никакъв смисъл. Харквалдсон е тук. Ето я пред очите ни, в името на морето!

Панди се прокашля, навежда се към него и казва:

— Господин генерал, ако прочетете първата част от съобщението, тя не се отнася за главен технолог Харквалдсон…

Бисвал намества ядосано очилата си.

— Добре де, кой, адовете го взели, ще ни се изтърси на главите?

Рада чете своето съобщение.

— Ч-чакайте… — пелтечи тя ужасена. — К-канцлерът Же Харквалдсон ще п-пристигне тук? Утре вечерта?

— Кой?! — вбесено ръмжи Бисвал.

Гласът на Зигне е като повей от северния полюс:

— Баща ми.

Всички се вторачват в нея. Тя е разгърнала своето листче и се взира свирепо в него, пръстите ѝ стискат хартията като въображаемо гърло.

— Баща ми — повтаря тя.

Кратко мълчание.

— А стига бе — обажда се Малагеш. — Зигруд?!

Надигналата се гълчава и обърква, и весели неимоверно Малагеш с честите споменавания на „канцлер Же Харквалдсон“ като дипломат от най-висок ранг. Тя успява да схване, че според съобщението Зигруд ще се изтърси във Воортяштан след броени часове, защото на кораба били нанесени някакви повреди при преследването на дрейлингски пирати и сега се нуждаел от ремонт. Това звучи правдоподобно поне донякъде — повреден кораб би се насочил аварийно накъде ли не, та ако ще и към Воортяштан. Но не личи някой да вярва на тази версия. Всички допускат, че появата на Зигруд е свързана някак с графика за строежа на пристанището или пропадането на рудника за тинадескит.

„Що за минно поле е тази малка област — мисли Малагеш. — Какво изобилие от взривоопасни проблеми…“

Трудно ѝ е да сдържи смеха си — знае, че Зигруд е заел някакъв важен политически пост в появилите се съвсем наскоро Обединени дрейлингски държави, но не е очаквала той да се размотава с дума като „канцлер“ лепната пред фамилията му. Опитва да си го представи седнал в кабинет на бюрократ и зает с четене на доклади. Навремето е виждала Зигруд же Харквалдсон и гол, и оплискан с кръв, а в един случай в двете състояния наведнъж, затова тази картинка я забавлява до премала.

Не изпуска от поглед Зигне и Панди в сгорещяващия се спор. Нещо не е наред с тях. Все внимават да не се гледат, но са нащрек един за друг. Изглеждат като хора, които упорито не се забелязват взаимно.

„Нещо се мъти, и то не ми харесва.“ Връща се мислено към обвинението на Бисвал, че Зигне не е позволила месеци наред на никого от Форт Тинадеши да огледа строежа на пристанището. Е, да, може и наистина да е заради напрегнатия график… А може би Зигне не иска никой да се навърта около нейната „изпитателна площадка“ или каквото всъщност представлява онова местенце.

Бисвал обявява края на съвещанието. Малагеш го чака отвън, докато останалите си събират нещата и се изнизват един по един. Панди излиза сред първите и застава до нея да чака Надар.

Малагеш го следи с крайчеца на окото си. Не е лесно да прецени, защото брадата му е пищна и гъста, но бузите му май са почервенели.

— Добре ли си, старши сержант?

— Моля, госпожо? — сепва се той.

— Изглеждаш малко… смачкан. Да не си болен?

— Не, госпожо генерал. Уморен съм като всички, но иначе съм здрав и годен за служба.

Малагеш се усмихва само с устни.

— Много се радвам да го чуя.

Вратата се отваря отново и тя наблюдава съсредоточено появилата се Зигне, която се споглежда с Панди. Малагеш лесно разгадава изражението ѝ: „Няма да повярваш на тази гадост, когато ти разкажа!“

Зигне тръгва устремно по коридора, шалът ѝ се развява като знаме. „Главен технолог Харквалдсон си има твърде много тайни — мисли Малагеш. — Дали не се налага да променя това положение, и то скоро?“

Излиза и Надар и Панди тръгва припряно след нея. После и Бисвал се довлича бавно и недоволно от измърляната заседателна зала. Взира се навъсено в Малагеш все едно тя му е уредила поредното главоболие.

— Този Харквалдсон… Срещала си го, нали?

— Да. Бяхме в една и съща болница за две седмици, след като ме сполетя това.

И вдига протезата си.

— Що за човек е?

Тя обмисля отговора си.

— Чувал си израза „корав бияч“, нали?

— Да. Предимно за бойни части, чиято основна работа е да трошат глави.

— Ами… когато го познавах — погледът ѝ се рее нанякъде — по-корав бияч от Зигруд не би могъл да намериш.

— Ще си имаме ли неприятности с него?

— Може би да, а може би не. Сега е държавен служител, има и семейство.

— Чувам в думите ти и едно премълчано „но“.

— Но в онези дни той привличаше неприятностите както запалена свещ привлича мушици.

Бисвал въздиша.

— Приказно… Ще бъдеш ли с нас, когато го посрещнем утре вечер?

— Опасявам се, че няма да мога — отказва Малагеш. — Имам уговорка, която не мога да пропусна след безумието тази нощ. — Пак вдига ръката с протезата. — Трябва да наглася това нещо.

— О… Ясно. Е, ще очаквам да чуя твоето мнение, когато можеш да отделиш време.

— Непременно, Лалит.

На излизане от крепостта притиска лявата си ръка до хълбока. Истина е, че я боли през цялата нощ, откакто е стояла под дъжда и е видяла Божеството от скалите. Но нагласянето на протезата с нищо няма да помогне в това, което е намислила за следващата вечер.

Представя си високите студени стени на изпитателната площадка на Зигне и платнения покрив. „Я да видим как се троши този орех…“

Тази вечер Малагеш не е сама на пътя над укрепения бряг, откъдето оглежда морето. Дрейлинги са застанали по пътя на малки групи: всички чакат да пристигне Зигруд — изчезналият доскоро принц от западнал кралски род, организаторът на заговора, който е помел властта на пиратските главатари в Дрейлингските републики, и един от основателите на новородените Обединени дрейлингски държави. Дошлите на брега клюкарстват тихо, чудят се дали е имал попътен вятър, дали корабът му е пострадал зле и дали е дошъл да обяви официално новия етап от разширението на пристанището. Почти не обръщат внимание на Малагеш, която е навлякла огромното палто от черна кожа над полевата униформа, за да скрие чудовищния електрически фенер, провесен на ремък от рамото ѝ. Сейпур е постигнал напредък в много технологии, но оловно-киселинните батерии още не са сред тях.

Тълпата си отдъхва шумно, когато корабът се появява от мрака — същинска кула от издути платна върху вълните. Някои платна обаче са разпрани и оръфани като след свирепа битка.

— Той е — прошепва някой. — Той е!

— Какво е станало с кораба?

— Ти да не си оглупял? Забрави ли, че даувкиндът се закле да прогони пиратите далеч от нашите брегове? Какво друго е правил според тебе?

Малагеш споделя нетърпеливото им очакване. Зигруд е сред малцината освен Шара, които са оцелели в онова безумие в Баликов редом с нея, и може би само той в целия свят би повярвал, че тя наистина е видяла снощи Божество, уж отдавна мъртво. Но тя знае, че още не може да говори с него. „Първо имам да свърша други мръсотийки.“ Тръгва обратно към работните площадки на пристанището.

Преживяла е последните години в сянката на Шара Комейд и рядко си позволява да се смята за хитроумна. Но докато гледа как дрейлингите се скупчват към централата на ЮДК, сама се хвали за чудесното си хрумване.

Разбира се, дрейлингите горят от желание да зърнат своя даувкинд, изгубения (поне допреди години) наследник на трона. Разбира се, това ще ги разсее и ще потисне желанието им да изпълняват съвестно задълженията си. Какъв по-удобен случай би могла да намери, за да се промъкне зад стоманените стени на изпитателната площадка?

Пулсът ѝ се ускорява, когато навлиза между строителните терени. Застава в сянката на един кран и наблюдава, запомня кога и къде обикалят патрулите. Промъква се спокойно и равномерно, промушва се между пазачите, минава през подготвителни площадки, складове с крепежни елементи, стоманени въжета и палети.

Спира за малко само веднъж, когато е под кулата с ПК-512. Познава твърде добре великанското оръжие, затова го оглежда всеки път и се пита дали няма да блъвне адския си трясък. Но както обикновено там няма никой. Тя продължава навътре.

Стените на изпитателната площадка се издигат пред нея. Тук е доста тъмно, мястото не е осветено добре като всичко друго в пристанището. Присвива се в сянката на оградата и доближава полека будката на пазача. Замръзва, щом вижда вътре седнал дрейлинг, който пуши нервно и е сложил нарезната си пушка на рамо. Нисък е за дрейлинг и малко закръглен, има и доста недоволно изражение.

Друг подтичва към него по пътеката. Вторият има къса червеникава брада.

— Корабът му вече акостира!

Ниският в будката гледа сърдито.

— Не ми разправяй! Не искам да слушам!

— Можеш да отскочиш поне за малко, нали? Льофен и хората му зарязаха всичко. Оставиха си камионите при склада за гориво.

Вторият сочи на североизток — почти точно към Малагеш. Тя се притиска до стената.

— Няма ли да млъкнеш? Знаеш, че не мога да напусна поста!

— Но нали…

— Знаеш и какво има тук — натъртва ниският. — Ако мръдна дори за малко, главен технолог Харквалдсон ще ме удави в залива.

— Май си прав — съгласява се червенобрадият. — Добре де, ще гледам и вместо тебе, после ще ти разкажа всичко!

Сбогува се оживено и хуква към централата на ЮДК.

Малагеш обмисля възможностите и се прокрадва покрай стената в другата посока. Продължава по-кротко, когато чува ръмженето на камиони.

Складът за дизелово гориво опира в задната страна на оградената площадка. Тя гледа как цяла дузина големи цистерни се подреждат тромаво на местата си. Изнизват се почти двайсет минути, преди последният камион да притихне. Малагеш наблюдава зорко как шофьорите слизат от кабините и пускат ключовете на камионите в нещо като каса. После началникът им — може би той е Льофен — заключва касата и тръгва след тях по пътя.

Тя се взира в камионите, който май са всъщност петнайсет. Високи са по шестнайсет стъпки. После извива глава към стената, която пък е висока малко над двайсет.

— Хъм…

Изчаква, после се втурва през паркинга към касата. Така и не се е научила да отваря ключалки с каквото има подръка, а и откакто има само една здрава ръка, не би се справила. Затова грабва един оставен наблизо лост, пъха го зад ключалката и натиска с все сила.

Има полза от безбройните лицеви опори на една ръка. Ключалката се откъртва с рязко скърцане. „Тези неща вършат работа само ако са заварени здраво.“ Взема ключ с прикачен номер, намира съответния камион и включва двигателя.

Голяма мъка е да насочи цистерната накъдето иска. Поначало ѝ е неприятно да кара автомобил, особено откакто е саката, а и не забравя нито за миг, че вероятно има зад себе си стотици галони лесно запалима течност. Въпреки всичко мудно и неуверено долепя на заден ход камиона до желязната стена. Спира чак когато задната броня наистина остъргва стената.

Скача от кабината, докопва омазано с масло въже от купчина вехтории и се покатерва върху камиона. Изтичва към опряната в стената задница. Оказва се, че стената стърчи цели седем стъпки над камиона, но тя смята, че ще се справи. Връзва единия край на въжето за скоба отзад на камиона, мята го над стената и то пльосва върху брезента.

Малагеш стои и обмисля как би могла да успее.

— Шибана гадост си е да си едноръка — мърмори тя.

Събира сили и подскача достатъчно, за да опре лакти върху стената. Опънатият брезент все пак хлътва малко и тя се задържа лесно горе. Отдъхва си за миг и премята десния си глезен над стената, после вече я е възседнала и чака дишането ѝ да се успокои.

Уверява се, че позата ѝ е устойчива, вади бойния нож и изрязва в брезента толкова широка дупка, че да се спусне през нея. Поглежда надолу през пролуката, но не може да различи нищо в тъмнината. Доволна е, че носи фенер, макар той да тежи почти десет фунта.

Пуска въжето в дупката. Намества фенера, включва го и насочва лъча, за да види дали краят на въжето е достатъчно ниско, за да скочи от него. Да, ниско е, но там… има още нещо.

Нещо… сбъркано.

— Що за ад е това… — шепне Малагеш.

Стиска въжето със здравата си ръка и съвсем бавно се плъзга надолу. Щом стъпва във вътрешността на площадката, включва отново фенера и се оглежда.

— Да му се не види…

Най-близката е висока петнайсет стъпки — безупречно изваяние на мъж, седнал на земята с кръстосани крака. Напълно е плешив, по тялото му също няма косми, а изражението и позата му са безметежни: гърбът е изправен, дланите са отпуснати върху коленете. Но в хълбоците, гърба и корема му са забити девет дълги меча почти до дръжките, а върховете им стърчат от тялото във всевъзможни посоки и остриетата несъмнено са пробили какви ли не жизненоважни органи. Мъжът обаче се взира напред невъзмутимо и блажено, сякаш е затаил дъх. Малагеш вижда, че статуята е от съвсем бял камък, може би мрамор, но многото вдлъбнатини са станали дом за черупчести морски твари. Например на спокойното лице има цяла колония миди, плъзнали от шията към скулата, все едно има кожна болест.

В средата на челото е врязан символ: отсечената китка, стиснала острие. Знакът на Воортя.

Малагеш се е вторачила във фигурата, бяла и призрачна в светлината на фенера. Основата е малко накриво, едното коляно е по-нагоре, сякаш статуята е стоварена тук небрежно. Навсякъде пръстта е в следи от верижни машини, които май са влизали и излизали често.

Малагеш се опомня и гледа какво има зад статуята. Брезентовият покрив не пропуска много светлина, лунните лъчи едва се процеждат и пораждат у нея чувството, че е попаднала в огромен барабан или лампа от животинска кожа. Не различава кой знае какво извън лъча на фенера, но… тук явно има десетки статуи.

Или повече. Може би са стотици.

И не са само статуи.

Малагеш мести лъча от статуята на прободения мъж към това, което е до нея — прилича на внушителна каменна маса, сякаш съставена от рога, кости и бивни. Тя също се опира накриво на земята, покрита е с дебел слой пясък и тиня. В нея има някаква необичайна красота и Малагеш се досеща веднага за ритуалното ѝ значение — вижда къде би трябвало да коленичи вярващият, стотиците мънички свещници за мънички свещи. В средата има вдлъбнатина, може би за да се мие човек с водата там или да пие от нея.

Тя обикаля, лъчът се плъзга по калта и другите… неща. Не са просто изваяни, изглеждат като машини или устройства със свойства, скрити за окото и сякаш отхвърлящи логиката.

Колона, която наглед е направена от човешки зъби. Рамка за врата, наподобяваща два огромни меча, опрени под наклон. Трон, който привидно е израснал от коралов риф. Всички са обрасли с купчини черупки. По много от тях лепнат изсъхнали водорасли. Това им придава чудато мрачен вид, сякаш скърбят. Но почти всички са непокътнати, не личи нищо да е отчупено, няма дори драскотина.

— Те са от стария Воортяштан — казва Малагеш на глас. — Извадили са ги от дъното на океана, нали?

Спомня си как Зигне я е уверявала, че вадели само тиня и отломки. А тези неща изглеждат безупречно, все едно са издялани от камък преди броени години. „Защо никой не е чул за това досега?“

Подозира, че вече знае отговора. Отива при някакво черно кълбо, опиращо се като че напук на физическите закони върху тънка мраморна колона, и косъмчетата по ръцете ѝ настръхват. Различава отпечатъци от длани и пръсти, които наглед са стискали кълбото на безброй места, и някакъв глас в съзнанието ѝ твърди нелепо, че още стискат — който е държал кълбото, го държи и сега, но вече го прави някак невидимо и тайно.

„Всичко това направо вони на Божественото.“ А няма нищо друго, което би уплашило цивилизования свят повече от слухове за Божественото във Воортяштан.

Следващата находка я изпълва с искрен ужас: бяла статуя на грамаден могъщ воортяштански пазител, хванал огромен меч. Рога, кости и шипове покриват гърба и раменете му, лицето му е типичната маска на пазител с примитивно подобие на човешки черти. Щом го зърва, виденията от рудника за тинадескит нахлуват отново в главата ѝ. Спомня си как бронята на пазителя е изглеждала объркващо органична, слята с тялото, и пак се сеща тутакси, че техните брони са се хранели с кръв — колкото повече убивали, толкова по-голяма ставала бронята. Малагеш разглежда внимателно това изображение, чиято броня се е разраснала извън всякакви нормални човешки пропорции, може би е направила и тялото в нея неузнаваемо уродливо. Надява се, че размерите на пазителя са преувеличени, защото е по-висок с почти четири стъпки от нормален мъж.

Взира се в широкия пиедестал, в който е врязана думата „Жургут“. Замисля се, вади папката, отваря я и намира бележката от стаята на Чоудри, в която има цитат от Ефрем Пангуи.

„Острието и дръжката в меча на Воортя са имали различни значения за воортяштаните. Острието е въплъщавало нападението и агресията, но дръжката, създадена от отсечената ръка на сина на свети Жургут, е била символ на саможертвата.“

— Тази твар е била светец?

Самата идея за това я отвращава. Тази грамада, настръхнала от рога, кости, зъби и бивни, която не искаш да те навестява насън. Не ѝ се мисли как би се почувствала, ако го види наистина. Същото е като да ти се яви оживял…

— Кошмар! — прошепва тя.

Спомня си и какво ѝ е казала Гожа: „Онова нещо беше страховито. Все едно беше излязло от кошмар.“

Изключва фенера, затваря очи, оставя ги да свикнат с тъмнината и чак тогава ги отваря.

Гледа силуета на Жургут — човешко подобие, цялото покрито с някакви остриета.

— Като мъж, направен от тръни — казва тихо.

Възможно ли е? Дали мъжът, когото Гожа е видяла на поляната на въглищаря, е бил облечен като воортяштански пазител? Нали и самата тя допуска, че убийствата са част от някакъв обред, значи предрешването като пазител също може да е включено в него.

Но Гожа е казала и че мъжът бил страховит великан — всеки би го забелязал, защото няма такива мъже във Воортяштан. Вече няма. Никой не може да стане толкова огромен без помощта на Божественото.

Замисля се за обезобразяването на труповете в стопанството, извършено точно както са постъпвали воортяштанските пазители със сейпурските роби допреди осемдесет години.

„Нима предполагаш сериозно — пита се Малагеш, — че истински, жив воортяштански пазител е извършил онези зверства? Как би могъл да оцелее някой от тях?“

Трепва, защото между статуите проехтява гръмко щракане. Отвсякъде я обгръща бяла светлина. Тя се озърта — сложени нарядко електрически лампи сияят все по-ярко по стените.

— Що за…

Далеч зад нея скрибуца метал. Тя се обръща към тежката стоманена врата, която се завърта бавно.

— Мамицата му! — промърморва Малагеш.

Намира скривалище зад статуята на свети Жургут, присвива се зад пиедестала и чака, цялата слух.

Чува гласове и стъпки. На двама души.

Зигне говори на някого:

— … и не сме сигурни от какво са направени. Това не е обикновен камък. Каквото и да представлява, очевидно не е като в статуите по бреговете на Солда. Засега предполагаме, че двата вида статуи са имали съвсем различно предназначение — едните практично, а другите декоративно. За украса са били онези на брега, затова са били изработвани от обикновен камък, който не е понесъл добре промените в климата. А тези са много по-… Ами… По-устойчиви. Много по-плътни. Нашите драги не оставят дори драскотини по тях. Не можем да отчупим и едно парченце за изследване. Явно са прилагали похвати, каквито не сме виждали досега. Допускаме, че не са били основани на Божественото, защото иначе би трябвало да са се разпаднали на прах, когато Воортя е умряла. Изглежда, че древните воортяштани са имали много други тайни освен свързаните с Божественото.

Малагеш наднича иззад каменния Жургут. Зигне говори на пищно облечен дрейлинг с тъмночервена роба, който носи и церемониална шапка от пухкава кожа с изобилие от златно везмо. А Зигне изглежда твърде бледа и много скована, нещо съвсем неприсъщо за нея — безграничното ѝ обаяние е неизменно във всякаква обстановка.

Малагеш не може да отгатне с какво я е разстроил този мъж, който носи бели пухести ръкавици, бели пухести ботуши и бял пухест колан. Според Малагеш той е безнадеждно конте. Но чак когато той извива глава да се почеше по бузата тя забелязва лъскавата златиста превръзка на едното му око.

„В името на морето! Това е Зигруд.“

Зяпа сащисана неговата богаташка, смехотворна премяна, пръстените на ръцете му, висящата на шията му верига.

„Адове, ама той е като церемониалмайстор на парад!“

Само с неимоверно усилие на волята успява да не прихне. За нищо на света не би могла да си представи до този миг, че най-довереният убиец на Шара Комейд ще се натруфи така.

Той отваря уста и гласът му си е същият — разтърсващо плътен и дрезгав, сякаш е отлежавал в тъмно пиво.

— И за какво са ги използвали? — казва провлачено.

— За кое питаш? — сприхаво отвръща Зигне. — За статуите ли?

— Да. Ти каза, че имали практическо предназначение. За какво са служили?

— Нищо не знаем. Нямаме догадки какво са можели да правят и дали и досега могат да го правят. — Тонът ѝ е рязък и нетърпелив, дори груб. Тя може би се опомня, защото продължава: — Забелязахме, че на всяка е издълбано име, често на място, където е трудно да бъде видяно. Някои смятат, че тези скулптури са своеобразни паметници — творби, посветени на напусналите този свят. Има и други, открихме в тях кухини, наподобяващи малки гробници. Ето една тук — наглед скромна кутия, но нищо във вътрешността не подсказва, че там е имало тяло. Само… оръжия.

— Оръжия ли?

— По едно. Във всяка малка гробница има поставка, на която е можел да бъде закрепен един меч. Само че не намерихме никакви мечове. Може би и те са изчезнали с Примигването или водата ги е отнесла, когато старият Воортяштан се разпаднал.

Зигруд разглежда статуите и не казва нищо. Мълчанието му като че ли подтиква Зигне да говори.

— Чрез своя човек в крепостта се сдобихме със списък на изпитания за проверка на Божественото. Методи, чрез които се установява има ли Божествена същност в което и да е… явление или предмет, или каквото още се сетиш. Резултатите за всяка от тези скулптури са отрицателни. Това би трябвало да е достатъчно, нали?

Той не продумва.

— Не е ли така? — ядосано добавя Зигне.

— Чух — казва той тихо, — че някой е стрелял по тебе.

— Какво?…

— Някой стрелял по тебе. Куршумът откъснал кичур от косата ти.

— О, това ли… Да, случи се преди време. Оттогава имаме допълнителни мерки за сигурност.

— А взривът? Експлозивите? Смятате ли и това за заплаха?

Единственото му око се взира в нея със странен блясък.

— Да. — Зигне вече говори отсечено и твърдо. — Но тези опасения се оказаха напразни. И така… Да се върнем към това, за което дойдохме. Мерките за сигурност тук се оказаха безупречни досега. Ако не бяха, старейшините на племената щяха да ни тормозят неуморно, за да им предадем статуите. В момента намерението ми е да изнудвам старейшините с тези скулптури, за да ни дадат правата за превоз в пристанището. Иначе ще съобщим за съществуването им на сейпурското министерство, а тъй като са намерени във Воортяштан, не се съмнявам, че министерството ще настоява да ги конфискува и проучи. Подробно. Ще останат незнайно докога под контрола на сейпурите.

Мълчание.

— Според тебе разумен ли е този план? — пита тя. — Или ще искаш да… го промениш?

Зигруд мълчи още дълго. Много дълго.

— Е? — подканя го Зигне.

Накрая той свива рамене.

— Доверявам се на твоите решения.

Тя го гледа изненадано и недоверчиво.

— Наистина ли?… Смяташ, че… идеята е добра?

— Това не съм казал. Ако бях на твое място, щях да захвърля този боклук обратно в морето. Мразя всичко Божествено, та ако ще и да е мъртво. Но не решавам аз. Ти решаваш. И ако според тебе планът е добър, ще те оставя да постъпиш както смяташ за правилно.

Зигне е толкова стъписана, че не намира думи. После пита:

— Защо?

— Какво „защо“?

— Защо си готов да ми позволиш това, ако според тебе планът не струва?

— Защото… — Зигруд въздиша. — Защото мисля, че се справяш добре.

— Не изглеждаш много доволен от това.

Той пак не казва нищо.

— Писна ми това твое мълчание — сопва се Зигне. — Не е толкова хитро, колкото си мислиш.

— Не хитрувам. Просто не знам какво да кажа. — Зигруд се запъва. — Искам да те попитам… Колко… Колко пъти някой се опита да те убие тук?

— Защо?

— Защото искам да знам.

— Според мен няма значение.

— Според мен има.

Тя сумти пренебрежително.

— Значи не е било само веднъж. И струва ли си, как мислиш? Приемливо ли е да рискуваш живота си, за да построиш това? Ако умреш тук, на брега в тази страна, под тези кранове, би ли казала, че си живяла добре?

Зигне скръства ръце на гърдите си и извива глава встрани.

— Много внезапна е тази промяна в отношението ти.

— Защо? Не може ли да съм загрижен за дъщеря си?

— Имаш ли представа — изведнъж се вбесява тя — колко пъти някой се е опитвал да убие мен, мама и Карин, докато живяхме тук? Знаеш ли колко пъти бяхме на косъм от гладната смърт? Но тогава по нищо не личеше да си загрижен.

Тишината натежава.

— Ние… — Зигруд подбира думите с мъка. — Ние вече сме говорили за това. И…

— Говорихме както ти искаше — прекъсва го Зигне. — Както предпочиташе да говорим на всеослушание. Що за пълна нелепост е тъкмо ти — човекът, който си е рискувал живота с какви ли не кръвожадни, ужасни подбуди, да ме питаш ненадейно дали е благоразумно да правя същото с поне донякъде почтени подбуди!

Зигруд май се разкъсва между безсилната ярост и потреса.

— Понякога забравям колко си млада.

— Не. Всъщност забравяш, че изобщо не ме познаваш. — Зигне си поглежда часовника. — Трябва да попитам Бисвал и Надар дали са готови да те приемат. Можеш да останеш тук, ако желаеш, и да излезеш когато решиш.

Малагеш не забелязва тя да се озърне нито веднъж, докато се отдалечава от баща си в лабиринта от статуи и излиза през стоманената врата, която се затръшва тежко зад нея.

Зигруд въздиша тежко и горестно. Зазяпва се унило в брезентовия покрив. После казва:

— Добре, Тюрин, вече можеш да излезеш оттам.

Малагеш подава глава иззад пиедестала.

— Откога знаеш, че съм тук?

— От самото начало. — Лицето на Зигруд още е помръкнало. — Твоята вакса за ботуши… Прекаляваш с нея. Навсякъде ще позная тази миризма.

— Винаги са ме побивали тръпки от този твой остър нюх. — Малагеш се надига, изтръсква малко кал от панталона си и отива при него. — Май трябва да ти благодаря, че не ме издаде.

Той вдига рамене.

— Не е моя работа. Прав ли съм да смятам, че Зигне не е искала да ти каже какво има зад тези стени?

— Прав си. Така че реших да огледам. — Малагеш спира, защото е ужасно смутена. — Съжалявам, че чух всичко това…

— Да… Животът ми стана обществено достояние — Зигруд разперва ръце и оглежда дрехите си — и това не се оказа толкова лесно, колкото се надявах. За никого.

— Изглеждаш… — Малагеш не си позволява да направи гримаса. — Наистина изглеждаш различно.

— Тези проклетии… Пфу! — Смъква ядосан кожената шапка и превръзката от лицето си и ги захвърля. Когато се обръща към нея, вместо ляво око отново има покрита с клепач празна очна кухина. — Чувствам се по-човешки без тях.

— Тази шапка не струва ли към двеста дрекела?

— Да си я нахлупят тези стари привидения. — Зигруд вдига глава към великанските каменни образи, надвиснали над тях като хищници. — В името на морето — виж ги само! Можех ли да си представя, че моята страна някой ден ще хаби кръв и пари, за да вади такива неща от океана…

— Но на твоето момиче му е хрумнала доста лукава идея. — Малагеш отива при свети Жургут, драсва клечка в камъка и пали папироса. — Може и да успее с изнудването на племената. Не ѝ липсва и адска наглост. Да крие всичко това под носа на Форт Тинадеши… Щях да ѝ се възхитя, ако не бях толкова вбесена.

— Тя е много хитро и коварно момиче. Както казах и на нея, справя се чудесно с това, което върши. — Още една неловка пауза. Той я оглежда от главата до петите. — Личи си, че тези години са били добри за тебе.

— И за тебе. Май си се проявил страхотно в преврата.

— А… — Зигруд маха с ръка. — Не видях почти нищо от този преврат. Дори не можах да се разкърша. Всичко беше като танц в бална зала, всяка стъпка се знаеше предварително, аз само трябваше да ги правя една по една. Шара свърши цялата работа, макар че никой не подозираше.

— Както обикновено.

— Да, както обикновено. Ти имаше ли някакви приключения?

— Как пък не. Тикнаха ме зад бюро. А след като се махнах, засмуках бутилката. Нямам нови белези и липсващи парчета. Поне засега. И ти май си цял и непокътнат, поне доколкото мога да различа под тези царски одежди.

— Е, не е точно така.

Зигруд дърпа устните си отляво и показва пълната липса на кътници от тази страна. Малагеш забелязва и голям белег, който подсказва, че челюстта е била счупена.

— Адска работа… Да не си уловил снаряд с лице?

— Дърводелска тесла. Затова ми е трудно да си ям супата напоследък, а пиенето е още по-мъчно. Преди три години превзехме на абордаж кораба на пирата Линдбир… Чувала ли си за Линдбир?

— Опасявам се, че не знам нищо за него.

— Ами… — Зигруд се замисля и обяснява: — Той беше гнусно лайно.

— Аха.

— Както и да е. Нахлуваме на кораба, изтребваме почти всички и остава само един юнга, скрит в трюма под кърмата. Отивам при него, момчето е на… може би на четиринайсет? Дожалява ми за него. Питам го: „Искаш ли храна? Вода?“ Той ме зяпа, после скача към мен и… — Зигруд тупва с пръсти по лявата си буза. — Много чевръст се оказа с тази тесла. — Зигруд се извръща, погледът му помръква. — Удуших го и хвърлих трупа в океана. Рибите да го превърнат в лайна час по-скоро. Доста време мина, докато всичко зарасне. Тогава ме направиха канцлер. Тоест жена ми ме направи. За да ми спаси живота, така каза.

— Жена ти ли?

— Хилд. Да. Тя е… — Зигруд пак мълчи и умува. — Тя е като Шара. Или като Зигне. Много… ъ-ъ, лукава. И тя е канцлер. Само че на по-важен пост от моя — нещо като канцлер, който назначава другите канцлери. Както направи с мен. Аз обаче си знам в какво ме бива. Просто искам да ловувам в морето и да гоня пирати. Но те ме сложиха зад бюро. Затвориха ме в голям хубав кабинет, където не виждам никого и никой не ме вижда. Все пак настоях да се измъкна оттам, когато Кварнстрьом нападна едно село. Чувала ли си за пирата Кварнстрьом?

Малагеш върти глава.

— Ясно, не си… И той е гнусно лайно.

— Май имате много такива.

— Да. Толкова се увлякохме по тази история с пристанището, чеповете ни вечно надървени от мисълта за пари, че забравихме как да се разправяме с пирати. Трябваха ни… колко бяха — две години, за да ги усмирим. Или бяха три? А после забравихме всичко, направо се захласнахме по работата тук. Както и да е, метнах се на един кораб и го подгонихме. За малко да го спипаме на шейсетина мили оттук. Но той ни съсипа мачтата с гюлета на вериги. Само страхливците се бият така.

— Дочух нещичко. — Малагеш вече се досеща защо съпругата на Зигруд не би искала човек, ръсещ нехайно изрази като „чеповете ни вечно надървени от мисълта за пари“, да е постоянно пред очите на хората. — Значи наистина си тук защото корабът ти е повреден?

— Отчасти. Преди няколко месеца Зигне изпрати шифрограма до началството, за да попита одобряват ли тази тактика. Исках да видя какво става, а повреденият кораб е добър повод. Впрочем ти какво правиш тук? Не е ли странно да се озовеш на такова място?

— Шара — казва тя, сякаш името е изчерпателен отговор.

— Ясно. И твоята оставка ли влизаше в играта?

— Не. Това си беше мое решение. Тя просто ме придърпа обратно.

— Постъпва зле, като праща стар воин отново на бойното поле. И с каква игра се е захванала този път?

Олеква ѝ, че Зигруд не разпитва за подробностите в нейната оставка, защото ѝ е омръзнало да отговаря уклончиво.

— Открили са някаква руда, метал или не знам какво близо до крепостта. Шара се тревожи, че това нещо може да е Божествено.

Двамата сядат на пиедестала на свети Жургут и тя му разказва накратко за разследването на Сумитра Чоудри и за изчезването ѝ. Той слуша внимателно и пуши лула — старата лула, както забелязва Малагеш, не някоя изящна луличка с украса от слонова кост, а мръсната и надраскана грозотия от дъб, която винаги е държал в джоба си. И неочаквано се чувства адски спокойна и склонна към откровеност за пръв път от много седмици. Двамата със Зигруд са минали през огън и смърт, после са лежали дълго в болницата край Баликов. Но тя още се ядосва, че той се е възстановил бързо и почти напълно, с което е изумил лекарите, а тя много по-бавно и мъчително.

След като тя млъква, Зигруд размишлява дълго. После казва:

— Я ми обясни пак що за руда е тази.

— Проводник на електричество. Като онези, с които работят електрическите лампи. Наумили са си да я използват за… Знам ли — да захранват повече лампи, да го правят по-лесно и по-бързо.

Зигруд я зяпва в недоумение.

— По-бързо ли? Как ще направят светлината… по-бърза?

— Адовете да ме вземат, ако знам. Инженерни дивотии. Казах им, че изпращат тук неподходящ човек, но те ме стискаха за топките — образно казано в моя случай.

Той клати глава и се заглежда в статуите и централата на ЮДК, чийто покрив едва се подава над оградата.

— Виж в какъв свят ни натресоха. — Зигруд се вторачва в някаква бяла като кост арка. — Може би трябва да ни зарежат тук, в това гробище на старини.

— Може би не всичко тук е ново за нас. Снощи видях нещо… И май сме го виждали само Шара, ти и…

Преди да довърши, стоманената врата пак се отваря. Двамата вдигат глави — Зигне е.

Вижда ги и спира като закована. Кима със сдържана ярост, сякаш казва на глас: „Тъкмо това очаквах.“ Тръгва към тях.

— Колко приятно…

„Защо, макар че сме с по двайсет-трийсет години по-стари от нея — чуди се Малагеш, — сега се чувствам все едно сме две хлапета, сгащени насред беля?“

Изправя се и казва:

— Добър вечер, главен технолог Харквалдсон. Чудесна нощ, нали?

— Значи да смятам, че вие сте разбили касата в склада за гориво, откраднали сте камион и сте прескочили стената.

— Кражба ли е, ако камионът изобщо не е напускал склада?

— Знаете ли, бих могла да дам заповед да ви застрелят.

Зигруд се надига.

— Я сти…

— Пробвай! — прекъсва го Малагеш. — После пробвай да обясниш защо са ме застреляли тук. Като гледам какво има тук, ти май си в доста по-неизгодно положение от мен, главен технолог Харквалдсон.

— Бих очаквала като гражданка на Сейпур да предпочитате свързани с Божественото предмети да бъдат съхранявани под строг надзор.

— Права си. И точно защото съм от Сейпур, според мен е голяма гадост от твоя страна да не ни кажеш, че имате такива неща тук. Да, разбирам защо не би искала да ти отнемем най-силния коз в играта. Искаш да го изиграеш срещу племената, нали?

Веждите на Зигне се извиват от учудване, че Малагеш е разгадала замисъла ѝ.

— Криех се ей там — посочва Малагеш с папиросата. — И чух всичко.

Лицето на Зигне става яркочервено.

— Как смееш! Това… Това… — Впива поглед в баща си. — Ти нищо ли няма да кажеш?!

Озадаченият Зигруд свива рамене.

— Какво да кажа?

— Поне нещо убедително в моя подкрепа! Не е ли смехотворно да питаш мен какво да кажеш, когато тази жена е подслушвала личния ни разговор!

— Не са важни някакви семейни тайни — казва Малагеш, — нито търговските хитрини на вашата компания. Цялата тази гнусотия наоколо е заплаха за националната сигурност, главен технолог Харквалдсон.

— Това са статуи, нищо повече — възмутено отвръща Зигне. — Проверявахме ги за каквито и да било признаци на Божественото, но няма и следа от него. Ако бяхме открили прояви на Божественото, щях да уведомя крепостта незабавно.

— Да, ако ги бяхте открили с изпитания, за които сте осведомени официално от Форт Тинадеши — натъртва Малагеш. — Искаш ли да се разровя и да открия кой е вашият човек там?

Зигне пребледнява.

— Това няма нищо общо със Сумитра Чоудри.

— Сигурна ли си? Не криеш ли още тайни от мен, Зигне? Или тази беше единствената? Знам чудесен начин да претърся всяко местенце при вас — да подхвърля на Бисвал какво става и да го насъскам да обърне всичко тук с главата надолу от чиста параноя.

Зигне я гледа стреснато, после се обръща към баща си.

— Тази… тази жена излага на риск цялата ни страна. Всичко ще пропадне, ако не довършим проекта за пристанището. Още ли ще гледаш бездейно отстрани?

— Зигне, ти си хитроумно зверче — казва Зигруд. — Стига ти умът да знаеш кога са те притиснали в ъгъла. Ако имаш какво да ѝ кажеш — кажи го.

Зигне въздиша раздразнено, после се обръща към Малагеш.

— Казах ти всичко, което знаех за Чоудри. Постарах се да ти помогна дори повече, отколкото е нужно!

— Погледни ме в очите — Малагеш пристъпва към нея — и го повтори.

Ледените очи на Зигне проблясват.

— Заклевам се, че е така, генерал Малагеш.

Малагеш се взира в нея още миг-два, после кимва.

— Добре. Вярвам ти. Засега.

— И… за статуите…

— Питаш дали ще те издам ли? Още не съм решила. В момента си имам по-лоши грижи, а ако направя и това, положението само ще стане още по-заплетено.

— Май ще трябва да се задоволя с това. Ако сме приключили с взаимните заплахи, може ли да заведа баща си на срещата с Бисвал? Всъщност къде ти е шапката, татко?

Зигруд свива рамене.

— Вятърът я отнесе.

— Няма значение. Ще ти намерим друга. Хайде, да вървим.

Тримата тръгват към изхода от площадката. Зигруд се прокашля и мърмори с какво удоволствие ще се върне в централата да поспи след всичко това.

— Покоите ти са готови — троснато го уверява Зигне. — Ще бъдеш настанен в апартамента на фара.

— О…

— Най-хубавият апартамент в сградата — добавя тя.

Малагеш не може да проумее как е успяла да вложи такава неприязън в тези думи.

— Няма нужда — отказва Зигруд. — Спал съм и на много по-лоши ме…

— Знам. И това не е важно. Важното е, че ти си даувкиндът и всички тук очакват да се отнасяме към тебе подобаващо. Ако те пъхна в някоя стая за работници, ще помислят, че проявявам неуважение.

— Тогава… Ще им кажа да не си го мислят! — наежва се Зигруд. — Ще им кажа да си го начукат!

— О, не! Не и с тези думи. А и ще изглежда, че се опитваш да ме оправдаеш. Ти вече не си никой! Хората имат очаквания към тебе!

— Говориш като майка си.

— Ако с това намекваш, че говоря умно — да, ще го приема като компли…

Малагеш вече не ги слуша. Още не е била в тази част на площадката, затова не е виждала огромната, висока петнайсет стъпки статуя до самата ограда. Щом я зърва, спира рязко и сякаш ледена висулка пронизва сърцето ѝ.

Веднага я познава. Ама разбира се! Нима не е видяла снощи несравнимо по-великанско подобие на това изваяние да се надига от морето и да опира гигантска длан на скалите? Нима страшните сцени по бронята не са се запечатали в паметта ѝ — същинска плътна стена от невъобразимо насилие?

— Воортя… — шепне Малагеш.

Вторачила се е в статуята, която е толкова бледа, че светлината сякаш се процежда през нея. Изглежда направена от най-чистия сняг. Поставена е върху пиедестал, пред който има широка купа, почти като вана, с ноктести лапи вместо крачета. Долу по пиедестала са издълбани много титли:

ИМПЕРАТРИЦА НА ГРОБОВЕТЕ

СТОМАНЕНАТА ДЕВА

ОНАЗИ, ЩО ЯДЕ ДЕЦА

КРАЛИЦА НА МЪКАТА

ОНАЗИ, ЩО СЦЕПИ ЗЕМЯТА НА ДВЕ

Малагеш се пита как е възможно някой някога да е обичал и боготворил такава твар. И изведнъж проумява: „Защото са победили.“ Както Бисвал ѝ е казал веднъж в дните на сумрачна свирепост по време на Жълтия поход: „Войната е ад, какъвто и континенталите, и техните богове никога не биха могли да измислят. И ние сме длъжни да се държим подобаващо. Онези, които виждат войната каквато е, ще победят в нея.“

И воортяштаните май са били прекалено готови да виждат войната каквато е. Наслаждавали ѝ са се, изградили са страната си върху нея — цяла култура, породена от желанието да причиняват на другите немислимите ужаси на войната. Така са побеждавали отново и отново. Оцелели са в Божествените войни, а после са завладели почти всяко парче суша на света.

И естествено, че са я обичали. Колкото ще жестока или равнодушна да е била, помагала им е да побеждават.

Малагеш тътри крака напред, впила поглед в това студено неподвижно лице. Спомня си нещо, което е чувала — Воортя не продумвала и пред другите Божества, и пред поклонниците си. „Не се е налагало, нали? Само се вгледай в това лице и ще разбереш всичко, което ти е нужно…“

Забелязва някакво движение пред статуята. Трептене във въздуха като от горещина, сякаш на земята има огън, но тя не може да го види. Взира се с присвити очи в раздвижения въздух, опитва се да проследи източника.

Но не е ли имало огън на земята преди време? В калта под трептенето още се виждат овъглени съчки и пръсната сивкава пепел, все едно някой е спирал за нощувка там.

Мозъкът ѝ работи трескаво. „Същото е както в рудника за тинадескит. Сумитра Чоудри да не е идвала и тук, за да направи своето чудо?“

Пристъпва натам нетърпеливо, за да потърси следи от изгорен розмарин или сушен жабуняк.

Но внезапно настъпва… промяна.

Малагеш спира и вдига поглед към лицето на Воортя.

Светът се смръзва.

Има някой в статуята. Твърде смахнато чувство, но тя не се съмнява: там е нечие съзнание, нещо будно, което наблюдава.

— Има някой там… — прошепва Малагеш.

— Какво? — чува гласа на Зигне сякаш в далечината.

Опитва да се взре по-дълбоко в празните, безизразни очи.

— Има някой зад тези очи. Някой… отвръща на погледа ми.

Струва ѝ се, че статуята на Воортя се накланя към нея. И тогава вижда морето.

Тъмни води се люшкат под жълтата луна. Тя пада в морето, потъва все надолу в дълбините през блещукащите копия на лунните лъчи, вихрушките от мехурчета и мярналите се лъскави риби.

Светлината под нея се променя, сякаш има втора луна и второ небе на дъното, и тази луна не е жълта, а бяла, чисто бяла.

Пронизва мрачната вода, издига се в това второ небе и вижда…

Остров, полегнал на хоризонта, обгърнат в мъгла. Странни върхове пробиват струпаните около него облаци като коралови израстъци.

Чуват се гласове в нощта: „Майко, Майко! Защо ни изостави?“

Островът се носи стремително към нея. Брегове с белотата на кост и с крехкостта на седеф, а от чудатите пясъци се надигат огромни градежи, могъщи кули, напомнящи за хитин и нокти. Тя вижда, че някои изобщо не са здания, а статуи, по-грамадни и от най-високия небостъргач в Галадеш, такива колоси, че едва различава върховете им…

„Майко. Ние те обичахме. Ние те обичаме. Молим те, дай ни обещаното.“

Малагеш се рее през белия град. Студената бяла луна запълва тъмното небе над нея. „Наистина ли съм тук? Пренесоха ли ме тук?“ Разбира, че не може да отгатне. Просто витае из този необикновен безкръвен свят от издути постройки, които изтъняват нагоре във виещи се изящни кули, свят на огромни безмълвни великани, скрити в облаците.

И тогава осъзнава, че не е сама.

Улиците и бреговете пред нея са пълни с хора… Но те не са нормални хора. Нужно е само да зърне стотиците стърчащи неща по раменете и гърбовете им, за да проумее какви са всъщност.

Хиляди, много хиляди воортяштански пазители стоят напълно неподвижно на лунната светлина, рамо до рамо по улиците, площадите и далечните брегове. Малагеш едва не изкрещява от ужас, убедена е, че тези чудовищни твари ще се обърнат към нея и ще я разкъсат. Но те не правят това. Осеяните с бодли и шипове ръце са отпуснати върху дръжките на тежките мечове, очите гледат нещо високо над тях.

„Молим те, Майко — шепнат те. — Молим те, говори ни.“

Малагеш се носи между уродливите воини, вторачва се в техните простички маски и грозна броня, сякаш наполовина от рога и наполовина от черупки. Накрая се обръща бавно в посоката, накъдето гледат те.

Вторачили са се във висока бяла кула насред града. На самия връх има балкон и макар да знае, че будна не би могла да има толкова зорки очи, Малагеш различава как горе някой крачи напред-назад.

„Майко — казват те, — ела при нас.“

А после една от гигантските статуи пред нея… помръдва. Съвсем недоловимо движение, лекичко трепване, но тя знае какво е видяла. Статуята стои с гръб към нея, тя обаче разпознава фигурата, сияеща под луната — нали е изстреляла патроните от барабанлията към същия силует само преди две нощи?

„Воортя.“

Прекрасна, страшна и великолепна, въплъщение на жестокостта, Воортя се е изправила в мъглата. Безшумното движение на тази огромна фигура вдъхва безграничен ужас на Малагеш.

Богинята се обръща бавно, извива глава, сякаш е чула някой да я назове по име.

„Не, не. Не, моля, не…“

Тъмните бездушни очи се завъртат към нея.

„Майко — шепнат пазителите, — Майко, Майко…“

Тогава някой казва зад рамото на Малагеш:

— А ти трябва ли да си тук?

Тя се обръща към надвиснала над нея грамада от лъскав метал. И преди да отвори уста за писък, неочаквано пак се потапя в океана.

Нагоре, все нагоре. Обратно през неспокойните тъмни води, които пронизва устремно към променливата светлина на жълтата луна.

Изскача от океана и светът се завърта около нея.

— Тюрин? — вика я Зигне. — Тюрин!

Тя усеща студена кал по врата си, главата я боли отзад. Вкарва въздух в дробовете си и ненадейно я раздрусва кашлица.

— Генерал Малагеш? — не млъква Зигне. — Добре ли сте?

Тя отваря очи и за свой ужас вижда бели статуи над себе си… но те са скулптурите от площадката, а не грамадните страшилища, които е зърнала на онова място.

Но какво е онова място?

„Знам какво е — казва си тя смразена. — Знам къде попаднах преди малко.“

Лицето на Зигруд се появява пред нея. Той прикляка да ѝ помогне.

— Тюрин? Кажи нещо. Можеш ли да говориш?

— Още е там — хрипти тя. — Истинско е…

— Кое? За какво говориш?

Тя чувства, че отмалява, все едно видяното е ранило самия ѝ ум. И преди да припадне се напъва да им извика: „Градът на остриетата! Още е там! Града на остриетата още го има!“ Но не успява — мракът я поглъща.

Взрив от светлина

Животът не е нищо друго освен преддверие на смъртта. Очакват ни други светове.

Изживейте живота си и изберете пътя си със знанието за тази тайна. Всички ще се намерим един друг отвъд тъмното було в края на света. Ще се прегърнем на далечни бели брегове и ще ликуваме от окончателната си победа.

„Писания на свети Жургут“, 721 г.

Буди се сепната и осъзнава, че пищи. Сяда рязко и посяга към хълбока си, но барабанлията не е там. Постепенно проумява, че е на своето легло в своята стая в централата на ЮДК.

— Що за… — мърмори Зигне. — Какво ти става?

Малагеш се оглежда — Зигне седи на стол в ъгъла. От купчинката черни фасове в пепелника на пода до нея личи, че е тук отдавна.

— Мамка му, ти защо си тук? — сопва се Малагеш. Подсмърча и си разтърква едното око. — Какво е това бдение?

— Наглеждам те. Ти припадна, като че имаше някакъв пристъп. Реших да седя при тебе, докато баща ми се занимава с официални срещи.

— Гадост…

Малагеш се навежда напред и потрива челото си. Струва ѝ се, че някакви буболечки се мъчат да си пробият път през черепа ѝ.

— Главата ли те боли? — пита Зигне.

— Може ли малко шибана тишина, а?

— Хъм. Сутрин си голяма чаровница. Впрочем наближава пладне.

Малагеш се връща мислено към последното нещо, което е видяла… или си е въобразила. Онзи миг, онова видение по-скоро е отвъд обикновеното зрение, отвъд нормалните сетива.

Пулсът ѝ се забързва. „Още е там. Градът на остриетата още съществува… някак.“

Нелепо хрумване, но след преживяното у нея не е останала и сянка на съмнение. Ако го оспорва, ще е същото като да върви под проливен дъжд за пръв път в живота си и после да отрича, че изобщо се е намокрила.

„Там някъде има друг свят. Има място под нашето върху океан извън реалността.“

Тя мисли за пазителите, за разчленените трупове, за шепота на Гожа за мъжа от тръни и всичко това започва да ѝ подсказва плашеща до смърт идея.

„И може би границите започват да се размиват.“

— Добре ли си? — пита Зигне. — Да не е… Да не се връщаш в миналото?

— Какво?! — изръмжава Малагеш.

— За твоето минало говоря. Ти си боец. Знам, че… Как го наричат? Отгласи от войната? Сенките на битките?

— Къде е баща ти? При Бисвал ли?

— Не. Отмениха срещата. И това е другата причина да съм тук. Има… нещо ново.

— И то е?…

— Намериха… още едно тяло. Тоест части от тяло. Доколкото разбирам, прилича на онези, които сте намерили в стопанството, но тези останки са били на скалите западно от крепостта. — Зигне засмуква цигарата така, че Малагеш чува пукота на огънчето в другия край на стаята. — Жена от Сейпур.

Туптенето в ушите на Малагеш спира.

— Чоудри? — тихо пита тя.

— За съжаление не знам. Не са намерили главата. Патрул открил останките на скалите тъкмо там, където тя се е разхождала често. Изглежда… вероятно.

— Къде е тялото сега?

— Тези… части са при Рада. Подсказах на Бисвал, че това е най-практично, защото тя е медицинският специалист тук. Предположих, че ще искаш да участваш в дисекцията.

— Аутопсията.

— Да де, за същото говоря. Той се съгласи. Останалите в крепостта са доста заети заради пропадането на тунелите, или поне така изглежда, така че той с удоволствие прехвърли това задължение на тебе. Каза, че напоследък са му се струпали твърде много мъртви сейпури.

Малагеш се напъва да скочи от леглото, но краката ѝ се подгъват и тя за малко не се стоварва на пода.

— В името на морето… — Зигне става, помага ѝ да се изправи. Малагеш се учудва на силата ѝ. — Ти не си добре.

— Адски си права! Къде ми е оръжието?

Зигне вади барабанлията от едно чекмедже и ѝ го дава.

— Ще се дуелираш ли с някого, госпожо генерал?

— Щом видиш баща си, предай му, че трябва да говоря с него — казва Малагеш, докато пъха оръжието в кобура.

— И за какво ще бъде този разговор?

Малагеш се опитва да измисли нещо, което да не звучи съвсем налудничаво.

— Кажи, че е по работа на министерството. Само това.

След два часа Малагеш тропа на вратата в дома на Рада Смолиск. Дъждът е пороен, яростна буря налита внезапно откъм брега и Малагеш е доволна, че този път е решила да носи фуражка. Къщата е сгушена в горичка малко преди канарите в северозападната част на града, затова е на почти еднакво разстояние от Галериите и от крепостта, което може да се приеме и като твърде натрапчива метафора за трудното положение на Рада. От това място има изглед и към строителните площадки на пристанището, които са около петстотин разкрача по-ниско. Малагеш дори различава площадката със статуите, включително мъничката дупка, която е изрязала в брезента снощи.

Рада отваря вратата в смехотворна и твърде грозна дреха от пухкави кожи и за малко не изскача от нея, когато вижда Малагеш.

— Г-госпожо г-генерал! Вече ходите? Чух, ч-че не сте до…

— Още един труп ли има? — прекъсва я Малагеш. — Още един?

Рада кима.

— Уви, да. Този път е жена. С-сейпурка. Бисвал и Надар ми р-разрешиха да направя аутопсия, но наредиха да изчакам…

— Покажи ми.

— Р-разбира се.

Малагеш изтръсква капките от ръкавите си и прекрачва прага. Първата стая е тъмна, разхвърляна и явно не е предвидена за приемане на гости, защото всяка равна повърхност е затрупана с книги и празни чаши за чай. Студът е страховит. Малагеш знае от опит, че това е признак за самотен обитател. Но най-чудатото в стаята са препарираните животни: врабци и риби, глави на елени, глигани и някои видове планински котки. За миг ѝ се струва, че цялата фауна от възвишенията е пропълзяла по стените и изведнъж се е смръзнала.

— Ъ-ъ… на лов ли ходиш? — пита Малагеш.

— Не. З-защо питате? О, да, ж-животните. Не. Просто ги препарирам.

— Препарираш ги?

— О, да. Т-това ми е хоби. Тук ловците са много и изхвърлят всичко от животното, к-което не се яде. Аз използвам остатъците. А р-работата си върша в другите стаи. Оттук.

Тя води Малагеш през отсрещната врата и влизат в много по-обикновени помещения — бял пестеливо обзаведен лекарски кабинет, какъвто човек очаква, когато отиде на преглед.

— Н-никой не идва п-пред другия вход — казва Рада.

— О, извинявай — казва Малагеш. — Не знаех.

— Н-няма нищо.

И тук са изложени образци от заниманията на Рада с таксидермия, но не в такова изобилие: озъбената глава на глиган и патица с разперени криле висят на стените до входа. Рада моли за малко търпение, докато облече по-подходящи дрехи.

— Н-нали разбирате, ще се н-нацапам много с трупа.

— Ясно ми е.

Малагеш смъква мокрия шинел от раменете си и го окачва в ъгъла.

Рада отива в друга стая, а Малагеш сяда и потъва в размисъл. По-разстроена е, отколкото би очаквала: първо предполага, че Чоудри е мъртва, а после подозира, че някак е била замесена в убийствата. Но изобщо не е очаквала да научи, че тя е била подложена на такава отвратителна гавра.

Рада се връща, сега е с тъмнокафяви дрехи и гумирана престилка.

— Тя е в з-задната стая. Ако сте г-готова?…

— Готова съм.

Минават през поредната врата. Зад нея има малка стая, наглед пригодена за хирургически операции или може би за подготовка на мъртъвци за погребения. Средата е заета от маса с каменен плот, в който се виждат отвори за оттичане. А на плота са сложени…

Неща. Мозъкът ѝ може да ги възприеме само така: неща. Обекти. Някакви части. Не като човек, защото за нея това е просто немислимо. Да видиш себеподобен нарязан толкова безмилостно сякаш го лишава напълно от принадлежността му към човешкия род.

Прави усилие да се овладее. Съсредоточава се.

На масата има две половини от човешки торс. Кожата е тъмна, гърдите са съсухрени и увиснали. По слабините се виждат остатъци от гъсто окосмяване. Жена, подложена на старателно и прецизно разчленяване, краката и ръцете са отрязани и махнати. Останало е само лявото бедро, но и то е отделно. Поставено е близо до таза, като че в опит на тези съсипани останки да бъде придадено подобие на цялост. Но това само подчертава колко чудовищно е извършеното с жената.

— С-същото, което вече сте в-видели, нали? — пита Рада.

— Ами да — тихо потвърждава Малагеш. — Почти същото. Но в предишните случаи са оставяли главите и крайниците.

— Не г-грешим в п-предположението, че тази жена е б-била от Сейпур, нали?

Малагеш кима.

— Така е. В тялото няма кръв, но цветът на кожата си личи. На скалите ли са я намерили?

— Д-да. Там, където е ходела изчезналата с-служителка на министерството, доколкото знам.

Малагеш поглежда Рада, която диша тежко.

— Можеш ли да направиш аутопсия?

— Д-да, частична. Минало е време от смъртта, но… ще се опитам. К-какво се надявате да откриете?

— Каквото и да е. Поне нещо. Искам да науча нещо, за да докопам онези мръсници.

Рада кима покорно.

— Тогава да започваме.

Малагеш сяда до стената и придърпва втори стол, за да намести краката си на него. Смъква се на стола, отпуснала ръце на корема си, и наблюдава почти като зрител на състезание как Рада Смолиск извършва старателна и умела дисекция на тези човешки останки. Опасенията ѝ, че ще възприеме това като чудовищно посегателство, не се сбъдват. Думите на Рада напомнят по-скоро за разходка по вода в позната приятна местност.

— Забележително чисти разрези — казва тя тихо. — Почти като направени от хирург. Но дори хирург при толкова големи разрези би оставил… как да се изразя… следи от рязане. Нужни са усилия за проникването през толкова много тъкани. Но няма такива следи. Все едно са го правили с дисков трион.

Тя рови в инструментите си, за да си помогне с още някакво плашещо приспособление.

Малагеш не пропуска факта, че Рада пак е престанала да заеква. Работата с този разчленен труп като че ли я превръща в съвсем друг човек, несравнимо по-уверен и съсредоточен в сравнение с всекидневните занимания.

На Малагеш обаче ѝ е трудно да се съсредоточи. През часовете на аутопсията, която се проточва много по-дълго, отколкото е очаквала, ехото от нейното видение е като вой в главата ѝ. Вижда още един труп, отново обезобразен според навиците на воортяштанските пазители, и сякаш целият ѝ свят е готов да се срути, за да потънат всички в мастилено-тъмното море през сноповете лунна светлина към един чудат бял остров от другата страна на действителността…

„Проникват през тази граница ли? Дали пазителите се промушват тук-там, за да нападнат всеки, когото успеят да намерят? И как изобщо е възможно това, ако Воортя е мъртва?“

— Съвсем рядко се случва да присъства още някой — казва Рада разсеяно.

По челото ѝ са избили капки пот. Малагеш проумява, че сигурно е тежък труд да се справи с всички тези мускули и кости. Разтърква си очите и опитва да насочи вниманието си към ставащото на масата.

— По-добре ли е да има и друг човек?

— Може би. Чувствам се по-добре да има и свидетел в такива случаи. Не е ли интересно?

— Кое? За трупа ли говориш?!

— Не. Е, да, в някакъв смисъл. За тази… тази възможност да научим какви сме, да разгледаме много отделни и любопитни елементи, от които се състоим. — Чува се пращене на счупена кост. — Толкова много системи, толкова много части… По-сложно е и от най-сложния часовников механизъм. Понякога се питам: наистина ли сме едно цяло, или сме безброй различни неща, които само си въобразяват, че са едно?

— Май въпросът е основателен — признава Малагеш с изненада, уважение и леко объркване.

Чуди се дали Рада винаги размишлява на глас, когато е заета с такава работа, дали говори на своите бездиханни „пациенти“ или на голите стени.

— За какво мислите, докато я гледате? — пита Рада.

— За това, че можеше да е от моите войници.

— Интересно. Ако не сте против още един въпрос — а какво чувствате?

— Какво чувствам ли? Искам да науча кой е направил това.

— Тоест чувствате се отговорна за нея? Повече отколкото спрямо друг човек ли?

— Разбира се.

— Защо?

— Поискахме от тези деца — да, деца — да дойдат в другия край на света, да се бият и да работят за нас. Някой трябва да се грижи за тях.

„Но ти — обажда се тихичко гласче в нея — се отказа от работата, с която би помогнала най-много за това.“

„Я да млъкваш!“ — скастря се сама Малагеш.

„По-добре ли си сама? Наистина ли?“

„Млъкни!“

— Обмислена позиция — отбелязва Рада, докато се занимава с останките. — Генерал Малагеш, малцина имат вашата способност да осъзнават мотивите си. Ние сме прекрасни и необикновени същества, разгорещени и шумни, с внезапни и неразгадаеми пориви, с диви страсти. — Тя оставя скалпела и хваща нещо като миниатюрен трион. — Но когато размишляваме за битието си, виждаме в себе си хладнокръвие, самообладание, разсъдливост, умение да насочваме събитията… И все забравяме, че зависим напълно от тези непокорни скрити системи, както и от стихиите, разбира се. И когато стихиите надделеят и мъничкият огън в нас угасне… — С неприятно пращене Рада отделя от трупа нещо, което би трябвало да е неразделно от него. — Какво следва тогава? Взрив от тишина и вероятно нищо друго.

Малагеш не успява да сдържи думите, защото тези съмнения ѝ тежат твърде много:

— Значи не вярваш в задгробния живот?

— Да, не вярвам.

— Малко е странно тъкмо континентал да не вярва в това.

— Нищо чудно Божествата да са го сътворили някога за нас — отвръща Рада. — Но вече ги няма, нали?

Малагеш решава да не споделя колко гнетящ е за нея този въпрос.

— Питам се колко ли измамени трябва да са се почувствали мъртвите, когато отвъдното се изпарило изведнъж около тях — продължава Рада. — Всичко е като игра — добавя тихо. — Както и да я играеш, накрая завършва нечестно.

— Не краят е важен — възразява Малагеш.

— Нима? Нали сте войник? Вашата цел не е ли да навличате края на други? Вашият дълг не е ли да превръщате в това — тя мушка с пръст останките на масата — вражеските войници?

— Това е грубо изопачаване на самата идея за воинския дълг.

— Щом е така — Рада вдига глава и се взира в нея, — моля ви да ми я обясните.

И Малагеш долавя, че Рада нито ѝ се подиграва, нито опитва да се скара с нея. По-скоро е готова да извърви докрай всяка посока, в която е кривнал разговорът, досущ както е готова да проследи къде минава цялата увредена вена в съсухрен труп.

В операционната е тихо, чува се само как потракват инструментите на Рада и шумоли дъждът.

— Думата, която всички забравят, е „служба“ — казва накрая Малагеш.

— Служба ли?

— Да. Това е служба, а ние — войниците, служим. То се знае, когато хората мислят за войника, винаги се сещат първо, че той отнема. Отнема територия, отнема живота на врага, отнема блага или кръв. Всички са захласнати по тази всеобхватна абстрактна идея за „отнемането“, все едно ние сме някакви пирати, само се перчим с оръжията си и тормозим хората нарочно. Но войникът — говоря за истинския войник — според мен не отнема. Войникът дава.

— Какво дава?

— Каквото и да е — натъртва Малагеш. — Всичко, което поискат от нас. Вече казах, че ние сме на служба. Войникът служи не за да отнема, влага всичките си сили не за да има той нещо, а за да могат други някой ден да имат нещо. Острието не е мил приятел за войника, то е бреме, тежък товар, с който да борави съвестно и внимателно. Свестният войник прави всичко възможно, за да не се налага да убива. Това е целта на обучението му. Но ако се наложи — правим го. И тогава даваме част от себе си, както са поискали от нас.

— И според вас коя е тази част? — пита Рада.

— Може би душевният покой. Убийствата са като ехо в нас, което никога не заглъхва. Може би някои от онези, които са убивали, не подозират какво са загубили. Но и те го губят.

— Така е — казва Рада. — Всяка смърт отеква неспирно. И понякога сякаш заглушава всички звуци на живота.

При тези думи Малагеш внезапно си спомня, че жената пред нея е била приклещена някога в срутена къща сред труповете на семейството си, останала е в този тъмен капан с тях дни наред. Тогава проумява, че в някакъв смисъл невръстната Рада Смолиск може би още е в клопката на онзи мрак и опитва да се измъкне. Операциите, хуманността, аутопсиите, дори препарирането на животни — дали всичко това не е стремеж да напипа буквално суровата материя на живота, да я подреди в търсене на някаква тайна, която би отключила тъмния затвор, за да проникне светлината в него?

Или пък Рада Смолиск се чувства на мястото си само сред мъртвите. Тя изобщо не заеква в тази стая и дори се държи като просветен и красноречив човек. А във всекидневието до Зигне и Бисвал е пелтечещо изнервено същество, видимо откъснато от нормалната си среда. „Ако смъртта отеква — казва си Малагеш, — може би човек успява да свикне с това и дори започва да харесва нейния шум.“ И Чоудри е запълнила стаята си със скици на тази адска страна, с образи от нейната история.

Тя си спомня…

Онази рисунка с въглен в стаята на Чоудри — бряг, на който мнозина са коленичили със сведени глави, зад тях се издига кула…

Малагеш се напряга на стола. „Видяла го е — хрумва ѝ ненадейно. — Видяла го е! И тя като мен е видяла проклетия Град на остриетата.“

Досеща се, че е станало чрез Прозореца към Белите брегове — чудото, което ѝ е описала Зигне. Значи е подействало. Чоудри се е промъкнала на площадката със статуите, извършила е онзи древен обред и е зърнала същия остров. И може би самата Малагеш е видяла Града на остриетата снощи само защото обредът още върши работа — като отворена врата, достъпна за всеки.

Как я е сполетяла смъртта? След всичко това как Сумитра Чоудри е била убита също като воортяштаните?

— С-съжалявам, генерал Малагеш — казва Рада накрая. — Проверих всичко възможно, н-но не намерих нищо.

— Нищо ли? — пита Малагеш.

— Наистина няма нищо, което да даде насока. А и м-материалът за работа е оскъден. М-може би аз не съм подходяща за т-тази задача.

Малагеш става и отива при масата, на която Рада е вършила своята зловеща работа.

— Толкова ми е омразно това, Рада, че не намирам думи.

— В-вие познавахте ли я, г-генерал Малагеш?

— Не. Никога не съм я виждала. Но да гледам как са превърнали някого в това… — Тя тръсва глава. — Всъщност дори не знаем дали е тя, нали? Дори не можем да съобщим на семейството ѝ, че нямаме съмнение в нейната смърт. Само предполагаме. И няма как да ги доведем, за да потвърдят дали…

Малагеш млъква, споходена от някаква идея.

— Г-госпожо генерал? — казва Рада.

Тишина.

— Ъ-ъ… Госпожо генерал?

— Тя е била наградена със Сребърна звезда — тихо казва Малагеш.

— Какво имате предвид?…

— Наградена е със Сребърна звезда. За проявен героизъм след раняване при изпълнение на служебния дълг. Простреляна е в… уф… — Малагеш щрака с пръсти, сякаш така ще сръчка паметта си. — В рамото. В лявото рамо. Четох досието ѝ.

— Тоест…

Малагеш се навежда над трупа и отмества внимателно увиснала кожа, за да огледа лявото рамо.

— Гладка е. Проклятие, кожата е гладка! Никакви белези!

— И какво?

— Ами не е тя! — изтърсва Малагеш, едновременно успокоена, объркана и вбесена. — Не е тя! Адовете ме взели, ако знам коя е тази жена, но не е Чоудри!

— С-съдите по липсващ б-белег?

— Простреляна е в рамото и за малко не е умряла от това, госпожо губернатор. Раната е била сериозна. Не награждават със Сребърна звезда просто така. Трябва да са ѝ останали белези. — Малагеш вдига глава, мислите ѝ се носят като поток.

— Някой се ебава с мен!

— М… м-моля?

— Някой сигурно… Да, някой сигурно е научил, че ровя случая с Чоудри. Това е! Някой е искал аз или всички ние да сметнем Чоудри за мъртва. Май съм накарала някого да настръхне и това никак не му харесва. Толкова са се подплашили, че са обезобразили тялото на съвсем друга жена и са го подхвърлили на скалите, за да ме насочат по грешна следа!

— Г-генерал Малагеш, не се ли увличате м-малко с параноята?

— Възможно е. Но параноята обикновено не вреди и често помага. — Не ѝ е особено неприятно, че цитира Зигне. — Колко е часът?

— Седем вечерта.

— Гадост. Вече е тъмно. Налага се да чакам до утре, за да кажа на Надар. — Малагеш маха от лицето си влажен кичур.

— Е, госпожо губернатор, не мога да не призная, че тази вечер научих адски много.

— З-за мен в-винаги е удоволствие да помогна.

— Какво ще правиш с… с останките?

— Вече съм свикнала с тези процедури. Няма да е проблем да уговоря всичко с крепостта.

Малагеш ѝ благодари и се напряга в очакване на студа, когато излиза от къщата ѝ. Но странно, няма рязка промяна. Осъзнава, че при Рада е било мразовито, може би дори нечовешки студено, и затова не усеща студа навън. Обръща се и вижда Рада пред вратата да я гледа с големите си тъжни очи. Над нея коминът бълва гъста равномерна струя дим, сияеща в бяло от лунните лъчи.

Чуди се кой ли би поискал да опита измамата, че Сумитра Чоудри е мъртва. И я спохожда прозрението, че основният заподозрян е самата Чоудри.

Късно е. Тя пъха непохватно ключа в ключалката и отваря вратата. И замръзва, изненадана от бумтящите пламъци в камината. После зърва планината от мазни кости и натрошен хляб на масичката за чай, зад която седи Зигруд же Харквалдсон по риза, с провиснали от кръста тиранти, и реже с огромен черен нож буца сирене колкото ръката му до лакътя. Единственият остатък от царствената му премяна е бялата ръкавица на лявата ръка, която скрива отдавнашна рана.

Той вирва брадичка към нея.

— Вече се питах кога ли най-сетне ще се прибереш.

— Що… що за шибан номер е това? — пита сърдито Малагеш.

— Зигне ми каза, че си искала да говориш с мен.

— А как се вмъкна тук, адовете те взели?

— С шперц, как иначе.

Той взема голямо керамично шише, вади тапата и отпива яка глътка.

— В името на морето… — Тя затваря вратата и мята шинела си на леглото. — В цялата тази огромна сграда не се ли намери друго място да излапаш цели три пилета, ако не ме лъжат очите?

— Няма друго място, където да не ме зяпат. Или около мен да не пърха прислуга, за да ме разпитва от какво имам нужда. Държат се с мен като с бомба, която ще избухне всеки миг. Твоята стая ми харесва много повече. Никой не ме търси тук.

— Адове, и аз не бих те търсила тук! Погледни — накапал си с мазнина целия килим…

— За какво искаше да говорим? — Той запушва шишето. — Зигне спомена нещо за операция на министерството, но честно казано, помислих, че ми се подиграва.

Малагеш се тръшва на креслото до огъня.

— Дори не знам дали трябва да го кажа на глас. Може да ме сметнеш за глупачка или за луда. Още по-лошо ще е, ако аз чуя това от собствената си уста и също се убедя, че съм се побъркала.

— И Шара говореше така, докато изпълнявахме първите задачи и се забърквахме с Божественото. — Зигруд я гледа, едната му вежда е извита нагоре. — Затова очаквам с любопитство да чуя какво ще кажеш.

В тишината Малагеш протяга ръка и той безмълвно ѝ подхвърля шишето. Тя го улавя, измъква тапата със зъби, изплюва я в камината и надига юнашки шишето. Стиска клепачи, когато преглъща.

— Това е от зърно… — казва прегракнало. — Не е за неопитни младежи.

— Често не е по силите и на корави дрейлингски моряци — отбелязва Зигруд, а погледът му следи как втората огромна глътка влиза в гърлото ѝ. — Започвам да се досещам, че се каниш да споделиш… много лоша новина.

— Позна.

Пак млъкват.

— Бих искала да ме слушаш — започва Малагеш — не като канцлер на друга държава, а като бивш агент. И като приятел.

— Тоест ми казваш да не злоупотребявам с тази информация във вреда на тебе или на вашата страна.

— Общо взето. Е, ще можеш ли?

Зигруд свива рамене.

— Открай време умея да не смесвам нещата ненужно. И за да съм откровен докрай… Не си падам много по поста на канцлер.

И тя разказва. Споделя всичко от началото до края, разказва му за Чоудри, за убийствата, за обезобразяването на труповете, за сблъсъка с Божественото — за явилата се фигура, толкова приличаща на Воортя, за видението от воортяштанското отвъдно, както вече подозира. Отдъхва си, защото той не я зяпа като смахната. Само седи и единственото му здраво око мига бавно, сякаш е чул разочароващо скучни клюки.

— Тъй значи… — казва Зигруд, когато тя млъква.

— Да, тъй.

— Значи ти… Смяташ, че воортяштанският задгробен живот, онзи Град на остриетата… още съществува. Все някак.

— Да. Ти… вярваш ли ми?

Той дръпва от лулата, после от устата му изскача огромен облак дим.

— Да. Защо да не ти вярвам?

Толкова ѝ олеква, че решава да не разнищва пред него неизброимите причини защо един нормален човек не би ѝ повярвал.

— Видях го, Зигруд. Видях го. Трудно ми е да опиша какво видях, но… беше истинско и знам, че е истинско. Всички са там — всички воортяштани, които са живели, сражавали са се и са загинали… Това е… шибана армия, Зигруд! Не мога да си представя как ги има все още, но те са си там.

— И сега според тебе те… как да го кажа… проникват насам ли?

— Имам такова подозрение. Както аз бях… де да знам, придърпана при тях, те също може би са придърпвани тук.

— Значи тези пазители са извършили убийствата.

— Да. Цяло семейство избито толкова прецизно, после насечено със съвършени разрези… Това не е по силите на обикновен човек. Но нали се говори, че един удар с меч на пазител стигал да сцепи на две дънера на стар дъб все едно минава през буца масло.

— Но как пазителите се пренасят тук?

— Заради онази чудата жена при колибата на въглищаря — отговаря Малагеш. — За друго не се сещам. Тя сигурно е открила начин да отвори… ами нещо като врата, за да ги пусне. И си мисля, че пак тя е накълцала онзи труп, за да ме отклони по погрешна следа.

— И макар че не говориш за това — казва Зигруд съвсем бавно, — ти май вярваш, че тази жена е Сумитра Чоудри.

Малагеш мълчи. Вятърът блъска стъклата на прозорците.

— Да — казва тя накрая. — Поне така изглежда. Онези рисунки в стаята ѝ, които наглед са толкова смахнати, показаните на стените убийства… Няма съмнение, че тъкмо тя е знаела най-много за Божественото в цял Воортяштан. И кой друг освен самата Чоудри би искал да си мисля, че тя е мъртва?

— Смяташ, че е полудяла? И затова прави всичко?

— Не знам защо го прави. Но това е най-очевидният отговор.

— Какво може да си е наумила? Защо е убила онези хора?

— Не знам каква е крайната ѝ цел. Но тя като че ли проверява този процес, изучава го, усъвършенства се. Подобрила е уменията си в обреда, какъвто ще да е той. Някак е свързан с тинадескита, щом го намерихме на мястото на първото убийство.

— Веществото от рудника — казва Зигруд, — който според тебе е бил срутен от Божество.

— Да, от Воортя. Или поне от някаква нейна разновидност или въплъщение и аз още не мога да проумея нищичко в тази шибана случка. Не знам и защо пазителите не продължават да се мотаят наоколо, защо не могат да се задържат, но… Може би затова Чоудри продължава да се опитва. Иска да ги придърпа тук и да ги задържи. Проклета да съм, ако разбирам защо.

Зигруд се обляга полека на стола и си реже разсеяно парче сирене.

— Какво е професионалното ти мнение? — подканя го Малагеш.

— Професионалното ми мнение е, че Воортя е мъртва. Това е известно. И неоспоримо. Шара каза, че Воортя е нагледният пример какво се случва, когато едно Божество умре. Никое от чудесата на Воортя не може да бъде извършено.

— Аз обаче се натресох в едно от тях снощи.

Той се почесва по веждата.

— И аз не мога да отгатна как е възможно това. Но… Имам една плашеща идея.

— Каква?

— Воортя е била Божеството на смъртта, нали?

— Ами да. И какво?

— Дали е възможно такова Божество, помогнало на своите хора да победят смъртта, да направи същото и за себе си?

— Какво намекваш? Че съм видяла призрака на Воортя при скалите ли?

— Толкова ли е налудничаво? Ако си видяла всички онези души в Града на остриетата, ако те още съществуват, защо не и Воортя? Нищо чудно същите механизми, които позволяват цяла армия мъртви воини да се съхрани, да допускат същото и за един бог. Ако онова нещо наистина е задгробният живот на тези земи, значи Градът на остриетата побира… колко — милиони души? Или десетки милиони? Всички мъртви бойци от незнайно колко векове… Многократно повече от всяка редовна армия днес. Да ги съхраниш там е сериозно постижение.

Малагеш се смръзва. Нещо в камината припуква.

Тя се надига на стола, усеща как кръвта се оттича от лицето ѝ. Обръща се бавно да погледне Зигруд.

— Какво има? — пита той неспокойно.

— Армия… Ти каза „армия“. И аз казах тази дума преди малко.

— Да?

— И какво правят армиите?

— Ами те… ъ-ъ…

Малагеш се изправя.

— Заради това е всичко. Не може да е друго! Същото, което ми каза и Зигне за задгробния живот на воортяштаните!

Той се намръщва.

— И какво знае Зигне за задгробния живот на воортяштаните?

— Да речем… всичко? Знаеш, че е израснала тук, нали? — Зигруд изглежда толкова разстроен, че май не я чува. Тя не обръща внимание на изражението му и продължава: — Зигне каза, че когато воортяштанските воини умирали, техните души се пренасяли отвъд океана на бял остров — в Града на остриетата. Според нея воортяштаните вярвали, че някой ден всички онези души ще отплават обратно от Града на остриетата… и ще се впуснат във война срещу цялото сътворение в Нощта на Морето от мечове.

— И?…

— Не схващаш ли? Това се опитва да направи тя! Сумитра — проклетата Чоудри се опитва да предизвика шибания воортяштански край на света!

— Трябва да кажем незабавно на Шара — решава Малагеш. — Да ѝ кажем, че нейната агентка не само е изчезнала безследно, а и вече е шибана луда и иска да започне проклета война! Божествена война — последната!

Зигруд върти глава.

— Тюрин, твърде много неща не знаем. Помисли — ако съобщим на министър-председателя, ако кажем на Шара и нейните хора да започнат разследване… Тя трябва да убеди властите. Но няма доказателства, а само… догадки. Предположения. Трябва да научиш повече, и то нещо конкретно.

— Какво по-конкретно — та нали видях проклетия Град на остриетата? — дразни се Малагеш.

— Аз обаче не видях града, когато бях на площадката със статуите. И дъщеря ми не го видя. А и не можеш да започнеш военни действия само заради видения. Особено откакто властта не е изцяло в ръцете на Шара. През последната година ѝ отнеха много пълномощия.

— И сега какво?! Какъв е шибаният ни следващ ход? Да чакаме друго убийство ли?

— Не казах това — възразява Зигруд. — И може би ще успея да ти помогна… Дай да разгледам скиците, за които говореше.

Тя му дава бележника и той започва да разгръща страница след страница, взира се във всяко налудничаво изображение.

— Какво ще кажеш? — пита Малагеш.

— Според мен — казва той тихо — не беше благоразумно моите сънародници да дойдат тук и да извадят много неща, които е трябвало да оставят на спокойствие.

— Само внимавай дъщеря ти да не чуе това.

Лицето му помръква и тя веднага разбира, че е било по-добре да му спести тези думи. Мълчи си, вместо да се оплеска още повече с извинения.

Огънят пука и пращи. Цепеница се смъква в облаче от искри. Той свива пръстите на лявата си ръка, бялата ръкавица се нагъва и опъва.

— Знаеш ли, още боли — споделя кротко. — За ръката говоря. Мислех, че ще престане след Баликов… след Колкан. Но болките започнаха отново.

— Съжалявам.

— Може би миналото няма как да бъде забравено. Кажи ми… Не си имала свои деца, нали?

— Свои — не. — Малагеш сумти и добавя: — Но съм имала хиляди осиновени.

Зигруд я гледа с недоумение, след малко се досеща за какво говори.

— А-а… Твоите войници. Ясно. — Пак се обръща към огнището и клати глава. — Не знам как да говоря с младите. — Обмисля думите си и казва: — Или по-точно с младите като нея. — Мълчи още миг-два. — Или може би не знам как да говоря само с нея.

Малагеш не казва нищо.

— Тя не ме харесва — продължава Зигруд. — И не ѝ харесва, че се върнах в нейния живот.

— Не те познава. И ти не я познаваш. Но ще я опознаеш, ако искаш.

— А тя защо би поискала да ме опознае? Как да разкажа на дъщеря си какво съм видял, какво съм направил? Как да ѝ обясня, че понякога в затвора… от бяс кръвта изскачаше от тялото ми, шуртеше през носа ми и аз полудявах от ярост, удрях всеки наоколо, себе си — също. Понякога хора. Понякога случайно озовали се наблизо хора. Удушавах ги до смърт ей така…

Гласът му пресеква.

— Сега си друг човек — напомня Малагеш.

— И тя е друга. Въобразявах си, че я познавам. Бил съм глупак.

— Защо?

— Ами… — Той търси думи. — В младостта ми, когато тя беше малко момиченце, преди много години, аз… аз я гонех в гората край нашата къща. Играехме си. Тя се криеше, аз се преструвах, че я търся. После тя ме гонеше, наужким. И след време в затвора… когато мислех, че ще полудея… вкопчвах се в този спомен за малкото русо момиченце, което тичаше със смях през гората. За мъничкото съвършено същество, което се стрелкаше между огромните дървета. Когато светът те мачка, улавяш някое и друго огънче, за да сгряваш сърцето си. Това беше моето огънче. Може би най-светлото, най-топлото. И когато Шара ми подсказа след случилото се в Баликов да се върна, да намеря семейството си, да възродя страната си… аз май просто очаквах, че и Зигне е запазила същия спомен. Ще ме види и ще си спомни как се смеехме в гората. Но тя не помни. И може би е било глупост да се надявам. — Зигруд млъква задълго. — Тюрин, какви ли не рани съм търпял в този живот. Но такава болка никой не ми бе причинявал. Какво да правя? Как да се държа с тази странна млада жена, която нехае за мен?

— Говори с нея. Друго не се сещам. Започни с това. И я слушай. Не очаквай да казва онова, което ти се иска да чуеш. Вслушвай се в думите ѝ. Нейният живот е бил съвсем отделен от твоя.

— И това опитвах. А когато се старая да ѝ обясня какво преживявам, думите сякаш изчезват от главата ми. — Зигруд клати глава. — Дали не беше по-добре да умра, след като възстанових страната си. Да си отида в мига на славата, както казват. Или да избягам някъде в пущинака.

— Не очаквах от тебе да се съжаляваш така.

— И аз не очаквах, че отново ще бъда баща, но се случи.

Той се вторачва в нейните бележки и Малагеш изведнъж долавя колко непоносимо самотен е, принуден да изпълнява толкова роли — на принц, съпруг, баща, — за които се чувства безнадеждно негоден.

Погледът му се спира на нещо: звезда със седем лъча, която Малагеш е прерисувала. Изправя се рязко на стола и сочи рисунката.

— Чакай. Тази… Тази звезда. Точно ли си я копирала?

— Ъ-ъ… да речем.

— Сигурна ли си?

— Така мисля.

— И си я видяла в стаята на Чоудри?

— Да. Защо?

Той се почесва по брадата.

— Това е… шпионски сигнал. Тя ни показва кой код ще използва, на какъв таен език ще говори с нас. Звездата означава, че ще използва старите шифри от Баликов.

— Какво? Аз бях натикана в Баликов двайсет години, а не съм чувала за никакви стари шифри.

— Когато министерството започнало първите си шпионски операции, голяма част от работата била съсредоточена в Баликов. А тогава нямали технологии — нито телеграф, нито телефони, нищичко. Налагало се да прибягват до много по-първобитни средства — тебеширени черти, игли в стени, резки в дърво или пръски боя. Използвали ги предимно да насочват агенти към скривалища с оставени за тях неща, особено ако подозирали, че ги следят.

— Тоест ако човек не знаел дали ще оцелее, но въпреки това искал да остави съобщение?

— Да, и за да оставят сведения.

— Но можем ли да ѝ се доверим? Ако всичко досега насочва подозренията към Чоудри, трябва ли всъщност да разчитаме на онова, което се е опитала да сподели с нас?

— Ти каза, че е полудяла. Но може и да го е направила преди това. Може би тогава още е била ценен агент.

— Но аз не знам какво да търся. Защото не знам нищичко за старите шифри от Баликов.

— Аз пък не мога да дойда с тебе. Доста трудно ще е да обясня защо не съм тук, а там. Макар че предпочитам да правя това, а не каквото правя тук.

— Предпочиташ да ровичкаш в направеното от една луда, вместо да работиш заедно с дъщеря си?

— Като го извъртиш така, не изглежда, че се държа разумно. — Зигруд въздиша. — Жалко, че се налага да върша това. Никога не ме е бивало да насочвам работата, да ръководя операции. Винаги съм онзи, който гази в калта, а не другият, който чака вкъщи. Тази роля се падаше на Шара.

— За какво говориш?

— Казвам, че сега си агент, който има нужда от ръководещ операцията офицер — натъртва Зигруд. — Тук си съвсем сама и може би тази работа е толкова поверителна, че Шара не е можела да привлече никой друг… Но липсата на такъв офицер ти пречи. И май не виждам наоколо човек, който да върши тази работа.

— Но ти вече не работиш за Сейпур, ако не си забравил.

— Ако си права в догадките си, всичко случващо се във Воортяштан е застрашено. Включително и пристанището — единственото начинание, което в момента крепи икономиката на моята страна. Откровено казано, щеше да е по-добре, ако Шара ме бе привлякла по-рано в тази операция… но тя явно не е знаела какво ще открие тук.

— И сега какво ще правим?

Той поглежда часовника.

— Сега ти предлагам да седнеш по-удобно. И да забравиш за пиенето.

— Защо?

— Защото трябва да запомниш много шпионски умения преди изгрев, ако искаш да действаш правилно.

— Госпожо, значи намереното тяло не е на Чоудри, така ли? — пита повторно Надар, докато вървят през крепостта на следващото утро.

— Не е — отговаря Малагеш. — Не знам чий е трупът, но не е на Чоудри.

Изтрива капки пот от челото си и се насилва да не трепери. Качила се е пеша дотук, вместо да пристигне с кола, и сега потта ѝ изстива в мразовития въздух на крепостта, сякаш са я увили в чаршафи, извадени от заледяващо се езеро.

— Шибани штани… — Надар клати глава.

— Какво?

— Те ни се подиграват, госпожо. Няма друго обяснение. Труп на сейпурка, накълцан и оставен за показ близо до взривения рудник? Генерал Малагеш, те ни натякват колко близо до нас могат да се промъкнат. Аз засилих патрулирането, но досега не сме намерили нищо. Имат дарбата да се придвижват незабележимо по такъв терен.

Надар вади връзката ключове да отключи стаята на Чоудри.

— А не си ли обмисляла… други обяснения? — Малагеш се запъва, защото не знае как да подхване този разговор.

— Други обяснения ли?

— Да. Капитан Надар, занимавам се с версията, че самата Сумитра Чоудри е била замесена в убийствата.

— Чоудри? — стряска се Надар. — Но защо?

— Тези убийства… напомнят за някакъв стар обред на Божественото. — Вратата се отваря и двете гледат напрегнато покритите с драсканици и рисунки стени. — А тук всичко подсказва, че Чоудри е ровила упорито в Божественото. За нейна зла участ.

Малагеш влиза. Не може да каже всичко на Надар, но иска някой от командването тук да насочи вниманието си в правилната посока. Ако убеди Бисвал или Надар да се замислят, те вероятно ще настояват министерството да изпрати още хора, които биха могли да открият нещо убедително за намесата на Божественото.

Но открива в лицето на Надар само студена неприязън.

— Госпожо, не ми се вярва служител на министерството да е способен на това.

— Твърде малко знаеш за служителите на министерството, капитан Надар.

— Но е вярно и че вие изобщо не сте познавали Чоудри, генерал Малагеш. Докато аз я познавах.

— Какво искаш да кажеш?

Надар се колебае.

— Госпожо генерал, имате ли нещо против да говоря откровено?

— Нямам.

— Подобно на мнозина, които изпращат тук от Галадеш, Чоудри не беше особено способен агент.

— Не беше особено способен агент ли?

— Да, госпожо генерал. Няма спор, че са окичени с титли и дипломи. Но им липсва какъвто и да е практически опит в зона на бойни действия. Опит, госпожо генерал, който ние във Воортяштан трупаме дори в излишък. — Надар поглежда Малагеш в очите за миг и се извръща. — Опит, какъвто изобщо нямат в Галадеш.

Малагеш прави крачка към нея.

— Капитан Надар, да не подлагаш на съмнение моя боен опит? — казва сопнато.

— Не, госпожо.

— Оспорваш ли твърдението, че надрасканото по тези стени е дело на една луда жена?

— Не, госпожо.

— Оспорваш ли съвпадението във времето между убийствата, кражбата на експлозивите, присъствието и изчезването на Чоудри?

На лицето на Надар трепва мускул.

— Не, госпожо. Но…

— Какво „но“?

— Но… аз съм във Форт Тинадеши от шест години, още отпреди Битката за Баликов. И макар че битката ни показа отново каква заплаха е Божественото, във Воортяштан виждаме само един вид заплаха. Онази отвъд стените на крепостта.

— Капитан Надар, не бива да пренебрегваш и другите заплахи освен бунтовниците и племената. Иначе сама се заслепяваш.

— Госпожо, виждала съм наши войници убити в пущинаците — тихо отвръща Надар. — Умираха в ръцете ми. Виждала съм влаковете да се връщат в Аханаштан натоварени с ковчези. Виждала съм тези неща много пъти, госпожо генерал. При цялото ми уважение смея да твърдя, че изобщо не съм сляпа.

Надар я оставя да се занимава сама с огледа. Малагеш разтрива упорито ръката си; толкова е ядосана, че ѝ е трудно да се съсредоточи. „Е, поне знам как е настроена Надар. Значи остава само Лалит.“

Налага си спокойствие и започва да се взира в стените на стаята, погледът ѝ проследява криволичещите черни линии и петната.

„Търси толкова прости неща, че наглед нямат никакво значение сами по себе си“ — заръчал ѝ е Зигруд.

„Какво, по дяволите — е попитала тя, — означава това?“

„Няма да е някаква чудновата рисунка или издълбан в стената образ, в който сякаш има скрит смисъл. С други думи — никакви гатанки или шифри. Ще е съвсем обикновено нещо, което изглежда неуместно. Тебеширена черта или мастилена линия, които привидно са сгрешени. Нещо забодено в стената — кламер или карфица, може би изкъртено парченце от мазилката, все едно някой е местил мебели. Или уж случаен разрез в килима.“

Тя гледа рисунките и се старае да не я смущават. Хиляди мечове, забити в земята. Стрела, пронизваща вълна. Вторачва се в портрет, за който вече знае, че е студеният царствен лик на Воортя — Чоудри е нарисувала Богинята с учудващо майсторство.

„Дали не е покрила това нещо, каквото ще да е то, с други рисунки? — умува Малагеш. — Може би нейния знак вече го няма.“

Поглежда към прозореца, висок и тесен като остъклен процеп. През него в стаята трябва да проникват само светлина и въздух. Нищо друго.

Но в ъгъла на рамката, почти недостъпна за погледа ѝ, има бяла точица.

Малагеш отива там. Кабарче, забито дълбоко в стената.

Опипва и почуква рамката за слаби места или кухини. Не открива нищо. Хваща дръжката, отваря прозореца и примижава от силния студен повей. Шари с ръка по външната стена около прозореца.

Има нещо отвън. Увиснала връв. Хваща я и тегли. Оказва се, че е дълга почти четири стъпки.

„Разбира се — казва си Малагеш. — Ако се опасяваш от претърсване на стаята, сложи каквото искаш да скриеш извън нея…“

Но връвта я разочарова: в края няма нищо освен малка закопчалка като от женска огърлица. Нещо явно е било закачено там, но вече липсва — или е било взето, или е паднало.

Но на връвчицата малко над закопчалката има още едно бяло кабарче.

Спомня си думите на Зигруд: „Агентите на министерството са научени да оставят след себе си скривалища. Ако изчезнат или бъдат убити, искат следващият да научи какво са правили.“

Тя го е попитала: „Значи не би скрила нещо в рудника или на друго шантаво място?“

„Не и ако е спазвала правилата. Трябва да го е скрила на място, което ще бъде достъпно и за тебе. И да ти е показала какво да търсиш.“

Малагеш оглежда бялото кабарче на светлината и май вече се досеща за съобщението: „Преместих го. За да го намериш, търси това.“

— Значи да претърся Форт Тинадеши — мърмори тя. — За едно бяло кабарче… Шибана работа…

Малагеш броди в недрата на Форт Тинадеши. Все не успява да потисне чувството, че се е върнала във времето. Стените са иззидани яки и дебели — подход в архитектурата, който е изоставен отдавна, защото принуждава да се проектират ту прекалено малки, ту прекалено просторни помещения. Никога не знае предварително какво ще открие зад поредната врата — зейнала като пещера прашна стая или тясно коридорче, претъпкано с кабинети като в издялана от камък пчелна пита. По коридорите витаят сенки, защото в голяма част от Форт Тинадеши липсват газови или електрически лампи и там по неволя прибягват до свещи или дори истински факли. Навсякъде около нея се чуват тропот, трясъци, смях и викове, отекват из уродливите помещения, с които е осеяна тази огромна ронеща се останка от миналото.

„Не се различава кой знае колко от онези развалини в пущинаците“ — отбелязва Малагеш. Изведнъж вече ѝ се струва, че не би трябвало само Чоудри да е полудяла тук.

Но още по-тревожни от тази атмосфера в крепостта за нея са количествата оръжия и боеприпаси, които вижда. Войниците тук се подготвят за нещо. Не ѝ се иска да допуска в мислите си думата „бойна готовност“ и всичко свързано с нея, но няма как да я прогони.

„Какво е намислил Бисвал за Воортяштан?“

Може би най-омразно за нея е впечатлението, че е откъсната от всичко. Всъщност нито е назначена тук, нито е част от командването. Вярно, никой не ѝ досажда и дори не я поглежда втори път, докато тя върви по криволичещите коридори, но на всяка крачка се чувства като лъжкиня или крадла — прокрадва се в сенките и наблюдава безмълвно тези момчета и момичета, а повечето от тях съвсем доскоро са били деца.

„Аз съм една от вас — копнее да им каже. — И аз съм войник. Всичко, което ми се случи, не ме направи различна от вас.“ Но войниците само ѝ отдават чест, без да казват нищо.

Малагеш се щура из лазарета и малко остава да зареже търсенето. Не може да се сети за по-безплодна задача от тази — да прерови цял океан от тъмен камък, за да открие една-единствена бяла точица.

И тогава си спомня нещо, което Зигруд ѝ е казал по време на проточилото се часове обучение: „Представи си, че тя те е познавала. Представи си, че е очаквала и ти да знаеш коя е била и какво е правила, когато дойдеш да я търсиш. Ако е трябвало да скрие нещо, оставила го е там, където ти ще знаеш, че е била.“

Но Малагеш не знае за Чоудри и една проклета дреболия освен прочетеното в досието. Разполага само с малко съобщения и искания, които тя е изпращала в…

„В Галадеш“ — сеща се внезапно. Спира един минаващ редник и го пита:

— Войнико, как да отида най-бързо при свързочниците?

Свързочният пункт прилича на зле поддържана библиотека — рафт над рафт с разноцветни папки. Малагеш оглежда рафтовете за бяло кабарче, но не намира нищо. Обезсърчена, тя се кани да попита младата редничка зад бюрото в канцеларията дали случайно е виждала какво е правила Чоудри тук преди няколко месеца, но забелязва нещо.

Взира се в предната страна на бюрото. Най-долу, точно над каменния под, бяло кабарче е забито дълбоко в дъската.

Малагеш се вторачва в него. После вдига глава и среща неспокойния поглед на момичето.

— Госпожо генерал, мога ли… да ви бъда полезна с нещо? — пита редничката.

— Ами… да, вероятно.

Малагеш се чуди какво ли съобщение е скрито в това кабарче. Дали Чоудри го е сложила, та Малагеш или някой друг да застане на това място и да поговори с войника зад бюрото.

— Редник, какво можеш да ми кажеш за работата тук?

— Госпожо генерал, интересува ли ви нещо по-конкретно?

— Аз… да речем, че търся копия от всички съобщения, изпратени от този пункт. По-точно изпратените в Галадеш.

— О, всяко изходящо съобщение се копира и съхранява задължително. Ако не бъде получено, така можем да го изпратим повторно.

— Колко дълго ги пазите в архива?

— До три години, госпожо, за всеки случай. Но само изпратените и получените през последната година са лесно достъпни. — Момичето кима към рафтовете. — Останалите са в архива.

— Можеш ли да ми покажеш регистрационните дневници?

— Разбира се, госпожо. Кой период ви интересува?

Малагеш избира период от два месеца преди и след изчезването на Чоудри. Така се сдобива с внушителна купчина хартии, взима я и започва да чете.

След два часа още рови в съобщенията и телеграмите. Подредени са по дата и по фамилиите на офицерите, които са ги изпратили. Името на Чоудри не се среща никъде освен в оскъдни искания за документи, които Малагеш вече е преглеждала безплодно в търсене на шифрован текст.

Минава още час и тя е готова да се откаже, за да опита нещо друго, но забелязва ново име на офицер — ЖУРГУТ.

„Жургут ли? Като свети Жургут? От Воортяштан?“

Чете по-внимателно. Досега не е виждала адреса, на който е изпратена телеграмата. Повечето съобщения от Форт Тинадеши са изпращани до пет-шест места: Баликов, Аханаштан и Галадеш, както и до други бази в областта. Този адрес е съвсем различен.

— Защото не съществува — казва тя.

— Не ви разбрах, госпожо — обажда се редничката зад бюрото.

— Н-нищо… Няма значение. Говоря си сама.

Пак гледа втренчено този ред в дневника. „Името на воортяштански светец… И несъществуващ адрес на получател. Чоудри е изпратила телеграма, но не е имала намерение тя да бъде получена… тоест никой никога не се е оплаквал на свързочния пункт, че не я е получил!“

Малагеш отива при рафтовете, за да намери съобщението. Доволна е от острия си ум, но още по-силно е възхищението ѝ от Чоудри: тя е била достатъчно досетлива да използва резервните копия в свързочния пункт за свое скривалище, като е подлъгала войниците да копират и да запазят съобщението под измислено име на офицер. Ако човек не знае точно какво да търси, изобщо не би помислил, че Чоудри е замесена.

Вижда папката и хвърля поглед през рамо. Момичето зад бюрото записва усърдно нещо. Малагеш взима папката, вади съобщението и поглежда първия ред: „А13Ф69 121КМН12…“

Въздиша.

— Да му се не знае…

Кодирано е. „Че как иначе?“ Спомня си, че Шара ѝ е изпратила сборник с шифри на министерството. Сега остава само да установи точно кой шифър е използвала Чоудри.

— Е, май вече знам какво ще правя довечера — мърмори под нос.

Тръгва по дългия път надолу към пристанището, макар че ѝ се иска Панди да я откара. Предпочита обаче да не се натрапва във Форт Тинадеши известно време, защото е сигурна, че се качва все по-нагоре в черния списък на капитан Надар. Не е добре някой толкова приближен до Бисвал да прелива от неприязън към нея.

Уж би трябвало да е развълнувана — разгадала е ходовете на Чоудри и е открила може би единственото правдиво съобщение, което агентката на министерството е искала да изпрати. Но всичко видяно в крепостта само засилва тревогата ѝ.

Защото за такава схема се иска голяма хитрост и личи, че Чоудри е направила всичко по силите си, за да намери съобщението агентът, който ще я замени. Постъпки, на които едва ли е способна една луда.

Доближава контролно-пропускателния пункт, през който може да се спусне в самия град Воортяштан, но първо се заглежда на север към рудника за тинадескит. Машините все така работят неспирно и вадят камъни от огромната яма. Погледът ѝ се плъзга по канарите и тя отбелязва разсеяно колко усамотен ѝ се струва рудникът сега, докато умува за огромните вреди, които е понесла тази област. Рухване на цели градове, разчистване на задръстени заливи, прокопаване на рудници, които после се срутват — сякаш цялото насилие, което воортяштаните са стоварвали някога върху света, е било насочено към собствените им земи.

И тогава се вторачва в една горичка на около четвърт миля северно от рудника.

Спира. Накланя глава замислено.

Незнайно защо високите ели вече ѝ изглеждат познати. Дори смайващо познати.

Заобикаля рудника и върви към горичката, като се бори с насрещния вятър. Минава доста време, докато стигне там, и с всяка крачка дърветата изглеждат все по-познати. Има нещо особено в разположението им — кръг с пролука като вход от едната страна.

Спомен избухва в главата ѝ: намазана с мед длан, очакване в мрак и студ вятърът да разнесе миризмата…

„Вече съм била тук. Нали? Но е било толкова отдавна…“

Дърветата се извисяват над нея. Изведнъж вече ги вижда заплашителни и чужди като статуите на площадката на ЮДК. Колебае се, преди да навлезе в сенките им, после се гълчи за глупостта си и тръгва сред тях.

В горичката е изненадващо тъмно и тихо, сякаш дънерите и клоните образуват плътна стена. Свирепите повеи по крайбрежието не проникват тук. Толкова е сумрачно, че малко остава да се блъсне в камъка въпреки големината му.

Камъкът е насред горичката, висок човешки бой и заоблен, а от върха до подножието има безброй тънки разрези, все едно някой го е рязал с голям трион отново и отново. Разрезите са стотици, дори хиляди, и заради тях камъкът прилича на чудат орех с още по-странна черупка. Въпреки разрезите си остава здрав: колкото и да бута и да дърпа, тя не успява да отчупи парченце.

Осъзнава, че помни този камък, помни как е дошла тук през нощта и е видяла ритуала. „Те ни водеха тук. За да ни покажат какво могат да направят с меч, как разсичат шест стъпки камък с един замах. И ударът беше толкова точен, толкова съвършен, толкова плавен, че никога не минаваше през друг разрез, никога не повреждаше прекалено камъка, за да не се разпадне.“

Върви бавно около камъка, пръстите ѝ се плъзгат по белезите от остриета, сивкавата светлина откроява неравната повърхност.

„Водеха ни тук веднъж на три години — спомня си тя. — И веднъж на три години сечаха камъните. В такива градини навсякъде по скалите. Това беше послание към нас — към всички, които искаха да напуснат родовете си: «Направиш ли това, вече не си личност. Ставаш инструмент. Ще бъдеш оръжие, съвършено и безмилостно, насочвано от Нейната ръка.» И ние с радост се отказвахме от себе си.“

Спира. Отстъпва заднешком от камъка.

Озърта се смутена и уплашена до полуда.

Подозира, че изплувалият спомен е поне отпреди век. И изобщо не е неин спомен: знае, че идва тук за пръв път в живота си.

Струва ѝ се обаче, че знае чий е споменът. Поглежда към високата ела с дебел дънер в края на горичката. „Помня как се крих в такива клони, дланта ми лепкава от мед, другата ръка стиснала ножа в очакване на елена…“

Зърнала е това място, когато е била в рудника за тинадескит — видението за момчето и елена, за изпитанието, за да докаже на пазителите какво може. Чак не ѝ се вярва, че мястото е истинско, и то толкова близо до рудника.

Отдалечава се още, защото осъзнава чуждата си почит към камъка и това я отвращава. Тази почит, това преклонение не е нейно. Принадлежат на незнайно воортяштанско момче отпреди столетия, но някак са се загнездили в нея през краткото бродене в подземните тунели, сякаш някой е прелял видението в кръвта ѝ. Пита се какво ли още може да ѝ е причинил рудникът, а и как е станало. Изведнъж разбира, че унищожението на рудника вече не я огорчава. Отстъпва крачка след крачка с чувството, че е изтърпяла непоносимо насилие.

Но долавя, че още нещо не е наред. Споменът ѝ подсказва, че тук има нещо… ново.

Бори се с това чувство, защото не забравя, че споменът за това място не е неин, но не успява да се отърси от усещането, че тук е имало промяна, която не би трябвало да се случи.

Не я налучква веднага, но накрая отсъжда, че по-малкият черен камък двайсетина крачки вляво от големия е добавен наскоро. А не би трябвало да е тук, защото са размахвали мечове около камъка в средата. „Не съм била аз — подсеща се тя, — а онзи, чийто спомен е това.“ Обикаляли са го от всички страни и никога не биха сложили толкова голям къс скала наблизо. Иначе биха се изложили сами на опасност.

Отива при черния камък. Да, може и да се е търкулнал случайно насам. Но изглежда странно закръглен и плосък, сякаш е издялан. Може би някой го е оставил тук… но защо?

Щом го доближава, звукът на стъпките ѝ се променя в глух тропот, все едно е прекрачила върху дървена площадка. Не може да е така, нали стои на тъмнозелена трева?

Повдига камъка и вижда озадачена отдолу въжена примка да се подава от гъсто обраслата мека пръст. Зяпа примката миг-два, после отмества камъка и дърпа въжето.

Чак на третия път цял квадрат от чимове се надига от земята. Под него зейва широка дупка със страни по три стъпки.

Тя се взира объркана в чимовете с форма на квадрат. Обръща ги докрай и вижда под тях дървен капак, за който чимовете са вързани майсторски. Примката в средата служи за дръжка.

— Какво е това, всички адове да се продънят дано?

Поглежда в отвора и се пита дали това не е някаква воортяштанска гробница, но се убеждава веднага, че не е дупка, а тунел, който става все по-полегат на юг. Много усилия са вложени в прокопаването му: тя различава греди, които крепят тоновете пръст над тунела.

Поглежда на юг, където машините продължават да копаят в срутения рудник.

— Гадост… Рудникът!

Докато тича към най-близкия стражеви пост, се радва, че не е престанала да бяга през месеците в Джаврат. Вика един от часовите.

— Веднага прати съобщение на генерал Бисвал във Форт Тинадеши — нарежда задъхано. — Имало е проникване в рудника. Да донесат фенер!

Надар и Панди осветяват тунела с фенер и се навеждат, за да погледнат навътре.

— Сигурно ли е, че продължава до рудника? — пита Бисвал, който наднича над раменете им.

— Не знам, адовете са ми свидетел — отвръща Малагеш. — Когато се натъкна на необичайна дупка в гората, първата ми работа не е да скоча тутакси в нея.

Панди се отмества назад, въздиша и казва:

— Моля ви, ако може да освободите малко място…

Изправя се, намества фенера под мишницата си, скача ловко и се плъзга в тунела с краката напред.

Малагеш, Бисвал и Надар наблюдават как осветеното петно се смалява, накрая стига до завой и изчезва.

— Панди, стига ли до рудника? — провиква се Бисвал над отвора.

Гласът на Панди стига ехтящо до тях:

— Не е… необходимо да викате толкова, господин генерал. Тунелът доста добре усилва звуците.

— А… — Бисвал се прокашля. — Извинявай.

— Но… Да, господин генерал. Доколкото виждам, продължава до срутване. Значи може би е стигал до рудника, господин генерал.

— Ама че проклетия! — мърмори Надар. — Проклето да е всичко! Още един пробив в сигурността! Още един!

— Бих предположил, че това обяснява как са успели да взривят рудника — казва Бисвал.

— Това трябва да е, господин генерал — съгласява се Надар. — Единственото възможно обяснение. Сигурно не сме забелязали другия край в рудника, защото е бил замаскиран умело като този проклет капак.

Рита капака с такава сила, че го запраща далеч встрани на поляната.

— Да-а… — проточва Бисвал. — Тюрин, ти как откри входа?

— Съвсем случайно. Пътят до града е дълъг и… няма тоалетни.

Надява се обяснението да е правдоподобно: няма никакво желание да сподели с тях как се е сдобила чудодейно с този спомен в рудника.

— Аха — мърмори Бисвал. — Разбрах.

— И случайно намерихте капака? — подхвърля Надар.

— Спънах се в него, ако трябва да съм откровена. Когато дойдох тук, се загледах в това. — Малагеш сочи нарязания от остриета голям камък. — Каквото и да представлява, в ада да се продъни дано.

— Поредната проклета реликва — процежда Надар.

Двете с Малагеш се навеждат да издърпат Панди от тунела. Той се изправя, изтупва дрехите си — безполезен жест, защото целият е изцапан с пръст — и кима.

— Благодаря, госпожо капитан… и госпожо генерал.

— Според вас колко време им е отнело прокопаването на това нещо? — пита Малагеш и прикляка да надникне в тунела. — Половин година? Или повече? Защото не е някаква плитка дупчица в земята.

— Вярно — съгласява се Бисвал. — Какво искаш да ни подскажеш, Тюрин?

— Само казвам, че са дълбали дълго. И не мисля, че са го правили, за да го използват еднократно, да заложат една бомба. Панди, нали разгледа подпорните греди вътре?

— Да, госпожо.

— Това си е сериозно начинание. Те на практика са си построили тайно собствен рудник под носа ни! И са го направили старателно. — Тя се взира в тъмнината на тунела. — Не знам кои са го копали, но според мен са искали да имат постоянен достъп до онова, което се прави долу.

Надар едва прикрива пренебрежението в гласа си.

— И защо биха искали това, госпожо генерал?

— Не знам. Но се питам дали не сме намерили по същата причина тинадескит на местопрестъплението в Джевалиев, където убийството е извършено преди месеци. Сами са си го взели направо от рудника.

— Позволете да попитам отново, госпожо генерал — за какво да правят това?

— А за какво им е било да убият онези селяни? За какво им е било да взривяват рудника, както ти предположи? Не чувам някой да споделя догадките си за мотивите на тези престъпления.

— За мен причината е ясна — заявява Надар. — Те са диваци. Стремят се да сторят зло на всеки противник, госпожо, по всеки достъпен им начин. Не си правят труда да измислят други мотиви.

Малагеш се изправя.

— Капитан Надар, имали сте три сериозни пробива в сигурността през последните месеци. Някой е откраднал експлозиви от вас, някой е откраднал строго секретен експериментален материал от вас, а сега се оказва, че някой си е издълбал проход до вашия рудник само на четвърт миля от строго охранявания обект. Но още нямате представа кой стои зад всичко това! Ако някой не си прави труда да мисли, капитан Надар, това не са воортяштаните.

Вбесената Надар отваря уста, но преди да каже и дума, Бисвал се намесва:

— Достатъчно, капитан Надар. Ще те спра, за да не проявиш неуважение към по-старши офицер. Свободна си.

Надар гледа ту него, ту Малагеш, накрая козирува отсечено, завърта се кръгом и тръгва с тежки крачки към крепостта.

Бисвал кима на Панди.

— И ти си свободен, старши сержант.

— Слушам, господин генерал.

Панди отдава чест и хуква между дърветата да догони Надар. Бисвал поглежда Малагеш с изражението на човек, който е чул достатъчно глупости за един ден и няма никакво желание да слуша повече.

— Тюрин, ти само разбунваш хората тук. Нямаше да ми е толкова неприятно, ако не се налагаше да се погаждам някак с тях.

— Генерал Бисвал, твоята капитан Надар може и да е превъзходен офицер, но това не пречи да е предубедена и ограничена. Откога те надъхва да се разправите по-решително с штаните?

— Не е единствената — признава Бисвал. — Мнозина от моите съветници са на мнение, че не бива да се държим дипломатично с бунтовниците.

Малагеш сочи насечения от остриета камък.

— Но няма как да видиш това и да ми кажеш, че не е нещо, свързано с Божественото.

Той не отговаря веднага.

— Смяташ, че… Значи мислиш, че всичко това има нещо общо с Божественото? — Бисвал я гледа косо, сякаш чака тя да довърши някакъв виц. — И че Божественото все още може да съществува тук — в задния двор на Воортя, единственото Божество, в чиято смърт сме убедени?

Малагеш знае, че не може да му каже истината. Но ако го накара да поиска подкрепа от министерството, има някакъв шанс тя да получи помощ в разследването си.

— Според мен някой си въобразява, че прави нещо, свързано с Божественото. Ритуално обезобразени трупове с тинадескит до тях, а сега намираме и тунел към рудника в сянката на този смахнат тотем. Мисля, че който и да е прокопал този тунел, не е искал рудникът да се срути. Имали са безпрепятствен достъп до тинадескита… да, не знаем за какво им е бил, но бездруго около Божественото има много неясноти. Може би някога са вярвали, че това вещество е чудодейно. И макар сега да знаем, че вече не е — нали сте провели толкова изпитания, — може би онези са решили да се преструват, че още е такова, и просто извършват обредите. Но аз не мога да втълпя на твоята капитан Надар да мисли за каквото и да било освен за бунтовниците.

Бисвал въздиша тежко. Затваря очи и тя вижда нещо изнурено в лицето му, сякаш тревогите са остъргвали слоеве от плътта. Той кляка, после сяда на земята с пъшкане и казва:

— Хайде да поседим малко.

— Ами… Добре.

Бисвал вади плоско шише.

— Може и да съм подпомогнал пиратството, когато купих това. Оризово вино е.

— Коя марка?

— „Облачни сказания“.

Малагеш подсвирва.

— Стига бе… Пила съм го само два пъти, и то за рождени дни.

— Кой ти го подари?

— Един и същ човек и двата пъти. Аз.

Той ѝ дава шишето. Оризовото вино е като мътно злато и главата ѝ затуптява приятно още от първата глътка.

— По-добро е, отколкото го помня.

— Устата те подлъгва. Свикнала си прекалено със скапаната храна и скапаните напитки, които имаме тук. Ако ще да е гориво за корабен мотор, пак ще има вкус на скъпо отлежало питие. — Той въздиша отново и я поглежда. — Не само Надар няма доверие на штаните. И други офицери са загубили приятели и съратници тук. Във война сме, Тюрин. И нищо чудно да е само първата от много, защото Континентът набира сили. В Галадеш може би не искат да признаят това. И министър-председателката може би не иска да признае това. Но штаните нямат нищо против. И някой от командването също трябва да събере смелост, за да го признае.

— Какво искаш да кажеш?

— Забелязваме активност на бунтовниците. Наблюдават ни, опитват се да открият слаби места. И винаги се скриват, когато реагираме. — Поредната въздишка. — Но ти не смяташ, че това — Бисвал кима към тунела — и убийствата имат нещо общо с бунтовниците, така ли?

— Може и да има нещо, но не колкото ѝ се иска на Надар.

— Сигурно съм се побъркал. Готов съм да те оставя да вървиш по тази следа, накъдето и да те поведе. Тюрин, ти разкри много неща, които никой друг не видя. Надявам се само да не намериш и нещо, което ще ни съсипе.

— И аз.

Той свежда поглед към шишето.

— Чудя се кого ли ще пратят вместо мен. След като и аз си отнеса куршума тук.

— Лалит, ако ще изпадаш в такова униние, ще ти взема шишето.

— Не се шегувам, Тюрин. Опаковаха предшественика ми в ковчег и го замениха на бърза ръка… както и още десетина офицери. Все едно светът просто забрави за тях. — Малагеш забелязва в очите му чудат блясък, какъвто е виждала само веднъж — когато той се е опитвал да увърта през Лятото на черните реки. — Могат поне да ни помнят. Да съхраняват в паметта си онези, които са поели на плещите си греховете на нашата страна, за да я опазят. Тюрин, не на всеки от нас се пада Битката за Баликов — битка, която нашият народ признава и прославя. Не всички сме късметлии като тебе. Останалите сме като гилзи на патрони, захвърлени след употреба. И искат от нас да носим мълчаливо това бреме. А ние като патриоти се подчиняваме охотно.

Той става, обръща ѝ гръб и тръгва към крепостта.

Плявата от много войни

Какво е едно острие, ако не носител на смърт?

Какво е един живот, ако не носител на смърт?

Откъс от „За Великата майка Воортя върху Зъбите на света“, ок. 556 г.

Опасенията я парят като огън. Малагеш се връща в централата на ЮДК, но никой дори не се заглежда в нея по коридорите и нагоре по стълбата към нейната стая. Тя отключва, влиза и започва да рови в джобовете си за съобщението, но долавя през рамо как вратата на тоалетната се открехва.

Сама не знае как постига тази пъргавина, но барабанлията се озовава изведнъж в ръката ѝ и е насочен към вратата. Зигруд наднича бавно оттам и извива вежда, щом вижда оръжието.

— Ти май си… нервна. Успя ли?

— Зависи какво наричаш „успех“ — отвръща Малагеш и си отдъхва. — Мамка му, Зигруд! За малко да те гръмна! Защо не почукаш или… де да знам, защо не почакаш извън стаята ми.

— Защото дъщеря ми ще ми натрапи някакво задължение: да се здрависвам, да изслушвам работници.

— Нали уж искаше да се сближиш с нея.

— Да, искам. Тя ме води при хора, с които трябвало да се видя, и ме зарязва с тях, тръгва си още след първите разменени думи. Това е… неучтиво. Но да оставим тази тема. Намери ли нещо от Чоудри?

— Съобщение. Шифровано.

Измъква листа от джоба си. Зигруд я доближава (тя забелязва, че стъпките му са безшумни, макар че е почти двойно по-едър от нея), взима листа и отива при бюрото в ъгъла.

— Подредих каквото ще ни е нужно — казва и сяда. — Толкова хартия. Толкова писалки и мастило.

— Добре че си се подготвил. Шара ми изпрати сборник с всички видове кодове и…

— Няма да ни трябва — прекъсва я Зигруд и разгъва съобщението на Чоудри. — Навремето ме накараха да запомня толкова шифри, че… С това ще се справя и насън. Оплаквам се, не се хваля.

Плъзга поглед по шифрованото съобщение и отбелязва по него знаци с молив, подчертава по някое наглед случайно Х, И, З или М. Прави го с кротка вещина, без да се замисля, сякаш проверява за грешки ученическа диктовка.

— Намерих там горе не само това. — Тя смъква шинела с пъшкане, гърбът ѝ пука неприятно. — Незнайните злосторници са прокопали дупка чак до рудника за тинадескит.

Челото на Зигруд се сбърчва леко; той си мърмори числа.

— Хъм? Какво?

— Общо взето, някой си е направил втори вход към рудника. Малък. Като тунелите, през които бягат затворници. Бисвал и Надар са убедени, че воортяштански бунтовници са го използвали, за да взривят рудника, но…

— Но ти още си убедена, че е било Божество или нещо, свързано с Божественото.

— Ами да. Ако тинадескитът няма и по-зловещо предназначение от добрата проводимост на електричество, да ми отсекат главата от шибаните рамене.

Той свива устни, но не спира да пише.

— Научи ли още нещо за Чоудри?

— Вече не съм толкова сигурна, че е полудяла. Или дори че тя е в дъното на всичко това. Чак се е престарала, за да стигне това съобщение до мен или някой агент на министерството. Е, да, зависи какво е искала да ни предаде… Имаме ли вече напредък?

— Да, напредваме. Това е шифър, използван от търговските представители в Аханаштан. Може би защото е най-невероятно някой тук да го знае.

— Това не ми харесва. Предпочитам лудите да са си абсолютно шибано побъркани. А тя е мислила усърдно.

— В банята има оризова ракия, ако искаш да си пийнеш — казва Зигруд.

— Какво?! Скрил си пиячка в моята стая?

— Скрил съм пиячка къде ли не. Умението да криеш тайни съобщения е полезно не само в шпионажа.

Малагеш намира шишето, пъхнато умело под мивката, сяда и пие, а Зигруд продължава да разшифрова съобщението. Понякога клати глава, като че ли написаното го обърква, но не се отказва. Накрая оставя писалката с някакво подобие на стъписана гримаса.

— Приключи ли? — пита тя.

— М-м… не знам.

— Как може да не знаеш?

— Защото изобщо не съм сигурен в това, което разшифровах. Може би и самото съобщение е някакъв шифър, но… ако е така, не го знам. Ела да видиш.

Малагеш става и чете над рамото му:

Чуйте, чуйте, малки ми жреци,

ето ги вече белите брегове и цялото паство ридае,

сираци, захвърлени и забравени,

плявата от много войни, като сняг на безкрайно поле,

чуйте, чуйте.

Прекарах твърде много време там. Прехвърлих отвъд твърде много от себе си. Съзнанието ми, мислите, някаква част от мен се разнищва и не мога да задържа подредбата на нишките. Чувствам как губя самата себе си и не знам какво означава това

Не, знам. Знам какво означава.

Не убивах достатъчно. Една сигурна смърт, едно мижаво малко убийство не стига, не е достатъчно, за да отидеш там. Онова приема само воините, разбирате ли, само онези, чиито ръце са пролели езера от кръв, океани от кръв

опитвам се, толкова съжалявам

Рудата беше толкова странна, толкова особена, толкова необикновена и нещо не беше наред. Когато я доближих, когато седнах в техните лаборатории и я изучавах часове наред, имах разни видения за ужасни мигове от собственото ми минало

цевта на пистолета трепереше, когато го вдигнах, лицето ѝ глупаво от изненадата, ударът от върха на стрелата пронизал тялото ми и после трясъкът на оръжието в ръката ми

Наблюдавах рудника. Не знаех защо. Имаше нещо сбъркано, а аз нямах какво друго да наблюдавам. Гледах, гледах, гледах.

Видях фенер. После изчезна. После самотен силует се прокрадна по хълмовете към дърветата, към древното място. И изчезна.

изчезна

Намерих тайния вход, тунела. Дебнах да ги хвана, когато излизаха. Поне опитах. Бих се с тях. Но те ме удариха жестоко по главата. Провървя им

За малко не умрях

мисля, че бях на косъм от смъртта тогава

дали умрях

как може човек да е сигурен

Вече можех да проникна в тунелите, но не намерих никакви улики кои са били или какво са правили там, затова опитах с обреда — последния, за който мислех, че още действа. Преди почувствах, че почти успя, почти почти почти, като ключ в брава и всички запънки почти са се наместили.

Усещах, че и той искаше да успее. Само трябваше да опитам на подходящото място.

В рудника

Видях ги там, изгубената армия

Те още са там, отвъд дълбините, долу в мрака

с Нея

някой трябва да го спре, да спре онова, което напира

Научих за един мъж, прастар мъж, който познава пътищата на онова отдавнашно място

казват, че е мъж, но други говорят, че е само идея, приела образа на мъж

Но може би

Може би, може би той знае песните на онази противоположност на Воортя, песните на саможертвата

Знае ритуалите, които никога не са били записани, знае тайните проходи от този свят към другия

знае как е било

преливането на живот в смърт и на смърт в живот спомен, стар и съсухрен, чакащ на острова

Трябва да го намеря

трябва да го намеря и да открия пътя отвъд, за да ги довърша всички, да ги убия, да спра идващото, преди да е започнало

Помнете

Помнете ме, помнете това

Помнете, че се опитах

Двамата умуват мълчаливо. Изведнъж стаята изглежда смалена и притъмняла, огънят в камината е спаднал до жарава, от която почти няма светлина.

— Ъ-ъ… — обажда се Малагеш. — Добре. Значи… Дай да се напънем, за да извлечем от това нещо, за което да се хванем.

— Късмет — пожелава ѝ Зигруд и става.

Отива при камината и изтръсква лулата си върху жаравата. Малагеш изпружва показалец.

— Така. Ами… Първо — тунелът към рудника за тинадескит не е прокопан от Чоудри. Други са го направили и тя ги е издебнала, но те са се измъкнали. Ето как се е появила раната на главата ѝ, за която чувах, и ето как тя се е промъкнала в рудника, за да изпълни обреда на Прозореца към Белите брегове. За съжаление е по-вероятно, че които и да са прокопали тунела, са се отказали да го използват още в мига, когато са били разкрити. Затова не се надявам и аз да ги издебна като Чоудри.

— А ако са оставили в рудника нещо и поискат да си го вземат?

— Само че то ще е сплескано като половин дрекел под всички онези тонове скали.

— О, да… Права си.

— Второ. — Малагеш изпружва още един пръст. — Сега пък изглежда, че Чоудри не е виновна за всичко това. За малко не е спипала извършителите и може би така е научила за убийствата… макар че изобщо не ги споменава в съобщението.

— Ако е правдива в съобщението — да. Така е.

— Е, да приемем засега, че е била искрена. Защото съобщението ни подсказва и че тя е напуснала Воортяштан, за да отиде… някъде. Да се срещне с някого, с някакъв старец, може би знаещ за ритуали и обреди, за които дори местните хора не са чували никога… и вероятно дори Шара не е научила за тях.

— Но дали изобщо е възможно такова дълголетие? — съмнява се Зигруд. — Примигването се е случило преди почти деветдесет години.

— По-точно преди осемдесет и шест. Примигването и Чумата са затривали хората на цели тълпи, но не всички. Някои може да са оцелели, да са имали деца, да са им предали тайни. Но тя го е описала странно — „идея, приела образа на мъж“. Това какво трябва да означава?

Седят и мълчат с надеждата, че другият ще бъде осенен от догадка.

— Не знаем и няма как да налучкаме — казва Зигруд накрая.

— Вярно си е. Продължаваме нататък. Трето. — Малагеш изпъва и безименния си пръст. — Както изглежда, Чоудри е преживяла видения, подобни на моите, в рудника за тинадескит — за най-изпълнените с насилие мигове от живота ѝ. Само че нейните видения са се случили в лабораториите. Споменава как е застреляла някого с пистолет — протяга ръка над бюрото и прелиства досието на Чоудри, — а е била наградена за изключителни заслуги при „инцидент“. Знаеш какво означава това.

Зигруд вдига показалец към слепоочието си и наподобява натискането на спусък.

— Правилно — казва тя. — Значи… тинадескитът някак реагира на хора, които са участвали в сражения, които са били принудени да употребят смъртоносна сила, взаимодейства с тях и ги кара да си спомнят тези случки. Панди говореше за това, самата аз го преживях, а сега знаем и за Чоудри. Но и двамата нищо не споменават за насилие от други епохи, каквито видения имах аз.

— Може би защото ти си убила несравнимо повече хора от тях — казва Зигруд.

— Мо… — Тя се вторачва в него. — Защо каза това?

— Аз бях агент на министерството. И работата ми се състоеше тъкмо в научаването на много неща. Говорил съм с какви ли не военни.

Малагеш го гледа как почиства чашката на лулата и прекъсва за малко, за да изчовърка нещо, заклещило се между зъбите му.

— И… какво си чул? — пита тя.

Той зяпа за малко парченцето храна на палеца си, после го запраща в огнището и то изсъсква. Взира се в нея студено и невъзмутимо.

— Не чух нищо, от което самият аз бих се изчервил.

Гледат се още малко — Малагеш смутено и недоверчиво, Зигруд безизразно и равнодушно.

— Ти си необикновен човек, Зигруд же Харквалдсон.

— И аз мисля същото за тебе — отвръща той нехайно.

— Ясно… — Тя се прокашля. — Така… Да се върнем към същественото… След тези преживявания Чоудри е била пълна с подозрения също като мен. Затова си задавам въпроса — какво, адовете го взели, има в тинадескита, че може да прави това? И защо не проявява свойства на Божественото? — Малагеш си спомня думите на Рада: „Всяка смърт отеква неспирно. И понякога сякаш заглушава всички звуци на живота.“ — Никое от останалите чудеса на Воортя не върши работа, нали?

— Нито едно. Използват именно чудесата на Воортя като пример, че проявите на Божественото са загубили силата си. Помня, че и Шара го каза. Воортя била… да, нагледен пример.

— Само че аз видях проклетия Град на остриетата. Както и онова въплъщение на Воортя, унищожило рудника. И сега знаем, че Чоудри също е видяла града… което ме подтиква да се питам дали не е изчезнала там.

Зигруд спира с чистенето на лулата.

— Допускаш, че Сумитра Чоудри е в задгробния свят на Воортяштан?!

— Няма ни вест, ни кост от нея — напомня Малагеш. — А и не научих да е имала истински врагове освен онзи, когото е изненадала на излизане от тунела. Тя натъртва ясно в съобщението, че е отишла някъде. Това е единственият логичен извод, колкото ще нелогичен да изглежда.

— Дори наистина да е отишла в Града на остриетата… защо да го прави?

— Защото е стигнала до същото заключение като мен — Нощта на Морето от мечове, воортяштанския свършек на света. Проумяла е, че може би наближава, че някой се опитва да го предизвика. Може би е отишла там, за да го предотврати. Но какво ли я е накарало да си мисли, че ще успее… Де да знам. — Малагеш подхвърля разшифрованото съобщение на бюрото. — Мамицата му! Не за пръв път ми се иска Шара да беше тук. Тя би се досетила какво трябва да направим.

Зигруд тъпче лулата си с твърде долнопробен тютюн, ако се съди по миризмата.

— А защо просто не я попиташ?

— Прикритието ми е, че тя няма нищо общо с цялата история. Разни промишлени тузове ѝ дишат във врата, такива ми ти работи. И единственият начин да се свържа с нея е да изпратя телеграма през Баликов до Аханаштан и така нататък. Ще минат дни, докато стигне до нея.

— Не ти ли е казала за спешната връзка?

— Това пък какво е?

— Нейният… начин да се свържете, ако е неотложно.

— Само ми казваш едно и също с различни думи. Не. Нямам представа за каква адска измишльотина говориш.

Той захапва лулата и се смръщва, умува.

— Наистина ли искаш да говориш с нея?

— Е… Ще е много по-добре, няма спор, но…

— Чух достатъчно. — Зигруд застава пред прозореца и облизва показалец. — Сега… как започваше тази тъпотия? А-а, да.

И започва да рисува по стъклото, дебелият му пръст се плъзга с изящни точни движения.

— Какво правиш? — пита Малагеш. — Ти да не си се… Стига бе…

Пръстът му наглед се промушва през стъклото все едно то не е твърда плоскост, а повърхността на локва, някак закачена на стената.

— Действа и тук — тихо отбелязва Зигруд. — Добре. То е от чудесата на Олвос, която не е мъртва, така че трябва да върши работа.

Малагеш потръпва. Има някаква промяна във въздуха: сенките сякаш са се завъртели или пък огънят е по-буен, но светлината от него е по-мъждива или е придобила оттенък, с който зрението ѝ не успява да се справи.

Потъмнялото стъкло вече не е прозрачно: Малагеш различава пристанището през другите стъкла от двете му страни, но докосваният от Зигруд правоъгълник е непрогледно черен. Чува и нов звук: тихо тиктакане като от часовник, само че в стаята няма никакъв часовник.

— Ами… мисля, че успях — проточва Зигруд, но май не е съвсем убеден.

Някой казва:

— А?… Какво?…

Малагеш се озърта, за да види кой говори.

— Какво… какво направи?

Шум от преместването на нещо, но твърде странен, сякаш звуците стигат до тях отдалече по метална тръба.

— Шара? — казва Зигруд. — Чуваш ли ме?

Чува се щракане и черният правоъгълник се променя — изведнъж го залива златиста светлина, явно от малката електрическа лампа на нощно шкафче от другата страна на стъклото.

Малагеш знае, че това е невъзможно: от другата страна са пристанището и Северното море. Но стъклото прилича на отвор, през който се вижда…

Спалня. Спалня на жена. Спалня на видна особа, както личи от леглото с балдахин, изящната дърворезба на бюрото, огромния висок часовник и безброй портрети на сурови важни дейци с какви ли не ленти, панделки и медали.

Спомня си, че е виждала това място. „Резиденцията на министър-председателя…“

Лице наднича през завесите на балдахина. Познато лице, но с много повече бръчки и побелели коси, откакто Малагеш го е зървала за последен път. И е застинало в неописуема, бясна ярост.

— Какво… — заеква Шара Комейд. — Що за адска наглост е това, Зигруд?!

— А сега де… — сумти Малагеш.

— Тюрин? — сепва се Шара.

Гласът ѝ е далечен и треперлив, сякаш не излиза от нейната уста, а някак го извличат от стаята, опаковат го и после го пренасят в другата стая насред централата на ЮДК, за да го разопаковат до ухото на Малагеш. Освен това звучи много по-стар и похабен, отколкото го помни тя, като че ли Шара е говорила неспирно след последната им среща.

— Тюрин, ти полудя ли?! Тъкмо такъв риск изобщо не можем да си позволим сега!

— Добре. Уф… Задръж малко. Нямах представа какво ще направи той. — Малагеш се е вторачила в стъклото, все едно се мъчи да открие някакви скрити механизми. — Това… това е чудо, нали?

— Разбира се, че е прокълнато чудо! И тук е през нощта! Трябва да потвърдя още някои очевидни неща, преди вие да ми обясните защо трябва да ме изненадате в толкова… неподходящ за чужди очи вид? Ако изобщо имате някаква причина да го направите!

— Тюрин предполага, че твоята агентка се е пренесла в задгробния живот — намесва се Зигруд.

Шара сбърчва вежди.

— Какво?!

— Ами… — подхваща Малагеш. — По-добре да започна от самото начало.

Опитва се да обясни припряно какво става и успява да скалъпи доста по-несвързана и разхвърляна версия на изводите си, които е изброила пред Зигруд.

Шара я слуша толкова захласнато, че пуска завесата и се вижда ярката ѝ розово-синя пижама.

— Но… но това е невъзможно, Тюрин — казва накрая. — Не може да си я видяла. Воортя е мъртва.

— Знам.

— Съвсем мъртва.

— Знам! Да не мислиш, че не съм умувала за това всеки ден, откакто съм тук?

— Да, но… Нали нито едно от чудесата на Воортя вече не действа. Аз знам, че е така. Опитвала съм ги къде ли не по Континента. Това беше лесен начин да установя дали е имало изменения на реалността на местно равнище, определени изкривявания на физическите закономерности…

— Губя нишката — прекъсва я Малагеш.

— Както и да е. Божеството, познато ни под името Воортя, е изцяло, напълно изчезнало от този свят.

— И това знам. Но знам и какво видях.

Шара въздиша, напипва очила на нощното шкафче и си ги слага. Доближава прозореца.

— Притисни към стъклото съобщението, което сте разшифровали. По-бързо, не бива никой да ни свари така…

Малагеш се подчинява. За нейна изненада повърхността на стъклото е твърда и плътна.

Така не вижда Шара, но я слуша, докато тя чете:

— Олеле… Ох, да му се не види… Какво ли е преживяло горкото момиче?

— Значи разбираш колко сериозно е положението тук?

— Да — потвърждава Шара, гласът ѝ като че ли се е състарил с още десет години. — А сега махни съобщението, моля те.

Малагеш прибира листа. Шара се е зазяпала в нищото и примигва отмаляло. Откъм леглото с балдахина се чува тихо писукане и тя се сепва. Втурва се към леглото, пъха глава между завесите и шепне успокояващо. След малко се връща при прозореца.

— Не си сама ли? — пита Малагеш.

— Нещо такова.

Тонът на Шара показва, че няма да говори повече за това.

— Кога си се наспивала за последен път? — пита Малагеш.

— Това пък какво значи? — Шара опитва да се усмихне.

— Значи да разбирам, че нищо не върви особено добре.

— О, да. Изобщо не върви на добре. Нямам съмнения, че това е последният ми мандат на този пост.

— Какво?! Ами всичките ти програми? Ами пристанището?

— Е, ще им ударят сатъра. Пристанището ще запазят, защото договорът ги задължава, но ще оглозгат финансирането до кости. Освен ако наследникът ми на поста не реши нещо друго, разбира се, но това едва ли ще се случи. Както и да е… — Шара си разтърква очите. — Не говорехме за това. В момента по-важна, струва ми се, е темата за саможертвата.

— Моля?…

— Саможертвата. Започва да става по-ясно. Знаеш ли историята за свети Жургут? Как направил меча на Воортя от ръката на своя син?

— Чувала съм да я споменават.

— Този син — единственото му дете — паднал в битка срещу юкоштаните. То се знае, случило се преди Божествата да се обединят. А той вместо да скърби и да ридае, отрязал ръката на сина си и я принесъл в жертва на Воортя. Това била толкова велика саможертва, че ръката се преобразила в оръжие за нея, в инструмент на кръвопролитието — меча на Воортя.

— Който е нейният личен символ — вмята Малагеш.

— Правилно. Но мнозина забравят, че тази проява на жертвоготовност е била подражание на друга, много по-отдавнашна случка, която я предшествала с почти столетие. Защото макар да е вярно, че Воортя първа сред Божествата създала задгробен живот, не би могла да го сътвори сама. Тя била Божеството на унищожението. Не била способна да строи и да създава. Това просто не било по силите ѝ. Затова трябвало да се обърне към някой притежаващ тази способност. Към своята противоположност, както споменава и Чоудри — Аханас.

— Аханас ли? — повтаря Малагеш с недоумение. — Божеството на… растенията?

— На растежа, Тюрин. На плодовитостта и живота… и на сътворението. Иначе казано — на всичко, което Воортя не е била. В най-ранните дни на Континента, дори преди Божествата да се обединят, в летописите е отбелязано, че Воортя протегнала ръка на своята противоположност, помолила за примирие. И за известно време я… ухажвала.

— Тоест… в какъв смисъл…

— В романтичния — натъртва Шара. — В сексуалния.

— Значи Воортя е била…

— Тя била Божество. И това означава, че няма как да си представим точно какво и как е правила. Все едно — скоро проличало, че Воортя имала и други цели освен романтичната връзка. Използвала връзката си с Божеството Аханас, за да създаде Града на остриетата, призрачния остров, където нейните поклонници щели да я чакат след смъртта си. Според най-често срещаното описание на сътворяването му двете Божества нагазили в морето и белите брегове се надигнали под краката им. В известен смисъл това било и в пълно съответствие, и в пълно противоречие на тяхната природа: живот след смъртта, съзидание отвъд разрухата. Това било деяние, което сякаш напълно отричало само себе си, затова било неизбежно двете Божества да се слеят така, че на някакво равнище не им е било лесно да се различат. Но щом Воортя получила каквото искала, щом осигурила задгробен живот на поклонниците си, тя се отделила от Аханас. А това не било лесно в този момент.

Малагеш си спомня рисунките по стените в стаята на Чоудри и пита тихо:

— Отрязала е собствената си ръка, нали?

Шара я гледа изпитателно.

— Как се сети?

— Чоудри го е нарисувала на стената в стаята си. Две фигури стоят на остров и едната си отсича китката. Отрязала си е ръката, която Аханас е държала, нали?

Шара побутва очилата си нагоре.

— Да, това е направила. Така се представя нагледно нещо, което е немислимо за нас — смъртните. Воортя била принудена да се осакати, за да се откъсне от Аханас, за да остане вярна на себе си и да се съхрани като Божеството, което нейните поклонници избрали да следват. Деянието ѝ било неимоверно жестоко сътресение и за двете Божества и дори след обединението на Континента те и техните народи отказвали да имат нещо общо помежду си. Но аз подозирам, че за Воортя последствията са били много по-лоши.

— Защо?

— Тя се променила забележимо. Преди това винаги са я изобразявали като четирирък звяр, твар с бивни, рога и зъби. Общо взето — чудовище. Но след това вече я изобразявали като четириръка жена, готова за битка — с броня, меч и копие. И повече не проговорила.

— Никога ли?

— Никога. Има какви ли не предположения за преобразяването ѝ. Някои се питали дали не е онемяла от потрес. Други обаче твърдят, че връзката с Аханас я е променила и тя вкусила в мимолетен миг живота и любовта. Докоснала се до съществуване отвъд мъките и унищожението. Тя била посветена на войната и не можела дори да си въобрази, че и това го има. Но внезапно научила, че е така. А после трябвало да го отхвърли и пак да стане каквато е.

— Защо би постъпила така?

Шара свива рамене.

— Доколкото мога да отгатна — защото народът ѝ се нуждаел от нея. Обещала им задгробен живот и клетвата я обвързвала. Тези неща имат собствена сила, ако ме разбираш. До този момент Воортя не била побеждавана никога. Нито тя, нито нейният народ губели битки. Но за да постигне тази победа, за да надделее и да създаде живот отвъд смъртта за своите чеда, тя била принудена да победи самата себе си, да порази собствената си същност, да се пожертва. Ето го пак това противоречие: живот чрез смърт, победа чрез поражение. И според мен след това деяние тя тъй и не се опомнила напълно.

— Какво общо има това?

— Подозирам — проточва Шара, — че ако воортяштанският задгробен живот все още съществува някъде, неговата устойчивост може да се дължи някак тъкмо на това деяние. Саможертвата е обещание в известен смисъл, тя е символична размяна на сила. Воортя е дала огромната си мощ, за да сътвори задгробния живот. И аз предполагам, че тази мощ се е изплъзнала на гнева на каджа и все още може да бъде намерена някъде, привързала е към този свят нейния живот отвъд смъртта.

— И… къде е?

— За какво питаш?

— За тази… как го каза — мощ?

— О, нямам представа. Излизаме далеч извън пределите на нормалните знания. Връзката на Воортя с Аханас е предшествала основаването на град Баликов. Доколкото мога да се досетя, ти си се сблъскала с нещо, което се е случило в най-ранната епоха, преди Божествата дори да разберат какво представляват всъщност.

— Може ли… може ли да е тинадескитът?

— В какъв смисъл — тинадескитът като физическо проявление на тази сила ли? — пита Шара. — Това е… Тюрин, тази идея си я бива! Но пак остават много въпроси без отговор, особено за онова чудато въплъщение, което си видяла — дали е имало нещо общо с истинската Воортя, за какво им е било да разрушават рудника, тоест източника на собствената си мощ?

— Нали ти каза, че пострадала тежко — напомня Малагеш. — Може би си имаме работа с още едно полудяло Божество.

— Може би, но някак не пасва на останалото. Воортя не казвала нито дума и в повечето текстове, откакто приела разбираема за поклонниците човекоподобна форма, я описват с четири ръце и една липсваща китка. Не съвпада с видяното и чутото от тебе. Аз обаче се нуждая от убедително доказателство, за да се опитам да направя нещо. Тюрин, вече нямам същата власт както в деня, когато ти си подаде оставката.

— И… и как всичко това ще ми помогне да реша какво да правя? — пита Малагеш с досада. — Не ми трябват сказания, имам нужда от насоки!

Шара въздиша дълбоко и Малагеш внезапно осъзнава колко крехка изглежда и си напомня, че нейното искане най-вероятно е само едно от хилядите, които Шара чува ден след ден.

— Знам. Но май това е всичко, което мога да ти дам. Известно е, че воортяштаните са разполагали с ритуал, чрез който да надзърнат в живота отвъд смъртта, в Града на остриетата — Прозореца към Белите брегове. Ако съществува ритуал, който е давал възможност да се прехвърлят там, моята догадка е, че той е съчетавал воортяштански обред с аханаштански. И заради тази чудатост не ми се вярва да е бил описан някога. Изглежда, че единственият човек, който знае за него, е споменатият от Чоудри старец.

— И той е казал на Чоудри как да се прехвърли. И тя е отишла там, за да… за да спре това, което се случва. Очевидно е обаче, че нещо ѝ е попречило.

— Знам — казва Шара. — Но ти ще успееш.

— И аз знам, че съм длъжна! Няма нужда да ми го натякваш!

— Не казах, че си длъжна да успееш — възразява Шара. — Само казах, че ще успееш. Тюрин, нямам никакви съмнения, че можеш да се справиш. Ти си минала през много по-лоши изпитания и си попадала в много по-трудни положения. Имаш на разположение военна крепост, както и огромен строителен флот. Дори ако не горят от желание да помогнат, те все пак ти дават някакви възможности.

— И как по-точно, адовете ги взели, ще използвам тези възможности? — сопва се ядосаната Малагеш.

— А как ме убеди в Баликов да срутя тунела към Престола на света — най-великото откритие в новата история, и то съвсем скоро след като го намерих?

— Аз… Адове, не помня!

— Постигна го — продължава Шара, — защото си адски гадна, свадлива и груба.

Малагеш се облещва смаяно.

— Ами… шибано благодаря за комплимента!

— Имаш дарбата — не млъква Шара — да цениш онова, което смяташ за правилно, повече от всичко останало, понякога повече и от хората около теб. Правиш каквото е редно според тебе не защото намираш удовлетворение в това, а защото не би понесла друг избор. Затова е толкова вбесяващо човек да се разправя с тебе. Но това означава също, че намираш решения и когато мнозина други биха се предали.

— Но… но сега говорим за шибано Божество! Сигурна съм, че ако събереш министрите и им обясниш какво би се случило…

— Нямаме нищо неопровержимо — прекъсва я Шара. — Никакви конкретни доказателства — само твоите преживявания и това съобщение на Чоудри. Несвързано писмо от агентка, която полудяла и след това изчезнала, а твоята история е част от тайна операция, която се провежда напълно неофициално. Ако се опитам да използвам малкото, с което разполагаме, за да мобилизираме силите си заради наближаващо бедствие, причинено от Божественото, има доста значителна вероятност да се стигне до подобие на преврат.

— Преврат?! — ахва втрещената Малагеш. — В Сейпур?!

— Убедена съм, че би започнал като напълно законна процедура за отстраняването ми от поста — нерадостно обяснява Шара. — Или нещо друго със съвсем цивилизована фасада. Но аз знам кои групи сред военните и индустриалците биха наложили волята си. Тюрин, наруших какви ли не правила, за да си там, където си. Без убедителни доказателства моите противници в Галадеш ще заявят, че съм фалшифицирала всичко от началото до края, за да си върна подкрепата, която вече нямам. И когато се разнесе прахолякът, именно тези групи ще имат много по-голяма власт със световен размах — нещо, което може да се окаже ужасно и за Сейпур, и за света.

Малагеш потрива челото си с пръсти.

— Когато те избраха, си помислих, че ще изриташ на улицата всички онези шибани плъхове.

Шара се усмихва вяло.

— За нещастие шибаните плъхове са в изобилие.

— Значи ще се оправям сама — казва Малагеш. — Дори след като ти казах.

— Не, не, ти не си сама. Напротив — имаш Зиг…

И внезапно млъква и се вторачва в нещо над рамото на Малагеш, която рязко се завърта — Зигруд се е изправил със скок и доближава безшумно част от стената, където няма нищо. Оглежда я, после хвърля поглед към прозореца, зад който е Шара, и поклаща глава.

— Късмет! — шепне Шара припряно, плъзга пръсти по стъклото и изчезва.

Прозорецът пак е прозрачен.

Зигруд се обръща към стената и опипва корниза под тавана. Натиска един гипсов зъб на кит, чува се щракане и част от стената хлътва навътре като врата.

Зигруд се хвърля в отвора. Отвътре се чува вик на изненада и може би болка. Малагеш вече е извадила барабанлията и се е прицелила в тайната врата, но показалецът ѝ още не докосва спусъка. Пристъпва плавно и се долепва към стената до вратата, вдигнала оръжието на височината на главата си.

Някой почти изхвърчава през вратата и залита. Малагеш автоматично, почти инстинктивно се прицелва точно в главата му и чак след секунда осъзнава, че тази глава има светлоруса коса със спретната прическа, под която две сини очи я гледат гневно иззад обикновени очила.

— Мамка му… — изтърсва Малагеш. — Зигне, като гледам тебе и баща ти, вече се чудя дали цялото ви семейство не е научено как се използва врата.

Зигруд се връща в стаята и затваря тайния проход.

— Как смееш! — озъбва му се Зигне. — Как смееш да се държиш така с мен!

Той не ѝ обръща внимание, настанява се отново на дивана с гръб към тях и пали лулата си.

Малагеш поглежда към стената и казва:

— Ти май пропусна да споделиш с мен, че има и такова нещо в стаята ми.

— Не си ме питала — троснато отвръща Зигне. — А знаеше, че в цялата сграда на ЮДК има коридори и врати за прислугата. Разбира се, че има и тук, това е вицепрезидентският апартамент… — тя стрелва с поглед пилешките кости и разпиляния тютюн, — към който си се отнесла с присъщото ти нехайство.

— Аз пък бих искала да знам защо има тайна врата в стаята ми?

— Ако беше поръчала храна, щяха да ти я донесат през тази врата. Няма никакъв зъл умисъл в това!

— Можела съм да си поръчам храна в стаята?

— Според тебе за какво е ей онзи звънец в ъгъла с табелката „Обслужване по стаите“? — Зигне показва и пак се вторачва в Малагеш, чието оръжие не е помръднало. — Моля те, престани да се целиш с това в мен.

— Какво чу? — пита Малагеш.

Погледът на Зигне се плъзга по стаята. Явно търси третия човек, чийто глас е чула.

— Нищо.

— Твърде нахално лъжеш.

— Не дойдох да подслушвам!

— Може би. Но накрая се оказа, че си правила точно това. — Малагеш прибира барабанлията и слага два стола един срещу друг. Сяда на единия и сочи втория. Зигне сяда бавно. — Е, какво чу?

— Нали знаеш, че не можеш да ме застреляш? Тази сграда принадлежи на компанията, в която работя. Нищо не ми пречи да стана и да си тръгна.

— Опитай — подканя я Малагеш. — Може да ми е останала една ръка, но още знам как да обезвредя някой, без да му оставя белези.

Зигне поглежда баща си.

— Нима ще търпиш това?

— Доколкото си спомням — казва той, — днес ти ме заведе да се запозная със заварчиците и ме заряза при тях. Не е много забавно да те поставят натясно.

— Аз… Кълна се — избухва Зигне, — че вие двамата сте най-досадните и несговорчиви хора на този свят! Подразбираше се, че ще се обедините срещу мен, толкова добре се познавате.

— Задгробният живот — напомня Малагеш сухо.

От тези две думи Зигне се смръзва, макар и само за секунда; светлите ѝ очи поглеждат встрани, преди да се взрат отново в Малагеш, която казва:

— Аха, чула си. Хващам се на бас, че си чула още много неща. Защо не си поговорим спокойно за това?

Зигне обмисля как да постъпи. Вади сребърната кутийка с малките черни цигари. Драска кибритена клечка в нокътя на палеца си и на Малагеш ѝ се струва, че отдавна е искала да се похвали с това умение. Вдишва дълбоко дима, после устата ѝ бълва привидно безкрайна река от пушек.

— Добре. Ще бъда пряма. Значи вие… сте си наумили, че Сумитра Чоудри — горката лудичка Сумитра Чоудри — някак е стигнала до Града на остриетата, създаден от Воортя?

— От написаното изглежда, че е имала такова намерение.

— И онова, което крепостта добива… тоест добиваше в рудника, е тинадескитът, който споменахте?

Малагеш се смръщва кисело. „Дотук бяхме с държавните тайни.“

— Да.

— И ти и Чоудри смятате, че веществото е свързано някак със задгробния живот на воортяштаните?

— Това още не е ясно.

— Поне си мислите, че е свързано с Воортя… която ти си видяла, така каза. Видяла си я — подчертава Зигне и Малагеш гледа как острият непреклонен поглед срещу нея изучава подробно лицето ѝ и внезапно стига до убеждението, че тази млада жена е стъписващо проницателна. — Наистина ли вярваш в това?

— Не знам в какво вярвам. Но поне знам какво видях.

На Малагеш не ѝ допада снизходително-пренебрежителната усмивчица, която се плъзва по лицето на Зигне.

— Луда си — отсича Зигне. — И двамата сте луди, ако той ти вярва. И тримата сте луди, ако и Чоудри е вярвала в това. Доволна съм, че чух всичко това — вече знам колко безнадеждно побъркани сте, вместо само да подозирам.

— Аз бях там — кротко отвръща Малагеш. — Видях го. Помниш ли как за малко не се свлякох пред статуята на Воортя на твоята площадка? Тя ме пренесе там. Показа ми нещо. Сумитра Чоудри е била на същото място преди мен, извършила е някакъв обред и аз се натресох в последствията от него.

— Но дори воортяштаните са убедени, че задгробния живот го няма! Всички вече мислят, че след смъртта си просто изгниват в проклетата пръст! Ако дори тези хора не вярват, ти защо се подлъгваш?

— Те не са виждали богове — разпалено възразява Малагеш. — Но аз съм виждала. Едва не умрях в сблъсъка с тях. Ти си млада, умна и нахакана. Но аз съм преживяла несравнимо повече от тебе, момиче. Толкова близо съм била до Божественото, че го надушвам лесно. Както сега.

От тези думи Зигне помръква. Гледа ту Малагеш, ту Зигруд, който още седи с гръб към тях.

— Ти… наистина ли вярваш в това, което казваш?

— Вярвам. — Малагеш се обляга на стола и гледа студено Зигне. — Освен това вярвам, че ако воортяштанският задгробен живот е възможен, напълно възможна е и Нощта на Морето от мечове. Както и че тя би направила вложенията в пристанището една извънредно тъпа идея, нали? А ти знаеш, че в Сейпур има сили, които не ги свърта от нетърпение да нахокат министър-председателката, да отрежат парите за любимия ѝ проект и да го зарежат да си издъхне. Според мен ще се вкопчат във всеки повод да му теглят ножа. И бих могла да ги осведомя как главният технолог на ЮДК укрива воортяштански артефакти, за да изнудва с тях местните хора. Бих могла да им наприказвам каквото си ща, защото откровено казано, Зигне, те отдавна чакат такъв сгоден случай. И щом една от доверените помощнички на Шара казва, че с това трябва да се приключи, значи край.

Зигне се е опулила от ужас.

— Ти… ти няма да го направиш.

— Нима? Току-що ти обясних какво видях и в какво вярвам. Сбъдва се най-страшният ми кошмар, Зигне Харквалдсон. Не ми се пречкай, когато се опитвам да оправя бъркотията.

— Но какво искаш? — пита Зигне в паника. — Да ме уплашиш, за да си мълча ли? Какво бих спечелила, ако кажа на някого?

— Не искам да те плаша. Проклятие, искам да помогнеш! — Малагеш сграбчва разшифрованото съобщение и го пъха в ръката на Зигне. — Ти си от Воортяштан. Израснала си тук. Прегледай това и ми кажи има ли поне едно проклето нещо, което е познато за тебе, което има смисъл. Какъвто и да е.

Зигне я зяпва объркано и свежда поглед към листа.

— Никога не са искали от мен да прочета нещо толкова налудничаво, и то под такъв натиск. Това е абсолют…

Млъква и пребледнява.

— Какво има? — пита Малагеш.

— О, не! — ахва Зигне. — Само това не…

Зигруд се обръща разтревожено.

— Зигне, какво ти става?

Дъщеря му седи вцепенена, после затваря очи.

— Надявах се да не е там. Надявах да е изчезнал някак, морето да го е погълнало.

— За какво говориш? — недоумява Малагеш.

— За Острова на паметта — тихо отвръща Зигне.

— Истински ли е? Островът е истински?

— Разбира се — с безмерна тъга и умора казва Зигне. — Била съм там.

— Можеш ли да ме заведеш?

Зигне свежда глава; стъписващо е да видят как въплъщението на самоувереността рухва пред очите им. Тя казва съвсем тихичко:

— Да.

Алуминиевият покрив на будката за пазача в ЮДК и трополи, и дрънчи от безбройни тежки капки, чиито звуци напомнят повече за дъжд от каменни топчета. Ленарт Бьорк псува, докато мести своите тенджерки и паници, за да улавят всеки миниатюрен водопад. Тази малка армия от съдинки е негов постоянен и нежелан съсед по време на дежурствата, защото въпреки усилията му да закърпи покрива след всеки порой все се оказва, че е пропуснал нещо.

Стряска се, когато излива водата от една тенджера през прозореца на будката. Някой идва по пътя, краката му се хлъзгат и пързалят в калта. Май е жена, както личи по размерите, фигурата и мокрите кичури, подали се изпод качулката на дебелото наметало, но друго почти не се вижда. А и какво да видиш в такова време? Всеки опитва да се защити с колкото може повече дрехи от стихиите във Воортяштан.

Той присвива очи. Жена е. И носи много чудноват товар: дървена кутия, дълга четири-пет стъпки, но пък съвсем плоска — дебела е не повече от четири-пет пръста.

Бьорк взема нарезната си пушка и я подпира на стената до прозореца. Стои и чака. Жената идва, спира и смъква дървената кутия от рамото си. Изглежда, че товарът е стъписващо тежък.

— Пратка за генерал Малагеш от крепостта.

— Генерал Малагеш ли? Онази от Сейпур? — Той се взира по-внимателно в жената. Лицето ѝ е покрито с шал, не може да я види добре. — От кого?

— От капитан Надар.

— А-а… Ами добре. Дайте я тук.

Тя като че ли се колебае.

— Казаха ми, че пратката е много специална.

— Госпожо, не мога да позволя внасянето на каквито и да било предмети на територията на пристанището без подробен оглед. Въведени са засилени мерки за сигурност.

Тя се колебае още малко, после надига дървената кутия към него.

— Казаха ми, че това нещо е много старо. Никой не бива да го докосва. Особено с голи ръце. Заради мазнините, нали разбирате.

— Да, да, ясно.

Бьорк взима кутията, която тежи поне петдесетина фунта, слага я на масата и я отваря.

— Охо-о…

Вътре има лъскав меч, дълъг над четири стъпки и с широко като на сатър острие. Дръжката му е красива, но и доста неприятна за гледане — цялата на бивни и зъби. Острието пък блести твърде странно, сякаш не е оръжие, а огледало. Той оглежда и опипва меката подложка, като внимава да не докосне меча, както му е заръчала жената, но не намира никакви признаци за експлозиви.

Зяпва отражението си в острието. Видяното незнайно защо му харесва. Очите му блестят привлекателно, раменете му изглеждат по-широки. Това острие някак си го показва по-силен. По-свиреп. Могъщ.

— Не бива да го пипа никой, така ми казаха — повтаря жената.

— Ъ? — сепва се Бьорк. — А, да, разбира се. — Затваря кутията и щраква закопчалката. — Поради засилените мерки за сигурност трябва аз да занеса пратката, ако не ми покажете писмено разрешение от крепостта…

— Капитан Надар не ми даде такъв документ — казва жената. — Но… стига да не докосвате меча… няма проблем. — Тя се покланя. — Благодаря ви. Приятен ден.

Обръща се и тръгва по пътя.

Бьорк я гледа и си казва, че тази случка е прекалено необичайна. Взема кутията под мишница и отива при началника си. Щом чува, че пратката е от крепостта за генерал Малагеш, той му разрешава да я занесе.

Докато Бьорк върви по крайбрежния път, дъждът отслабва. С всяка крачка Бьорк усеща кутията мъничко по-тежка, сякаш тя го умолява да я пусне, та мечът да вкуси лунното сияние и да бъде поет от нечия ръка.

„Защо ли ми минават такива мисли през главата?“ — пита се Бьорк.

— Зигне… — казва Зигруд. — Ти… сигурна ли си, че…

— Трябва да отидем в моя кабинет — заявява Зигне, става и сякаш се отърсва в миг от страховете си. — Ще ми трябват карти.

— Добре — съгласява се Малагеш.

— Само минутка — казва Зигне, отива при тайната врата, отваря я и грабва едно паднало на стъпалата куфарче.

Малагеш отделя миг-два за въпроса с какви ли намерения Зигне е дошла до нейната стая…

Кабинетът на Зигне е дълбоко в недрата на сградата, което учудва Малагеш. Човек с властта и значението на Зигне Харквалдсон би трябвало да се шири в кабинет с огромни прозорци на най-горния етаж. А се налага да слязат почти до мазето и помещението повече прилича на товарна рампа, преоборудвана в нещо като склад.

Набиват се на очи редица след редица неща, за които Малагеш отначало решава, че са закачалки с дрехи, всяка номерирана от 1.0000 до… най-голямото число, което успява да различи, е 17.1382. Извива глава към най-близката редица и открива, че не са дрехи, а чертежи — хиляди подробни планове за неща, които са си останали непостроени, доколкото ѝ е известно.

Зигне ги води към голяма маса в средата — прост плот от бял камък, затрупан с още чертежи. Сред всичко това стърчат квадратни каменни чаши, запълнени с чертожни принадлежности: писалки, моливи, линии, сметала, шаблони, лупи и няколко вида пергели. До тях са сложени три пепелника, всички почти препълнени. Зигне цъка с език.

— Трябва да напомня на помощника си да изхвърля фасовете.

Кара ги да почакат, докато навие чертежите и ги прибере.

— Не пипайте нищо! — предупреждава ги, преди да се шмугне между редиците.

Зигруд се оглежда втрещено.

— Моята дъщеря — казва бавно — живее тук?

— Не виждам легло — казва Малагеш. — Но… и аз оставам със същото впечатление.

Зигне се връща с голяма шарена карта, която пърха в ръцете ѝ като знаме.

— Ето я.

Разстила картата, на която е изобразено крайбрежието заедно с океанските течения, а по течението на Солда край Воортяштан са скупчени десетки червени правоъгълничета, които напомнят на Малагеш за детска стратегическа игра като батлан.

— Какво да търся тук? — пита тя.

— Това е карта на ЮДК за цялата брегова линия и теченията в тази област. Но това, което търсим… Аха! — Зигне сочи една извивка между хилядите тънки сини чертички на няколко мили югозападно от Воортяштан. — Ето го.

Малагеш се взира.

— Там няма нищо.

— Знам. Но е там.

— Островът на паметта?

— Да. Той съществува. Това е мястото.

— А защо не е отбелязан на картата?

— Защото го изтрих.

Малагеш и Зигруд се обръщат към нея и я гледат втренчено.

— На някои места не си струва да се ходи — тихо обяснява Зигне. — Някои места е по-добре да бъдат забравени. И това място е от тях.

— Какво представлява? — пита Зигруд. — Какво има там?

— Той е в ивица от островчета. Последният и най-големият. Там планинците извършваха… обред на зрелостта за порасналите момчета и момичета. Водеха децата надолу към реката и покрай нея стигаха до морето, където чакаха лодки. Оттам отплавахме на югозапад близо до брега, провирахме се между островчетата и стигахме до него. — Зигне се е навъсила. — Наричат го Зъба. На върха има развалина — древен градеж от метал и зъби. Според мълвата там живеел мъж, някакъв старец, който помнел всичко — пазител на паметта, с други думи, но аз си мислех, че е само сказание, мит. Не видяхме никого там и май не се очакваше да видим. Тогава си представях, че някога това е било средище на Божественото и е имало особено предназначение, което е било забравено. Но планинците, които тачат обичаите си, все се връщаха там, за да спазят дадения обет. Тези острови са… много особени.

— Какво правеха там? — пита Зигруд. — Планинците имам предвид?

Зигне свива устни и вади цигара.

— Ами… злини.

Малагеш се прокашля.

— Значи Чоудри е отишла там, така ли? А аз как да отида? Не ме бива в мореплаването и съм адски сигурна, че не мога да стигна с плуване.

— Не е нужно да те бива в мореплаването — казва Зигне и пали цигарата. — Защото мен ме бива.

Бьорк се изкачва по калната пътека към фара на ЮДК, укрепеният бряг остава вляво от него. Все казват, че пътеката скоро ще бъде настлана с камък и че наоколо ще бъде като парк, достоен за посолство — това щяло да е първото впечатление за постиженията на компанията, преди идващите от цял свят хора да навлязат срещу течението на Солда. Но засега мястото (както всичко останало във Воортяштан, ако питат Бьорк) е подгизнало и покрито с кал на лепкави бучки.

Чува зад себе си подвикване и се обръща тромаво, тежката чамова кутия се измества надолу в ръцете му. Мръщи се, когато вижда кой подтичва към него.

— А, Оскарсон — мърмори сърдито под нос. — Точно това мръсно псе ли трябваше да ми се изтърси на главата…

— Бьорк! — фучи младият дрейлинг, щом го догонва. — Що за адска приумица да се домъкнеш тук? Защо не си на пост при портала?

Бьорк гледа начумерено Якоб Оскарсон, който е с петнайсетина години по-млад, но стои няколко стъпала над него в йерархията. Не забравя нито за миг слуховете, че Оскарсон е син на един от градските старейшини, който помогнал за прогонването на пиратите и така изиграл много важна роля в основаването на Обединените дрейлингски държави. Но не забравя нито за миг и другите слухове — бащата на Оскарсон си имал вземане-даване с пиратите и се отметнал от тях в последния момент, когато видял какво им се пише. Каквато и да е истината, бащата на Оскарсон е успял с власт и връзки да настани сина си на добър пост в ЮДК въпреки пълната му липса на опит в строителството или мореплаването, а и на каквито и да било лични достойнства.

— Има пратка за генерал Малагеш… — намусено отговаря Бьорк и добавя неохотно: — господине.

— Пратка ли? — Оскарсон хапе разсеяно ноктите си. — Твърде необичайно. Провери ли я?

— Разбира се, че я проверих, господине. Меч е.

— Меч?! — блещи се Оскарсон. — И кой изпраща меч на генерал Малагеш?

— От крепостта е. — Бьорк свива рамене. — Затова не задавах излишни въпроси, знам си мястото.

Оскарсон се почесва замислено по брадичката.

— Някакъв особен меч от крепостта за генерала… Я слушай, Бьорк, може би аз трябва да занеса пратката. Подхожда повече на човек с моя ранг, нали?

Бьорк се вторачва в една улична лампа на четири стъпки вдясно от Оскарсон, защото се опасява, че ако погледне лицето на тази нагла твар, не би сдържал юмрука си да се забие в него.

— Както желаете, господине. — Дава му кутията. — Тя каза да не докосваме меча.

— Коя?

— Пратеничката. Така ми каза. Да не го пипаме.

Оскарсон умува, вдига рамене, засмива се и слага кутията на каменния парапет.

— Нека поне видя що за меч е това. — Вдига капака и също като Бьорк ахва от красотата на оръжието. — Еха-а… Каква чудесна изработка.

— Да — кисело се съгласява Бьорк.

— Но кой би могъл да се сражава с такъв меч? Човек сигурно едва може да го вдигне.

Оскарсон зяпа прехласнат огледалното острие. Има някаква промяна в очите му и Бьорк се досеща какво е намислил.

— Тя… тя наистина каза да не го пипаме, господине.

— Тя да не е заместник-началник на охраната? Да не е дори с по-висок пост? Може би главен директор на ЮДК?

— Н-не, господине.

— А ако заместник-началникът на охраната поставя сигурността на първо място и иска да вземе меча в ръце, за да провери дали не е опасен, това толкова лошо ли е?

На Бьорк му е ясно, че Оскарсон в момента нехае за сигурността: просто жадува да държи меча, да усети тежестта и мощта му.

— Ами аз…

— Не — отсича Оскарсон. — В това няма нищо лошо. Особено ако наоколо има разумен пазач, който не иска да бъде лишен от заплата.

Бьорк знае, че когато заплаши с уволнение, Оскарсон не си хаби думите напразно. Млъква и се извръща, а Оскарсон се подхилва.

— Винаги си прекалено сериозен, Бьорк. В това ти е проблемът. — Протяга ръка към меча. — Толкова сериозен, че никой не те понася…

Гласът му секва рязко, когато пръстите му докосват оръжието. Изглежда вцепенен.

— Ъ-ъ… Господине?

Оскарсон се е облещил, челюстта му е увиснала, очите му са празни.

— Господин Оскарсон? Добре ли сте?

Няма отговор. Чува се само гърлено сумтене.

— Господине, да доведа ли лекар?

Бьорк трепери, но не от страх — изведнъж става непоносимо мразовито, сякаш леден вятър е задухал по брега и се е промъкнал под дрехите му. Той поглежда меча и се вторачва стъписано в него.

Допреди секунди острието е показвало лицето на Оскарсон, отразявало е нахалството в очите на младежа. Но сега лицето няма прилика с човешко.

Изглежда като маска, може би изкована от метал, за да наподоби грубо някакъв лик с малки раздалечени очи, с нищожна издатина вместо нос. Чудати, дори чудовищни рога и бивни се подават зад маската като гнусен заместител на коса.

Бьорк се взира в лицето на Оскарсон. Същото си е въпреки безжизнения, не — направо мъртвешкия поглед. Но мечът показва онова уродливо същество вместо отражение.

Всякакви признаци на разум бавно изчезват от изражението на Оскарсон. От устата му се изтръгва проточено съскане. То придобива звучност и се превръща в ниско и силно бръмчене, което се разнася все по-гръмко. Този жужащ, трептящ звук като че ли не се засилва, а се забива в ушите на Бьорк и дори в цялото му тяло, отеква в стъпалата, в ръцете, в костите, а накрая и в самите камъни на парапета — безкрайно стенание, далеч надхвърлящо възможностите на човешки бели дробове.

— Господине, какво ви става? — пита припряно Бьорк. — Какво ви става?!

Оскарсон вдига глава към небето. Кървав поток шурва от очите, носа и устата му, стича се по тялото. Бьорк зяпа в ужас как кръвта се вие по раменете на Оскарсон, съсирва се, почернява, прелива в дъга от необикновени, гнусни цветове и сякаш почти се втвърдява. Пороят от кръв като че ли има своя воля и затваря Оскарсон в обвивка, превръща го в… нещо.

Бьорк крясва от непоносимата уплаха. Може би по инстинкт или пък заради дълго потисканата си омраза към Оскарсон той се хвърля напред и го тласка, запраща го с гърба напред над парапета в чернеещите води. Оскарсон все така е стиснал невероятно тежкия меч.

Чува се плясък. Бьорк се взира в ръцете си, оплескани с тъмна кръв. С див вопъл се втурва към най-близкия пост на охраната.

— Я почакай — казва Малагеш.

— Да — настръхва и Зигруд. — Я почакай!

Зигне вдига ръце в жест на учителка, която настоява за тишина.

— Обмислих възраженията ви. Ти — обръща се към Малагеш — не ме искаш, защото ми нямаш доверие. Аз обаче май познавам най-добре брега, защото вече ми се струва, че цял живот съм разглеждала тези карти. Освен това съм ходила на острова. А ти — казва на баща си — не искаш да отида там, защото смяташ, че е опасно. Искаш ти да го направиш, защото си свикнал да се излагаш на опасности и дори предпочиташ да вършиш тези дръзки щуротии вместо да правиш каквото е необходимо — да останеш тук, за да насърчаваш тези хиляда дрейлинги, които се трудят денем и нощем, за да крепят икономиката на нашата страна. Аз обаче видях какво огромно въодушевление предизвика твоята поява и няма да позволя то да изчезне. Мястото ти е тук — с хората, които работят за тебе. В световната схема — Зигне скърца със зъби и сякаш изстисква следващите думи от някакво зло кътче в себе си — аз съм по-маловажна от тебе.

— Но нали ти ръководиш строежа на пристанището — напомня Малагеш.

— Донякъде. След като разчистим няколко последни големи задръствания, имаме различни стратегически планове за довършителните работи, които съм измислила преди месеци. Мога да си позволя няколко дни отсъствие… или ще мога да си го позволя скоро.

Зигруд върти глава.

— Това не ми харесва. Ама изобщо не ми харесва.

Зигне вдига поглед към тавана от досада.

— Забравяш, че съм била на някои от най-трудните за обитаване места във Воортяштан. Израснах на такива места.

— Аз пък нямам никакво желание да видя как се връщаш на тези места!

— Ако нашата госпожа генерал е права — а аз съм принудена неохотно да призная, че тя поне си вярва, — значи всичко, за което се трудих, е застрашено. Всичко, което подготвях цял живот, може да бъде унищожено!

— Цял живот ли? — фучи Зигруд. — Според тебе пет години са цял живот? Пет години не са нищо, те са един миг!

— Пет години за мен — възразява Зигне, — но говорим за милиарди дрекели, които висят на косъм тук, богатство за идните десетилетия!

— Ти само в пари ли измерваш всичко? В това ли си се превърнала?

— Пари ли? — гневно повтаря Зигне. — Пари?! Значи си мислиш, че съм дошла тук да печеля пари? Не, мили татко, дойдох да направя и двама ви безработни!

Зигруд се споглежда с Малагеш, която сумти.

— Да, хората като вас — не млъква Зигне. — Според вас съдбата на света се решава в крепости, в окопи, зад бодлива тел и огради. Но вече не е така. Съдбата на света се решава в счетоводни къщи. Не се вслушваме в маршовия тропот на ботуши, а в тракането на пишещи и сметачни машини, които бълват приходи и бюджети. Така напредва цивилизацията — едно изобретение в подходящия момент променя самия начин, по който се променя и светът. Нужен е само един силен тласък, за да набере инерция. И Тинадеши е знаела това. Опитала се е. А сега ние продължаваме нейната работа.

Зигруд клати глава.

— Аз… не се съмнявам в тебе. Не се съмнявам и в това, което вършиш. Напротив — ценя го.

— Тогава какво има?

— Ами… просто ми се иска да знаеш, че животът не се изчерпва с това. Има и друго освен тези… велики цели, които си поставяме.

Зигне бавно смачква фаса в пепелника.

— Не ме разбираш.

— Не мисля.

— Ти не ме познаваш. А би могъл, ако искаше.

— Ако можех да съборя тези стени, зад които си се затворила, щях да…

— Знам, че си бил из Континента почти десетилетие! — изкрещява Зигне. — Знам, че си бил на свобода от години, но си търчал насам-натам с Комейд, вършил си ѝ мръсната работа! Можеше да дойдеш у дома когато пожелаеш, можеше да ни опознаеш, ако искаше, но ти не го направи! Просто ни заряза тук, в планините, в този… в този ад!

— Не исках да се сблъсквате с това, което бях — отвръща Зигруд. — Онези… неща, които видях в затвора… и стореното от мен, и онова, което те ми сториха… Живяхте по-добре без мен.

— Докато Комейд не ти нареди да се прибереш тичешком — казва Зигне и се усмихва горчиво. — Ето ти истината, татко. Ти си смел мъж, когато имаш нож в ръката. Но пред човек, който искрено се нуждае от тебе, според мен си стра…

Тя стиска устни — в пристанището се чуват сирени, тежък надигащ се вой.

— Що за адски шум е това? — пита Малагеш.

Зигне поглежда към прозорците.

— Сигналът за тревога. Сигурно… сигурно са ни нападнали!

Зигне, Зигруд и Малагеш се втурват нагоре към първия етаж на сградата и се натъкват на началника на охраната Лем, който тича срещу тях.

— Има… — пъхти той — някакво нападение.

— Къде? — пита Зигне. — Какво е станало?

— Тук, отпред. Всъщност точно пред фара. Да уведомим ли крепостта?

Зигне поглежда Малагеш, която кима рязко.

— Да — потвърждава Зигне. — Прекалената предпазливост не вреди. Сега ми покажи какво стана.

Тръгват и Лем в движение обяснява произшествието.

— … заместникът ми Оскарсон го спрял ей тук отвън, за да огледа пратката, в която имало… някакъв меч.

— Меч ли?! — възкликва Малагеш.

— Да. Някакъв церемониален меч. — Лем я поглежда косо. — Да разбирам ли, че не знаете нищо?

Малагеш върти глава и се въси. Лем бута вратата и всички излизат на бегом.

— Това не е добре — мърмори той.

— И какво? — пита Зигне нетърпеливо. — Някой се е опитал да даде меч на Малагеш? Какво по-точно в тази случка представлява толкова опасно нападение, че да включите сирените?

— Е… После се случи ето това.

Сочи пътя край бреговата стена, където два камиона на ЮДК са спрели, без да изключват двигателите. До тях се е струпала тълпа въоръжени дрейлинги, които гледат нещо на земята. Щом забелязват Лем и Зигне, се отдръпват, за да минат те.

На пътя има локви от някаква гъста тъмна течност. Зигруд души въздуха и казва тихо:

— Кръв.

— Да — съгласява се Лем и ги води натам.

— Някой пострадал ли е? — пита Малагеш.

— Не е… съвсем ясно, госпожо.

Лем протяга ръка към група пазачи, струпали се от другата страна на пътя, и ги вика с жест. Те придружават висок видимо уплашен дрейлинг. Лицето му е бледо като сняг, в дъха му има кисела воня на повръщано.

— Бьорк — казва Зигне на пребледнелия мъж, — какво стана?

Той тръска глава.

— Якоб… тоест заместник-началник Оскарсон… отвори кутията и пипна меча, а после… направо се преобрази.

Малагеш и Зигруд слушат разказа му, после се споглеждат. Тя извива вежда: „Божествено?“

Зигруд кима отсечено: „Почти сигурно.“

Бьорк още клати глава.

— Издаваше такъв ужасен звук… Много се уплаших. Бутнах го. Той падна през парапета във водата. Но мечът му направи нещо. Преди да го бутна, погледнах отражението му в острието и… вече не беше той, а някаква твар. Нещо друго вместо него.

Малагеш и Зигруд надничат над парапета. Тъмните въртопи се плискат по малък бетонен кей на петнайсетина стъпки под тях.

— Май това е щяло да ме сполети, ако бях получила меча — казва Малагеш. — Кой ти даде кутията? Жена ли беше?

Дрейлингът кима.

— Как изглеждаше?

— Не я видях добре. Носеше наметало и шал… А и валеше.

Зигруд се навежда намръщен над водата, но Малагеш не успява да види какво го тревожи толкова.

— Как говореше? — пита тя. — Млада ли беше, или стара?

— Ами… Де да знам. Нормално. Нямаше някакъв акцент, нищо необикновено. Беше ниска. С тъмна роба. И после просто тръгна нагоре по улицата. — Бьорк показва.

Зигруд все така се взира във водата под укрепения бряг.

— Можем да започнем издирване в града — казва Зигне, — но каква полза? Толкова хора идват в…

— Там долу има нещо — прекъсва я Зигруд. — Нещо се издига и…

Чуват някакъв още по-силен плисък, нещо огромно полита със свистене в нощното небе, изскочило от вълните като подплашен гълъб. Тълпата дрейлинги ахва и следи издигането на въртяща се, жужаща дъга от блещукаща стомана, която се носи плавно към един от крановете на ЮДК…

„Това е меч — мисли Малагеш, — но кой го метна?“

… и разсича подпорите на крана, сякаш са от масло.

Миг на вцепенение, докато физиката решава какво да прави с няколко тона стомана, увиснали във въздуха. След това кранът се килва и с пъшкането на старец, надигнал се от леглото, пада мудно на земята.

— Бягайте! — крещи Зигне. — Бягайте! Махайте се оттам, махайте се!!!

Движенията наглед са забавени, все едно от небето се стоварва боен кораб. Ударът е толкова тежък, че мнозина не могат да се задържат прави. До тях стигат прахоляк и солени пръски, макар че кранът е паднал на стотици стъпки от тях. Малагеш в ням ужас гледа как неколцина от останалите по-наблизо злощастни дрейлинги падат, обсипани от смъртоносни отломки.

Тя следи полета на въртящия се меч в небето над прашните облаци. Гледа го как пробива въздуха все нагоре, накрая завива и се устремява обратно към тях, може би за да съсече целия свят на две.

Но това не се случва. Дръжката му се стоварва в нечия разтворена длан, вдигната високо над морската вода.

Тя се вторачва в ръката, после и в притежателя ѝ, който вече се качва на кея; от гърба му още падат солени потоци.

В първия миг тварта изглежда като останка от корабокрушение, изхвърлена от океана, противна смесица от корал, метал и кост. Но щом водата се оттича, очите ѝ различават рамене, ръце и грубо примитивно лице. Вижда гръб с шипове, вижда рога, бивни и остриета, с остри шипове по китките — всяка педя по това тяло е сътворена да вреди, да ранява, да унищожава, сякаш самите му крачки по света могат да причинят неописуема разруха.

Мечът в ръката на съществото бръмчи и то го поглежда, килнало глава, все едно се наслаждава на красота, която не е зървало от прастари времена.

Това е воортяштански пазител. Само че е несравнимо по-голям от пазителите в нейните видения, а бронята е много по-сложна и по-страховита.

Мечът трепти, жужи и бръмчи и в гнусния звук се долавя глас — говори не на умовете, а направо на душите им: „Битки и война! Последната война, последната война!“

Изведнъж Малагеш разпознава тази твар, изправила се върху кея, и разбира какво… или по-точно кой е нахълтал във Воортяштан.

— Велики адове! Не знам как, но… този там е шибаният свети Жургут!

— Кой?! — пита Зигруд.

— Не може да бъде! — вика Зигне. — Как е…

Не довършва изречението: свети Жургут оглежда всичко наоколо, вдига меча и пак го мята. Всички се просват на земята заради фучащата във въздуха тежка стомана. Тя се врязва в камионите на ЮДК, пробива единия като хартия и блъска следващия, който се преобръща настрани от силата на удара.

Гледат полета на меча и Малагеш си казва, че Бьорк е описал добре тежкия стенещ звук. Оръжието се връща светкавично в ръката на светеца, който се обръща и тръгва невъзмутимо към тях.

Малагеш си поема дъх и се провиква:

— Огън!

Не е командир на дрейлингите от охраната, но те се подчиняват тутакси, застават в редица покрай бреговата стена и започват да стрелят по Жургут. Звуците са отчайващо познати на Малагеш: безброй куршуми, отскачащи безсилно от Божествена броня. Още ги чува в сънищата си като ехо от Битката за Баликов и въпреки че тези нарезни пушки със затворни рами са от много по-усъвършенстван модел, не личи да вредят кой знае колко на свети Жургут — той спира, сякаш иска да обмисли това събитие, лицето с маската се навежда към искрите по раменете и ръцете му. После прикляка и скача.

Малагеш отново чува плътното бръмчене. „Мечът го тегли. Дърпа го във въздуха.“

Светецът се стоварва отгоре, мечът стене и вие. И Малагеш чува отново думи в неземния звук: „Аз съм въплъщение на битката. Аз съм оръжие, държано от Нейната ръка.“

Щом свети Жургут стъпва на земята, един от пазачите на ЮДК се пръска в кървав облак, разсечен от шията до слабините. Тя гледа смразена мъжа, който има миг-два да разбере какво го е сполетяло — главата му провисва, очите зейват, после двете половини на тялото падат поотделно и трупът се свлича. Светецът напира, воден наглед от някакъв устрем в меча, великанското острие сече навсякъде и пронизва стълпените пазачи. Малагеш вижда как шестима едри мъже сякаш се разпадат като парцалени марионетки с прерязани конци.

— Шибани адове! — крещи тя. — Прикрийте се!

Зигруд и Зигне хукват нагоре по склона към паянтова сергия за риба, а Малагеш, Лем и останалите от охраната на ЮДК бягат по улицата. Стигат до стара каменна ограда край празен терен и припряно заемат позиции зад нея. Пазачите веднага се прицелват в металната фигура, крачеща бавно нагоре по улицата.

— Не бързайте със стрелбата! — настойчиво казва Малагеш. — Не привличайте внима…

Твърде късно: пушките гърмят. Свети Жургут завърта грубото си подобие на лице към тях. Вдига меча, пак се разнася еднообразното стенание и…

Зидът сякаш се взривява. Дъжд от каменни парчета запраща Малагеш на земята. Прахолякът скрива всичко. После всичко потъва в мрак.

Деца пищят. Пламъци подскачат под нощното небе. Ярък студен кръг на луната, студена лепнеща мъгла.

„Винаги съм знаела, че ще се върна тук — мисли тя унесено. — Пак на това място, където сеехме смърт толкова безгрижно…“

Гледа между подпухналите си клепачи как дрипаво дете топурка по осветените от пожари улици и вика пронизително майка си.

„Добре е, че умирам тук. Заслужавах го. Заслужавам го.“

— Госпожо генерал?

Малагеш се опитва да каже нещо. Устата ѝ е подута и пълна с кръв.

— К-къде съм?

— Добре ли сте, госпожо?

Тя отваря очи и вижда над себе си непознато лице: млад сейпурски офицер, капитан, със стегнато вързана кърпа на главата и спретнато подкастрена брада. Прилича малко на поет — с мечтателен поглед в големите тъмни очи. Пита се кой ли е младежът. Дали не е някой от отдавна забравените нейни съратници, загинал в една или друга битка, избледняла в паметта ѝ?

— Мъртва ли съм? — хрипти Малагеш.

Той се усмихва вяло.

— Не, госпожо генерал. Не сте мъртва. Аз съм капитан Сакти. Изпратиха ме от крепостта.

Някъде зад тях се чува трясък, последван от грохот.

— Какво става? — пита Малагеш.

— Главен технолог Харквалдсон изпрати вест в крепостта за вероятно нападение… И както изглежда, нападението си продължава.

Малагеш бавно се надига и сяда. Всичко я боли. Няма съмнение, че е зле натъртена от разхвърчалите се камъни — носът ѝ е счупен за незнайно кой път, но май не липсва нищо от тялото ѝ. Явно са я донесли в някаква временна постройка, в която не се е нанесъл никой. Още четиринайсет сейпурски войници стоят до прозорците с готови за стрелба пушки, макар да личи колко силен е страхът им. Вижда и Лем, началника на охраната при Зигне, който седи при вратата и гледа навън. Лицето му е цялото насинено. Ако съди по усещанията си, нейният вид не е по-добър.

— Колко дълго бях в несвяст? — пита Малагеш.

— Не съм сигурен, госпожо. Господин Лем ви е пренесъл тук, а след това ни повика. Не сме се опитвали да влезем в бой с… врага. Бездруго е твърде трудно да се сражаваме с такова нещо, както ще се убедите сама.

Помага ѝ да стане и да стигне до вратата. Сочи, макар да няма нужда да го прави.

Воортяштан прилича на обсаден град, подложен цял ден на артилерийски обстрел. Пожари бушуват и се разпростират в разкъсаните останки на безброй палатки и юрти. Малагеш гледа как къща с покрив от цепен камък се срутва, отломките се свличат по склона върху постройките под нея.

Източникът на тези разрушения се забелязва веднага — свети Жургут стои в ъгъла на покрив върху висока овехтяла сграда, мята неспирно меча си към града и острието прорязва широки ивици през здания, хора и съоръжения. Въздухът сякаш трепери от постоянното бучене на летящия меч. Малагеш зяпа втрещена как светецът успява да събори почти цял квартал за няма и половин минута.

„В името на всички морета! Все едно разрушител е пуснал котва в залива и ни обсипва със снарядите си!“

Ушите ѝ не различават веднага звуците, но накрая тя осъзнава, че Жургут пее с гласа на меча, който хвърля къде ли не из града:

— Аз, който дадох живот и душа,

за да ме изковат гладък и твърд,

да бъда избавен от всички съблазни.

Аз, който дадох ръка от сина си,

аз съм Нейно оръжие, аз съм Нейният меч

и ще съсипя всяко творение.

Малагеш гледа как мечът разсича една от уродливите статуи, стърчащи по бреговете на Солда. Каменната фигура, която може би е изобразявала някога мъж, опъващ тетивата на лък, се разполовява в кръста и рухва по надолнището, троши къщи и по-големи сгради като клечки за зъби.

— В името на шибаните морета! — прошепва тя. — Той има намерение да изтреби всички ни!

— И като гледам, може да го направи — обажда се Лем.

— Поисках подкрепления — казва Сакти и тупва с ръка огромната радиостанция с оловно-киселинни батерии, сложена на пода. Сигурно тежи поне четирийсет фунта. — От крепостта ще изпратят колкото може по-скоро цял батальон. Всички и всичко е в пълна бойна готовност.

— И какво ще направи батальонът? — пита Лем. — Когато стреляхме по Жургут, все едно нищо не правехме!

— Ами не съм чул други предложения досега! — зъби се Сакти.

Малагеш изплюва кървава храчка.

— Божествените твари са корави. Но не са неуязвими. Нямаме ли нещо по-сериозно от нарезните пушки?

— Пушките за камъни са в камиона — отговаря капитанът. — Дали ще има някаква полза от тях?

— Докарали сте понджи? — изненадва се Малагеш.

— По заповед на генерала те са задължителна част от въоръжението на всеки взвод, който излиза от крепостта.

„Трябваше да се сетя — казва си тя. — Пушките «Понджа» са просто задължителни в тази област.“ Тези оръжия изстрелват куршуми с калибър половин инч, които могат да пробият почти всяка стена или лека броня и още какви ли не прегради — сред тях и камъни, затова от тях би имало голяма полза в сражения с бунтовници в планините. След като обозите, минаващи през планински проходи, са използвали много успешно своите „Понджа“, оръжието се е сдобило с прякора „пушка за камъни“. Бисвал не би пропуснал тази възможност да въоръжи по-добре войниците си.

Остава обаче въпросът дали „Понджа“ може да пробива Божествена броня, а не само камъни.

Пак бучене, пак оглушителен трясък от падаща сграда във Воортяштан.

— Мамка му — ръмжи Малагеш, — той ще разкъса това място като хартиена салфетка, ако не му попречим!

— Но в мига, когато започнем да го обстрелваме, той ще ни връхлети като моторен трион — напомня Лем.

— Онези Божествени воини, с които сте се сражавали в Баликов… — почва Сакти.

— Какво имаш предвид?

— Не можеха да издържат на артилерийски обстрел, нали?

— Не. Това им идваше в повече. Какво се опитваш да ми подскажеш?

Сакти поглежда първо радиостанцията, после към Форт Тинадеши и насочените към града неизброими оръдия.

— Я по-кротко! — сопва се тя. — Сериозно ли предлагаш да обстрелваме града? Докато и ние сме тук?!

— Можем да се изтеглим. Ще се опитаме да го задържим в града и ще го обсипем със снаряди.

— Това ще означава да загинат хиляди цивилни! — избухва Малагеш. — Да не говорим пък за вероятното унищожение на пристанището, а похарчихме милиарди, за да го построим!

— И какво ще стане, ако пушките „Понджа“ не му навредят? — възразява Сакти по-неотстъпчиво, отколкото тя е очаквала. — Тогава какво ще правим, госпожо генерал?

Малагеш напряга ума си. Проклета да е, ако до края на живота си пролее отново кръвта на цивилни, без да е опитала всяка друга възможност.

Спомня си ненадейно лицето на Шара зад стъклото на прозореца в централата на ЮДК. „Имаш на разположение военна крепост, както и огромен строителен флот. Дори ако не горят от желание да помогнат, те все пак ти дават някакви възможности.“

Хрумва ѝ нещо. „Докато се строи, пристанището си е просто фабрика. А нима има нещо по-опасно от размотаването сред работещи машини?“

— Къде са Зигруд и Зигне? — пита тя.

— Даувкиндът и дъщеря му ли? — казва Сакти. — Май се крият някъде по строителните площадки. Ей там. — Сочи към улицата.

— Имаме ли тук човек, който стреля адски точно с „Понджа“?

— Според мен сержант Бурдар е много способен стрелец.

Сакти сочи нисък дребен мъж с гигантски мустаци, който кима сдържано.

— Добре. Мисля… мисля, че намерих друго решение.

— Убедена ли сте, госпожо?

— Ами да… — Тя умува и добавя: — Може би.

Малагеш тича лудешки по улиците на Воортяштан. Пушката „Понджа“ в ръцете ѝ е тежка. Сержант Бурдар е до нея, стиснал под мишници две такива пушки. Когато му е обяснила какво е намислила, за него идеята да стрелят с това оръжие по светеца е била не по-смущаваща от лов на гълъби.

— Личи си, че не е пъргав в краката. Подскача по малко, но е муден. Мога да си го дупча точно, госпожо, ако имам сгоден случай да се прицеля.

„Да, сгоден случай — повтаря си Малагеш в устрема си към портала на пристанищните площадки. — И добре избран момент.“

Чува бръмченето на меча вдясно, по-нагоре в северната част на града, и няколко писъка. Нападението срещу града е почти неспирно. Тя все чака някаква пауза, та свети Жургут може би да си отдъхне, но той е същинска машина на унищожението, която знае какво прави.

— Зигруд, Зигне! — вика тя към портала. — Там ли сте! Аз съм — Малагеш!

Портата се отваря и тя пристъпва през нея. Вижда долепената до стената Зигне, която е насочила пистолет към нея. Зигруд е от другата страна. Кима ѝ нетърпеливо: „Хайде де, влизай!“

— Добре, живи сте — отдъхва си Малагеш.

— Той се е съсредоточил върху жилищните квартали — казва Зигруд. — Май е забравил напълно за пристанището. В безопасност сме поне засега.

— Ние — да, но разрушава града! — намесва се Зигне. — Убива всички, които успее да порази! Той е проклето чудовище! Откъде се взе?

— От меча, струва ми се — казва Малагеш. — Нали ти каза, че в отминалите времена мъртвите пазители са можели да обсебват телата на живите? Ако не греша, хитрината е била в докосването на онзи гаден меч.

— Но как проклетият воортяштански меч все още може да… ами да въздейства?

— Де да знам — отговаря Малагеш. — Но някой е нагласил всичко аз да взема меча. Ако им беше провървяло, сега аз щях да стоя върху онзи покрив и да се мъча да изтребя всичко живо в радиус от една миля.

— Можем ли да го спрем? — пита Зигруд.

— Имаме подръка някои средства — уверява го Малагеш. — И да, можем да го спрем. Стига планът да е по-простичък, а ние да останем здрави и да сме решителни. — Обръща се към Зигне. — Онова ПК-512, което имате… в изправност ли е?

— Какво?!

— Миниоръдието. Всъщност шибаното гигантско оръжие, което сте наместили пред площадката със статуите!

— Да, доколкото знам… Инсталирано е по решение на моя предшественик, но… но едва ли някой знае какво да прави с него.

— Е, аз знам. — Малагеш кляка и чертае в калта схема на пристанището. — Сега слушайте. Има някакъв шанс една от пушките „Понджа“, които донесохме, да пробие бронята му. Значи имаме шанс да си решим проблема буквално с един изстрел.

— Но защо още не сте стреляли по него? — учудва се Зигне.

— Защото ако пушките не свършат работа, той ще знае къде сме и ще ни изколи като добитък. Затова имаме нужда от резервен вариант.

— И какъв е той? — пита Зигруд.

Малагеш поглежда Зигне.

— Можеш ли да караш онзи ваш влак?

— Снабдителния влак ли? Разбира се.

— Добре. — Пак извива глава към Зигруд. — А ти… още ли са ти здрави ръцете и краката?

— Общо взето.

— Как мислиш, ще се справиш ли с една от тези?

И вдига пушката „Понджа“, която прилича на малък топ. Зигруд свива рамене.

— Обучиха ме да стрелям с прототип на тази пушка, но беше отдавна.

— Това „да“ ли означава, или „не“?

— Означава „може би“.

— Няма как, ще се задоволим с „може би“. Тук не е като в Баликов, Зигруд — не ми се вярва, че би успял да се напъхаш в търбуха на Жургут и да си изрежеш изход през него.

Вдишва дълбоко, много дълбоко. „Дано звучи по-умно, когато го кажа. Защото докато си го мисля, е адски тъпо.“ После започва да обяснява плана си и да рисува в калта.

Малагеш и Зигне хукват към товарните рампи на ЮДК, където са и релсите на влака. Зигне мъкне радиостанцията на капитан Сакти, Малагеш е метнала на рамо едната „Понджа“. Би искала да се движат по-бързо, но по някаква проклета причина Зигне е настояла да вземе и проклетото куфарче, което е донесла в стаята ѝ по-рано вечерта.

Малагеш се опитва да не забелязва колко я мъчат ходилата, ръцете и гърбът. „Остаряваш, момиче. Вече не можеш да се вихриш както преди в такива битки.“

— Това… — задъхва се Зигне — може би е един… от най-лошите планове, които… съм чувала!

— Ти просто свърши твоята част от работата, пък да видим как ще потръгне.

— Но… този график! Изборът на позиции за стрелба и… и всичко!

— Вече си каза възраженията — напомня ѝ Малагеш и се прехвърля през ниска ограда. — Не си насилвай дробовете да ги повтаряш.

Най-после виждат пред себе си релсите и стражевата кула. Прожекторът в кулата е изключен, огромното ПК-512 до нея сякаш се е присвило в мълчание. Покрай железопътната линия има електрически лампи, светят в бяло и жужат, всичко под тях изглежда някак призрачно и стерилно. Двете забавят ход и спират пред релсите, въздухът свири в гърдите им, чуват хрипове в гърлата си.

Радиостанцията тупва на земята.

— Влакът е ей там. — Зигне сочи по нагорнището.

Малагеш отмята глава да погледне стражевата кула.

— Колко време ти е нужно да подкараш локомотива?

— Ще го подкарам някак — мърмори Зигне.

— Това не е отговор!

— Ще го подкарам, казах!

— По-добре да успееш. Защото е задължително.

Малагеш се озърта. Свети Жургут още стои на покрива и продължава да руши града. Тя знае, че някъде там капитан Сакти и останалите сейпурски войници извеждат към крепостта всички цивилни, които намерят.

— Има още нещо.

Зигне слага и куфарчето на земята и го отваря.

— Сега пък какво правиш? — зъби се Малагеш.

— Мисля, че това е моментът да ти го дам… особено защото може и да нямам друг шанс.

Обръща куфарчето към Малагеш и тя вижда вътре един от най-фините механизми, на които се е натъквала през живота си: лъскава стоманена ръка, пръстите имат шарнири, китката също е гъвкава, а по средата на дланта има някаква ключалка. Това също е протеза, но незнайно колко класи над сегашната ѝ.

— От… — заеква Малагеш. — Откъде взе това?

— Направих го. Гледах как се опитваш да компенсираш липсата на едната китка. Протезата, която използваш, е боклук, само за украса. — Зигне вади изкуствената ръка от куфарчето. — Подвижни пръсти, можеш да ги блокираш във всякакво положение. Същото важи за китката. В дланта има ключалка. Ето я другата част. — Вади от куфарчето малък стоманен обръч. От едната страна има скоба с винт, а от другата — издатина, която се пъха в ключалката. — Можеш да го нанижеш на цевта на пушка и да го стегнеш. После го закрепваш за протезата. Не е същото като да държиш пушката със здрава ръка, но е по-добро от това, което имаш.

Малагеш се е опулила, изумена и смутена.

— Аз… ъ-ъ…

— Според мен думата, която търсиш, е „благодаря“ — казва Зигне. — Освен всичко друго с новата ръка ще стреляш по-добре, а тъкмо това ще ни е нужно през следващите минути. Свали си ризата.

— Какво?!

— Свали си ризата! Очевидно е, че тази ужасна протеза е закрепена за гърба ти с някакъв гнусен хамут. Съблечи я де!

Малагеш се подчинява с нежелание. Зигне вади ножче, реже многото ремъци и смъква цялото приспособление от тялото ѝ. И цъка с език.

— Това направо те е протрило до кръв. Чудя се как можеш да го понасяш. Ето… — Намества новата протеза върху сакатата ръка, щрака общо пет закопчалки и отстъпва назад да се възхити на творението си. — Така е много по-просто. И много по-елегантно. И не би трябвало да те натъртва толкова зле.

Малагеш разглежда протезата, опипва я със здравата ръка. Лека, но здрава. Нагласява някои пръсти.

— Да му се не знае, момиче! Ти си шибано гениална!

Зигне издухва встрани паднал на лицето ѝ кичур.

— Знам. Дано оцелея, за да продължа да си бъда гениална.

— Я ме чуй. Още в секундата, щом локомотивът потегли, бягаш оттам, ясно?

— А ти?

— Не се тревожи за мен. Ти само се измъкни от града колкото може по-бързо. И не поглеждай назад. Сега върви. Подкарай го. Знаеш какво да правиш.

Зигне я поглежда колебливо и тръгва.

— Радвам се, че те познавах, генерал Малагеш.

— И аз се радвам.

Малагеш я изпровожда с поглед, застава под кулата и вади далекогледа си. Не открива веднага свети Жургут, но той си е на все същото място, стърчи върху покрива на къщата като чудовищен петел, посрещащ с кукуригане зората. Тя мести далекогледа леко надясно и забелязва сержант Бурдар, който заема позиция до прозорец в килната къщурка на двеста крачки зад светеца.

Малагеш кима и проверява пушката. Готова е за стрелба. Замъква радиостанцията под кулата. Взема барабанлията, прицелва се в електрическа лампа и стреля.

Лампата угасва с пукот. Малагеш повтаря същото с останалите лампи и всичко наоколо се обгръща в тъма. Тя притичва петдесетина крачки покрай релсите и почва да нагласява пушката „Понджа“ върху сгъваемата двунога опора. Оттук има великолепна стрелкова позиция към крайбрежния път, но не и към много други места. Свети Жургут се е изправил на покрива на двеста крачки северно от пътя, така че го вижда, но не и терена под него.

Втурва се към кулата, където е тъмно. Обръща се към града, вади запалката си, вдига я високо и я щрака три пъти.

Поглежда през далекогледа и вижда сержант Бурдар да се взира към нея през своя далекоглед. Той също пали запалка, пламъчето угасва след секунди.

Малагеш диша тежко и накъсано, но не заради тичането. По-скоро е защото знае, че ако до половин час не съобщи на крепостта за унищожаването на Жургут, оръдията горе ще започнат канонадата си и ще изравнят града със земята — независимо дали в него е останало живо същество.

— Време е за представлението — прошепва тя.

Наблюдава как Бурдар бавно се прицелва в Жургут. Не може да види, но си представя капките пот по слепоочията му, усещането в стисналите пушката пръсти, показалеца, опрян на спусъка.

Вятърът се засилва, после стихва.

Бученето се разнася в нисък страховит вой, мечът се връща след поредния смъртоносен полет в града.

Свети Жургут улавя оръжието във въздуха и се обръща на покрива, главата му се върти в търсене на нова цел. Изопва се назад, огромните рамене мърдат и той пак запраща меча.

Тя гледа металното изчадие, пренесло тежестта си върху изнесения напред крак като танцьор, вложило цялата сила на рамото и торса си в хвърлянето.

„Дано Зигруд е видял това.“

Мечът избръмчава над града. Малагеш чува ехо от грохот и писъци. Свети Жургут се изправя отново — всяка педя от тялото му въплъщение на гордия боец — и протяга ръка в очакване мечът да се върне като вярна хрътка.

Остава неподвижен около секунда. И тогава сержант Бурдар стреля.

Пушката „Понджа“ гърми тътнещо.

Окото на Малагеш зад лещите се ококорва, вторачено в свети Жургут.

Куршумът с калибър половин инч удря главата му със силен кух пукот. Звукът е толкова мощен, че чак костите ѝ изтръпват дори на такова разстояние от светеца.

Главата му се килва рязко като от жесток шамар. Тялото му се напряга и свети Жургут сякаш увисва във въздуха.

Малагеш се надява, всъщност жадува отчаяно да види как той се отпуска безсилно и се премята от покрива, за да рухне на земята мъртъв, да се отърват от него.

Но това не се случва. Той се обръща бавно към скривалището на сержант Бурдар в къщурката. На отразяващия отблясъците шлем личи плитка резка точно над едното око.

— Мамицата му!

Мечът изфучава обратно в ръката на свети Жургут и той го вдига може би малко по-тромаво и бавно. Тя знае, че сержант Бурдар би трябвало да е започнал измъкването си още в мига след изстрела, без дори да гледа дали е улучил. Знае, че при късмет трябва да е един етаж надолу по стълбата, дори етаж и половина.

И знае, че това няма значение. Мечът на светеца ще изтърбуши къщата като забила се в нея мълния.

Свети Жургут вече се е напрегнал с изопнати рамене. Накланя се напред, готов да замахне и да запрати меча през града.

Едното обвито с метал ходило се отделя от покрива…

… и Зигруд изскача на друг покрив само през три сгради от него, опира своята „Понджа“ на ръба и с един изстрел разбива опората под другия му крак.

Свети Жургут залита напред и неволно хвърля меча си през сградата, върху която стои. Постройката се разпада като от умело заложени в нея експлозиви. Светецът се премята презглава и изчезва в раздуващия се облак прах.

Тя се надява това да му е навредило. Поне да си е изкълчил глезен. Но щом шлемът му е издържал на едрокалибрения куршум, не може да очаква нищо особено.

А действията на Зигруд показват, че светецът не е пострадал кой знае колко. Зигруд мята тежката пушка на рамо, засилва се и скача на съседния покрив. Притичва по наклона, ботушите му се хлъзгат по каменните плочи, присвива се и скача към следващото здание.

Чува се бученето, мечът изхвръква с вой нагоре и пръска на късчета сградата зад Зигруд. Той трополи по поредния покрив сред дъжд от парчета, плочи и прах, прикрива за миг главата си с ръка. И скача на улицата, където тя не може да го види.

— Шибано, шибано, шибано… — мърмори Малагеш и тича към мястото до релсите, където е поставила своята пушка „Понджа“.

Време е за резервния план.

Ляга зад пушката, взима направения от Зигне за нея малък обръч, нанизва го на цевта и го плъзга към себе си. Стяга, после го съединява с ключалката в дланта на протезата. Дърпа ръката си, но обръчът е закрепен здраво… макар че не е уверена дали приспособлението ще издържи отката на пушка, изстрелваща толкова тежък куршум.

Опира приклада в рамото си, прицелва се по дължината на крайбрежния път и си спомня, че досега не е стреляла с такава пушка. Знае какво представлява и как да я зарежда. Известно ѝ е обаче и че да се смяташ за голям познавач на огнестрелно оръжие е доста добър начин да си навлечеш белята.

„Но има и друг чудесен начин — да се бъзикаш с воортяштански светец.“

Чува бученето отново и гледа как свети Жургут подскача над редица от къщи на север, прелита двайсетина стъпки във въздуха, вдигнал меча за страшен, унищожителен замах надолу към нещо, оставащо невидимо за нея — но тя знае, че е Зигруд, може би приклещен в тесен проход между две сгради…

И още веднъж бумти пушка „Понджа“. Свети Жургут се отмята назад нелепо от попадението право в гърдите. Ударът го превърта с краката нагоре, главата му провисва и той отскача от ъгъл на постройка, преди да смаже една юрта с тежестта си.

Малагеш се засмива тихо и клати глава.

— Шибаният Зигруд…

А самият Зигруд изскача на крайбрежния път, от цевта на пушката му още излиза дим. Тича към Малагеш, която следи доближаването му над прицела на своето оръжие.

С поредното бръмчене грамадното острие изниква няколко крачки зад Зигруд и завива рязко към него. Зигруд се хвърля по корем и мечът прорязва въздуха там, където е бил преди миг. Мъжът се изправя припряно, а свети Жургут разбива витрината на магазин до пътя като разярен бик, тухли и плочи тракат по шиповете на гърба му. Той се взира в Зигруд и макар че няма как да види лицето му, Малагеш долавя колко е вбесен.

Светецът вдига ръка и мечът с плътно жужене се понася светкавично към нея. Зигруд едва е успял да побегне отново, но е твърде бавна мишена на широк открит терен.

Малагеш се мъчи уплашено да насочи пушката към светеца, но Зигруд е между нея и целта, пречи ѝ да стреля.

— Ама че гадост — мърмори тя. — Гадост!

Свети Жургут вдига меча, завърта се и го запраща напред.

Малагеш само наблюдава ужасена.

Бученето отеква. Мечът се издига все по-високо, вече е на петдесет стъпки, после на шейсет, движи се в широка плавна дъга, която скоро ще пресече линията, по която тича Зигруд.

Зигруд спира, обръща се и вдига пушката „Понджа“.

Меко казано, нарушава правилата за боравене с това оръжие — щом изстрелва куршум 50-и калибър, трябва да бъде опряно на земята. Затова когато натиска спусъка и плътният гърмеж проехтява, откатът просва по гръб неговото тежащо почти сто килограма тяло, все едно го е блъснал камион.

След звънтящ удар мечът на свети Жургут изведнъж се разлюлява. Криволиците в полета нарастват, острието се отклонява и накрая се забива във варовиковите плочи на пътя на половин пресечка от Зигруд.

Ченето ѝ увисва. „Нима той току-що отби проклетия меч с куршум?“

Свети Жургут се е вторачил яростно в Зигруд. И вече тича към него с протегната напред ръка.

Въздухът пак натежава от бръмченето. Стърчащият от пътя меч се тресе.

Зигруд се надига непохватно, притиснал длан към хълбока си (на Малагеш ѝ се струва, че шибаната пушка му е счупила поне едно ребро), куцука към оградата на крайбрежния път и скача в океана.

Мечът се измъква от настилката и полита към ръката на Жургут, сякаш го привлича магнит. Светецът се обръща към океана, вдига меча и търси с поглед Зигруд.

Малагеш се прицелва в свети Жургут. Докосва с пръст спусъка, вдишва и стреля.

Струва ѝ се, че светът подскача, все едно улиците около нея са върху одеяло и някой е хванал единия му край, за да го изтръска. Ако трябва да е откровена, не може да прецени кое е по-лошо: да стои зад зидана стена, когато тя се пръска на парчета, или да стреля с това огромно шибано оръжие.

Но получава поне миг на задоволство, когато вижда свети Жургут да се олюлява от попадението. „Нищо чудно да съм си счупила току-що ключицата, но поне те улучих, шибаняко.“

Свети Жургут се завърта бясно, оглежда се откъде е стреляно. Не проличава да я е забелязал. И Малагеш разбира окаяно, че се налага да го гръмне още веднъж.

Изчаква той да застане с лице към нея, после се напряга цялата и задържа дишането си като човек, готвещ се за скок в басейн от много висок трамплин. После натиска спусъка.

И отново всичко подскача. Тя пъшка, защото тялото ѝ настоява гласовито да не прави това повече.

Свети Жургут се стоварва заднешком от куршума, улучил го в корема. Вторачва се над пътя към нея, разтреперан от ярост, и мята меча.

Но около нея е твърде тъмно и той не забелязва, че Малагеш вече е станала и се тътри покрай релсите към стражевата кула. Мечът потъва с трясък в купчина сандъци от другата страна на железопътната линия, без да нанесе други щети.

Острието фучи назад, дръжката спира с пляскане в дланта на свети Жургут. Той върти глава и чака — може би писък, може би още един изстрел, но няма такива звуци.

Малагеш тихо и бавно се катери на стражевата кула.

Жургут се прокрадва по пътя, готов да хвърли меча, празният му поглед шари напред-назад, търси кой ли още може да стреля по него. Върви толкова внимателно и мудно, че Малагеш с мъка понася напрежението.

Той стига до релсите и ги оглежда в двете посоки. Дали не се чуди какво представляват — не е много вероятно да е виждал такова нещо досега. Но тя осъзнава, че за него това няма значение. Тази твар под нея е бездънна яма от гняв и глад, който трябва да засища с целия свят.

Той се вторачва в пушката „Понджа“, оставена до релсите. Взира се в разтрошените сандъци зад нея. Прави крачка напред, втора, трета.

Единият му крак е над едната релса. Малагеш си налага да чака, докато другият крак също пристъпи и светецът застане на железопътната линия.

Тогава тя открива огън с ПК-512, което отдавна е завъртяла към него.

Когато преди години са ѝ обяснявали оръжейната система ПК-512 и подробностите за стрелбата, зареждането и обезопасяващите механизми, ѝ е направило впечатление, че отговарящият за демонстрациите офицер все се връща към монтажа на миниоръдието.

— Това несъмнено е стационарна система — повтарял е той. — Без никакво съмнение. Възможно е да я монтираме и на верижна машина, в момента проучваме тази конструкция, но засега е най-добре да я смятаме за неподвижно монтирана система заради необикновените проблеми с устойчивостта.

— Какви проблеми с устойчивостта? — попитала е Малагеш.

— Ами, госпожо генерал… Това оръжие тежи половин тон. Така че самата тежест на оръжейната система е необикновена — особено на цевния мотор, горивния резервоар и оптималното подаване на патрони. Работим по намаляването на теглото, инженерните науки напредват устремно, но не е лесно. Има го и проблема с импулса и отката на оръжието. В ПК се използват най-съвременните гасители на отката, но все пак имаме шест въртящи се цеви, които изстрелват около 2500 куршума в минута. А това подлага опората на голямо натоварване. Опитахме демонстрация с возило, което смятахме за достатъчно тежко да понесе внезапния тласък, но… Е, то започна да се накланя и едва не смаза стрелеца… С други думи, представете си тази оръжейна система като двигател, който всъщност създава във въздуха колона от олово и се изтласква назад със скорост до двеста стъпки в секунда. Това би трябвало да ви изясни физическите особености на оръжието…

В мига, в който натиска спусъка на ПК-512, Малагеш си изяснява физическите му особености несравнимо по-добре.

Отначало, докато въртенето на цевите се ускорява, се чува тих вой (тя забелязва как свети Жургут се обръща към нея изненадан), после в играта влиза „колоната от олово“, за която е говорил офицерът.

Ослепителна бяла светлина изригва от цевите, оглушителен тътен цепи въздуха и свети Жургут се свлича на земята, сякаш върху него са пуснали огромен товар тухли, тялото му все едно се гърчи от забиващите се петдесетина куршума в секунда. Но в същото време стражевата кула, построена почти изцяло от дърво, започва да скърца, да скрибуца и да се накланя назад като превита от вятъра тръстика. И това принуждава Малагеш да се цели по-високо с могъщото оръжие, за да обстрелва осеяния с шипове мръсник, който може би вече съжалява, че се е надигнал от вечния си сън.

Тя проумява, че цялото съоръжение има сериозни недостатъци като опора за миниоръдието. Нажеженият въздух обгаря пода и перилата на кулата и те потъмняват и почерняват. Всеки миг цялата кула може да се разпадне.

Не ѝ пука. Чува от устата си вой:

— Мамицата ти! Мамицата ти!

Задържа тежкото оръжие прицелено в свети Жургут, който се напъва тежко и упорито да стане. Самата земя под краката му се разпрашава. Надига се огромен мътен облак от стотиците и хилядите куршуми, които ПК-512 забива, сякаш водна струя под огромно налягане реже варовик. Тя вижда и какво причиняват куршумите, рикоширащи от Божествената броня на Жургут — прозорец се пръска от другата страна на улицата, окачена табела се подмята във въздуха. Порой от нагорещени димящи гилзи се сипе около нея, опорите на кулата потъват в купчини сгорещен месинг. Дървените перила димят, тук-там по тях плъзват пламъчета. Струва ѝ се, че е увиснала на ръба на бълбукащ вулкан.

И въпреки това не ѝ пука. Тя крещи, пищи, вие, а ужасяващата, прекрасна, чудовищна машина за унищожение пее, гърленият ѝ тътен е прекрасният отговор на невъзмутимото бучене на Жургут. В кратки мигове Малагеш се наслаждава на тази свирепа победа, иде ѝ да извика: „Ние сме по-добри в това! Ние се усъвършенствахме във войната, както вие — гадни тъпанари, никога не сте могли!“

Но няма как да пренебрегне дясната ръка на Жургут, която бавно, съвсем бавно вдига меча.

Малагеш измества лекичко огнения поток, за да струи към ръката с меча, макар че в нейните очи ПК е пълната противоположност на хирургически скалпел. Но смразена открива, че дори това не спира постепенното надигане на острието.

Чува как оръжието на светеца запява отново — плътен предизвикателен звук, проникващ дори през бесния тътен на ПК-512…

Отляво се засилва тътен. Вниманието на Жургут се отклонява и той извърта глава…

… и гледа безпомощно как тежащият осемдесет тона локомотив на снабдителния влак напира гръмовно към него с максималната си скорост.

Малагеш вижда, че той иска да отскочи встрани, но го задържа с неспирната колона от олово, за да няма никакъв шанс, притиска го към земята.

И спира огнения поток, щом локомотивът блъска Жургут, сякаш помита детска фигурка на войниче. Дори не успява да чуе звука на сблъсъка.

Може би защото щом връхлита Жургут, локомотивът внезапно се отклонява от железопътната линия, където релсите са разпарчетосани от куршумите, и се плъзга по калната площадка с плашещо, оглушително чегъртане. Някак си подминава стражевата кула и се врязва в наредени стоманени пилони и намотки тел, които падат върху покрива на кабината и парната машина. Локомотивът се килва вляво, има опасност да се катурне, но все пак застива така, десните му колела във въздуха, и пухти неравномерно като смачкан наполовина бръмбар, който още мърда крачета, защото не знае, че е мъртъв.

Малагеш осъзнава, че се чувства някак откъсната от цялата тази разруха, и бавно проумява колко оглушала е от стрелбата с ПК-512.

Издиша рязко. Кара насила ръката си да пусне дясната дръжка на миниоръдието, после откопчава обръча на Зигне от лявата дръжка. Отдръпва се назад. Цялото ѝ тяло се тресе и трепери, сякаш е било в кутия, раздрусвана от великан; усеща кожата си напукана и цвърчаща от излагането на такава топлина.

Опитва се да си внуши: „Престани, всичко свърши.“ Но не си владее гласа.

„Аз съм в шок — мисли си. — Знаеш това, Малагеш. Преживявала си го и преди.“

Поглежда локомотива, проснат косо на площадката като кит, изхвърлен от вълните. Ако Жургут е стоял малко по-близо до кулата и ако тя е повредила релсите ей тук вместо ей там, локомотивът вероятно би помел опорите на кулата подобно на куршум, минал през къщичка от карти. С други думи, разминало ѝ се е на косъм.

Тя се смъква бавно по стълбичката на кулата и се затътря към катастрофиралата машина. Вратичката на пещта се е отворила и няколко тлеещи въглена са се изсипали на пода. Вътрешността на пещта пламти във весело, но адско червено зарево.

Тя спира, завърта пръст в едното си ухо и се ослушва. Въпреки гърмящото пищене в ушите не ѝ е нужно много време да намери свети Жургут — просто следва пресекливото бучене, което сега сякаш се изтръгва от повреден радиопарат.

Вижда го прерязан на две, изкормен от някое колело. Червата му са се изсипали като разпилени макарони и въпреки че очевидно е счупена на няколко места, ръката му посяга към гигантския меч, който лежи на няколко стъпки от пръстите.

Тя накланя глава — мечът още пее смътно: „Аз съм Нейното най-ярко острие. Аз съм далечната звезда на войната. Аз съм вечното завоевание…“

— Адски шибано съм сигурна, че предпочитам да млъкнеш — казва тя.

На брега шумно се разплисква вода. Зигруд се влачи нагоре, притиснал е едната си ръка към ребрата си. Домъква се с куцане и устата му се отваря.

— Какво? — вика Малагеш.

— Довършихме ли го? — вика и той.

— Общо взето. — Малагеш сочи потръпващото тяло. — Но това не е свети Жургут. — Показалецът ѝ се завърта към великанския меч на земята. — Ето това е свети Жургут.

Зигруд се мръщи. Тя не го чува, но познава, че е изтърсил: „Какво?!“

— Той каза, че е острието на Воортя. Според мен е вярно и в преносния, и в буквалния смисъл. Сърцето, душата и умът му са обвързани с този метал.

Малагеш сваля палтото си, отива при меча, поспира заради съмнението, че това може да я убие, какъвто вероятно е бил замисълът поначало, и хваща оръжието през плата, като внимава металът никъде да не докосне кожата ѝ. Олеква ѝ, че не се случва нищо, но мечът е страховито, парещо студен. Забелязва, че острието е пропукано — цепнатина колкото косъм се е проточила от дръжката до върха.

Напряга се да влачи меча към локомотива.

— Хайде, помогни ми да замъкна тази грамадна шибана гадост в локомотива. И не я докосвай с голи ръце. Използвай палтото си или каквото искаш.

Двамата хващат меча и го влачат към вратата на кабината. Бавят се, понеже Зигруд пази лявата си страна.

— Счупено ребро ли? — пита Малагеш.

Той кима и казва:

— Но счупването не е лошо.

— И добри счупвания на ребра ли има?

— Понякога. И навехнато рамо, струва ми се. Имах късмет. Дърпай по-силно от твоята страна.

Щом се покатерват в кабината, застават пред пещта и Малагеш мърмори:

— Раз, два, триии…

Хвърлят огромния меч вътре. Бученето му тутакси се накъсва, издига се в писък и спада като хаотично променяща се радиочестота. Гледат как пукнатините се разширяват като в тънък лед под твърде силен натиск. Накрая острието се разпада и остава само дръжката, която се топи постепенно подобно на восъчна свещ, оставена прекалено близо до огнището.

— Не е нормален метал — отбелязва Зигруд.

— Прав си. Трябва да призная, че дъщеря ти е разпалила тази пещ до шибан нажежен ад.

Малагеш се взира в меча, който сега не е бълбукащ течен метал, а бучки от някакъв мек прах, едва ли не като графит.

Вторачва се в пещта и възкликва:

— А стига бе… А стига бе! Това… ами това е проклетият тинадескит и нищо друго!

— Какво? — сумти Зигруд.

— Тинадескит! — крясва тя. — Тоя шибан меч е направен от тинадескит! Което пък означава, че…

Малагеш скача от локомотива и се втурва към мястото, където е бил проснат свети Жургут.

Няма го. Вместо него там е трупът на млад дрейлинг с набито телосложение и червена коса. Няма как да е по-мъртъв. Обезобразен е също като Жургут и прерязан в кръста.

Зигруд идва и застава до нея. Тя вижда как устните му мърдат: „Какво го е сполетяло?“

— Това се е случило в онези села! — Не знае дали вика, защото е оглушала, или от вълнение. — И в стопанството, и на поляната на въглищаря! Имаше накълцани тела, но наблизо в същия имот имаше и труп на мъж, цял-целеничък! Да, това трябва да се е случило!

— Но… не разбирам…

— Просто е. Някой отива при онези семейства с подарък… с меч… после се скрива наблизо и гледа! И щом мъжът в семейството пипне меча…

— Се преобразявал в пазител — бавно добавя Зигруд. — И убива собственото си семейство, както Жургут се опита да избие всички ни.

— Съсичал ги е както пазител би сякъл сейпури — казва Малагеш. — Защото е бил пазител! Мъж от тръни, така го описа Гожа.

— Тинадескитът не е ли намерен само на едно място след убийствата?

— Да, в онова, което не потръгнало както трябва. Когато още са били непохватни, които ще да са. Но в стопанството им е стигнал умът да почистят след себе си.

— Но защо пазителите са спирали? — чуди се Зигруд. — Защо са умирали? Защо не са продължили да убиват?

— Не знам! Накрая са се проваляли. Мечовете май не са успявали да ги задържат и техните… адове, как да ги наричам… техните носители са умирали от непоносимия товар. Нали ти казах, че убиецът като че ли беше опитвал нещо — може би някои мечове вършат работа, а други не. — Тя се обръща към опустошения Воортяштан. — Но тази вечер постигнаха шибан успех, няма спор. Измислили са как да го правят както трябва.

— А откъде вземат мечовете? Как е възможно да са се запазили след смъртта на Воортя?

— Не знам. Но… но изглежда, че воортяштаните са правили мечовете си от тинадескит! Особена руда, която са използвали само те. Трябва да кажем на някого в кре…

Вдига поглед към Форт Тинадеши и вижда дулото на оръдие да се завърта към тях.

— Гадост! Забравих!

И хуква към стражевата кула, която вече гори около ПК-512.

— Къде отиваш? — вика Зигруд след нея.

— Грижа се да не ни пръснат на мръвки! — крещи тя през рамо.

Дотичва при радиостанцията, притиска слушалката към ухото си и вика:

— Повалихме го! Не стреляйте, той е унищожен!

Чува в слушалката тенекиен глас, но не различава думите.

— Какво? Почти съм оглушала, говори по-високо!

— Можете ли да потвърдите това, генерал Малагеш? — разнася се гласът много по-гръмко. — Можете ли да потвърдите, че заплахата е отстранена?

— Потвърждавам! — крещи тя в отговор. — Потвърждавам! Заплахата е от… — Задавя се, защото една пламтяща греда рухва до нея. — Гадост! Както и да е… да, заплахата е отстранена!

Пращене. Гласът казва: „… второто нападение?“

Още пращене, а после: „… продължа…“

И пращенето заглъхва. Малагеш рита металната кутия, но от слушалката не се чува нищо. Колкото и грамадна да е батерията в това нещо, не е била предназначена да издържи толкова дълго.

Тя сяда на земята и бърка за цигара. Задоволява се с една доста смачкана във вътрешния си джоб, но не може да си намери запалката.

Гълъб каца на покрива на магазин наблизо. Гука два пъти, после обръща глава и я гледа с едното си озадачено око, сякаш пита: „За какво беше всичко това?“

Ленарт Бьорк се крие в някаква дупка почти два мъчителни часа. После чува грохота. Неимоверно силният звук тресе главата му, дори го поваля на дъното на дупката и го подтиква да се пита дали още някакво чудовище на Божественото не опустошава града.

Изправя се, подава глава навън и вижда до железопътната линия огромен стълб от пара и прах… а малко по̀ на запад различава само горния край на локомотив номер три над една къща: прилича на полегнал настрани изхвърлен на брега кит.

— Що за ад?…

Бьорк се измъква и тича към мястото на катастрофата, чуди се какво може да им е навлякло тази нова беда. Но когато подминава изпитателната монтажна площадка, спира и бавно се обръща.

Зърнал е нещо с крайчеца на окото си — някакъв проблясък.

Вратата на площадката е отворена, а това не бива да се случва никога, и някой лежи в калта пред нея.

„Поредната жертва на чудовището ли?“ Не изглежда да е така, защото тялото е непокътнато.

Бьорк тръгва полека към площадката. И тогава втори проблясък осветява тъмнината вътре…

— Ей! — вика той.

Някой изскача през вратата и бяга с все сила по улицата. Бьорк го подгонва, но открива, че няма желание да навлиза много навътре във Воортяштан — голяма част от града гори или се руши.

Поглежда проснатото на земята тяло. Това е един от по-старшите служители в охраната… Май името му е Карл. От шията му стърчи къса стрела.

Бьорк влиза в площадката. Знае какво има тук и помни, че не бива да включва осветлението. Но във въздуха се усеща миризма, остър дъх на сяра, който дори му е познат — помирисал го е веднъж, много отдавна, когато е ходил на карнавал в Юкоштан с тогавашната си любима, и един мъж на кея им е показал странното устройство, с което можел да направи тяхно изображение срещу само няколко дрекела.

— Фотоапарат? — казва Бьорк и се почесва по главата.

След малко горящата стражева кула започва да скърца много тревожно. Малагеш си представя как ПК-512 се стоварва на земята и останалите патрони се разпиляват в пламъците, така че решава да потърси укритие в локомотива. Установява, че ходенето е голяма мъка. Не си спомня от какво е пострадала толкова.

Зигруд седи на вратата на кабината, пуши си лулата и пак е притиснал ръка към ребрата си.

— Това за победа ли се смята? — пита той.

— Пристанището е цяло-целеничко — изпъшква тя, докато сяда при него.

— Пристанището — да. Но…

И сочи с лулата към Воортяштан. Няма нужда да казва нищо. Градът изглежда така, сякаш някаква немислима огромна земеделска машина е разорала широки ивици сред грубоватите му постройки.

— Адове, къде са войниците на Бисвал? — пита Малагеш. — Нали щяха да пратят цял батальон.

— Не знам. Мислех, че… Чакай малко. — Той се ослушва. — Чуваш ли?

— Не чувам нищо. Трябваше да си сложа тапи в ушите, когато стрелях с онова чудо. Ти какво чуваш?

— Стрелба. И… крясъци.

— Какво?! Къде?

Зигруд протяга ръка към канарите, където се издига пътят към Форт Тинадеши.

— Но това е извън града — казва Малагеш. — Какво ли става там?

Двамата гледат втренчено натам.

И Малагеш си спомня чутите по радиостанцията думи за „второ нападение“ и казва:

— Да вървим.

Слизат от локомотива и се помъкват нагоре по пътеките към първия пропускателен пост.

Градът е опустял — кошмарна гледка от тъмни развалини. До ушите ѝ стигат само далечни викове, стенания и неспирният вятър. Само допреди час това е бил оживен, макар и неугледен град, а сега изглежда немислимо някой да е живял тук.

— Надушвам барут — обажда се Зигруд внезапно. — И кръв.

— Кръв ли?

— Да, кръв. — Той вири глава, за да улови носените от вятъра миризми. — И то много.

Изтичват към поста и го намират изоставен, вратата и стените са надупчени от куршуми. Когато стигат до билото на първия хълм, спират, оглеждат се и виждат.

Под луната възвишенията сивеят мрачно и студено. Малагеш различава много тъмни силуети на земята там, където пътят прорязва местността. Други фигури се щурат напред-назад по хълмовете пред крепостта. Тук-там проблясват изстрели като далечни мълнии, някой крещи гръмогласно заповеди, други пищят от болка или страх.

— Не… — шепне Малагеш.

Изведнъж вече тича към най-близката група войници.

— Спри! — изревава Зигруд. — Тюрин, спри!

Умът ѝ открива всички признаци на бегом, разчита историята, написана наоколо: вижда къде сейпурският батальон е вървял забързано по пътя; вижда къде първият залп ги е застигнал от изток; вижда къде сейпурите — изненадани, ужасени — са се прикривали в долчинките от западната страна на пътя; вижда и къде враговете — които ще да са били — са заели позиции северно от тях, за да ги откъснат от крепостта, за да им оставят само шанса да се бранят на място, да отстъпят към канарите или да се спуснат към Воортяштан, за да попаднат под адската атака на свети Жургут.

Всъщност съвсем проста маневра. Но много успешна.

Някой я блъска в гърба и пада върху нея. От тежестта и болката от удара в земята тя познава, че е Зигруд.

— Ще те застрелят — грачи той.

— Махни се от мен!

Той пъшка от натисналата ранения му хълбок ръка, но не помръдва.

— Ще те гръмнат, щом те зърнат.

— Пусни ме, пусни ме де! — вика тя. — Трябва да им помогна, трябва да…

— Нищо не можеш да направиш. Враговете са избягали. Но войниците са нащрек. Няма да рискуват повече.

Малагеш се примирява и лежи безпомощна и окаяна. Зигруд е прав, разбира се — каквото и да се е случило тук, тя вече не може да направи нищо особено. Презира се за чувството, че е толкова безполезна.

— Намери ми труп — казва тя.

— Какво?!

— Сейпурските войници имат комплекти за първа помощ. От жълта гума, за да са непромокаеми. Вътре има и ракети с ракетен пистолет. Донеси го. Повече те бива в промъкването от мен.

— Твърде много искаш от един ранен.

Но я пуска и пропълзява в мрака. Малагеш се подпира на ръце, озърта се, като не забравя, че някой в тъмнината може да стреля по нея. Разпознава движенията на силуетите по-нататък: пехотата заема отбранителни позиции, блокира подстъпите за нападение или отстъпление.

Зигруд се появява от плътните сенки, влачи нещо. Пуска го и то тупва тежко, смърди на пот, има медния дъх на пролята кръв. Тя различава очертанията на буза и стиснат юмрук.

— Това не прилича на ракетен пистолет.

— Да — съгласява се Зигруд. — Но исках и ти да видиш на какво се натъкнах.

Подава ѝ ракетен пистолет. Тя се двоуми за миг, преди да го обърне към небето и да стреля.

Сигналната ракета засиява ярко в празничен черешов оттенък и трептящата светлина над възвишенията откроява лицето на отпуснатия на земята младеж: воортяштанско момче на петнайсетина години с изящни татуировки по шията, с идеално кръгла дупка от куршум точно под ключицата. На гърдите му е закрепен сейпурски пистолет. Трябвало е да затяга ремъците силно, за да намести кобура на кльощавото си тяло, защото са му оставали може би две-три години, докато израсне в мъж. Докато Малагеш се е вторачила в лицето му, отвсякъде ги заобикалят сейпурски войници.

Справедлива смърт

Мирът е просто липса на война. Войната и конфликтът образуват морето, в което плуват държавите.

Онези, които са имали късмета да намерят чисти тихи води, са убедени в обратното. Те са забравили, че войната е движещата сила.

Войната е естествена. Войната ни прави силни.

Писания на свети Петренко, 720 г.

Тя търси Бисвал в болницата на крепостта. Думата „болница“ изобщо не подхожда на мястото, което вижда: медицинските помещения във Форт Тинадеши са тъмни, примитивни и мръсни. Паянтови нарове и легла са наредени покрай стените и почти всички са заети.

Тя обикаля болницата и съвсем смътно си спомня за петната от кръв отпред по полевата униформа, които не са от нея — двамата със Зигруд са помагали на медиците, а тежките болки в цялата дясна страна на тялото ѝ подсказват, че веднага трябва да получи помощ от лекар. Само че няма особено желание за това: гледката на тези млади мъже и жени, приковани към болничните легла, събужда спомените за адското ѝ оздравяване в Баликов. Ръката ѝ смъди, щом помисли за това. Съжалява тези хора.

Спира един медицински брат и пита:

— Генералът?

Той сочи към дъното на болницата, където е моргата. Малагеш тръгва към вратата, поколебава се и я бута.

Залата е по-голяма, отколкото е очаквала. Високи шкафове са долепени до стените, които са студено еднообразни. Един шкаф е отворен, от тъмните му мразовити недра е издърпана наполовина носилка на колела.

Лалит Бисвал стои пред носилката и се взира в тялото върху нея. Мъртвата жена е била ниска; дрехите ѝ са измърляни, ръцете — тебеширенобели в чудатия оттенък на смъртта. Светлината в моргата е мъждива, но Малагеш познава по лъщящия белег на челото, че този труп доскоро е бил капитан Киран Надар.

Бисвал поглежда през рамо, кима и пак се вглежда в Надар. Малагеш забавя крачка в двоумене как да прояви почит, после застава до него.

Киран е простреляна на три места отляво. Явно е умряла бързо, защото не са сваляли дрехите ѝ за операция. На едната буза се откроява лилав разрез, плътта около него е почерняла. Малагеш предполага, че Надар е паднала, най-вероятно от коня си.

— Тя е била първостепенна цел за тях — тихо казва Бисвал. — Яздила е пред колоната. Напоследък това е стандартна тактика на штаните. Първо убиват офицерите.

— Как стана?

— Казах ти, че сме под наблюдение. Штани се крият по хълмовете и гледат какво правим. Видели са как подготвяме изпращането на батальон в града. И когато онзи… ужас започна да руши града, всички пътища за бягство бяха претъпкани с цивилни, които се опитваха да се спасят от касапницата. Над седемдесет бунтовници са се възползвали от това, за да заемат позиции източно от основния път. Нападнаха от засада, притиснаха ни и нанесоха големи загуби. Оттеглиха се, щом започнахме контраатака.

Малагеш навежда глава, обзета от отвращение и гняв.

— Опитвахме се да им помогнем.

— Да. Опитвахме се да помогнем на града. Но за тях не е същото.

— Може би е грубо да питам, но… старши сержант Панди…

— Жив е, макар и по чудо. Бил е отпред с Надар и е оцелял при първия залп. Потърсил укритие в пропускателен пункт и умело бранил група цивилни, които бягали от ужасите в града. Сред тях била и главен технолог Харквалдсон.

Зигне и Панди пак на едно място. Тези съвпадения стават твърде много и не ѝ харесват.

Бисвал я поглежда.

— Тюрин, какво стана в този град? Що за адска твар ни нападна?

Малагеш решава, че сега е моментът да сложи на масата колкото може повече от картите си в опит да убеди Бисвал, че във Воортяштан се случва нещо, свързано с Божественото. Обяснява му сбито изводите си за Жургут, пазителите и убийствата, макар да знае, че всяка следваща дума звучи все по-шантаво: вълшебни мечове, обсебени тела, тайни рудници, древна руда. Не споменава нищо за Града на остриетата и Воортя, защото ѝ се струва, че в тези обстоятелства ще прекали.

Бисвал слуша, без да помръдне и да продума. Когато тя млъква, ѝ казва:

— Още ли смяташ, че проблемите ни с бунтовниците са съвсем отделни от убийствата и проникването в рудника… както и от Божественото изчадие, което се пробуди в пристанището?

— Ами… подозирам, че е така. Не ми се вярва бунтовниците да са замесени някак в това. Имат съвсем обикновени цели — бият се за земя. Който и да стои зад всички тези събития, се занимава много повече с духовното.

Бисвал се взира в трупа на Надар и клати глава.

— Трийсет и седем войници. Най-големите ни загуби след Битката за Баликов. — Пак клати глава, вратът му пука. — Министър-председателят ми нарежда да правя едно, от парламента ми намекват да правя съвсем друго. А сега ти, Тюрин, идваш тук и ми разказваш истории за Божественото, за заговори и конспирации под носа ми.

— Лалит…

— Казваш ми, че бунтовниците и Божественото са две напълно различни неща. Казваш това, въпреки че рудникът се срути веднага след идването на племенните старейшини в града. Казваш това, въпреки че появата на онзи Божествен ужас съвпадна точно с организираното нападение на бунтовниците. И на тебе, Тюрин, и на министър-председателя никак не ви липсва наглост. — Извърта се към нея. — Каква е истинската цел на идването ти, Тюрин? Не си на „административна екскурзия“, нали? Не ме лъжи, Тюрин, защото ще надуша лъжите ти.

Малагеш решава да каже истината. Или поне част от нея.

— Изпратиха ме тук да издиря Чоудри.

— И защо трябваше това да бъде тайна?

— Не бяха сигурни какво я е сполетяло. Мислеха, че може да…

— Че някой от съратниците ѝ я е убил, някой от войниците на нейната страна. — Бисвал се смее горчиво. — Министър-председателят има прекалено лошо мнение за подчинените си войници. Смята ни за главорези и разбойници.

— Не е знаела какво се е случило тук. Предпочете предпазливостта пред…

— О, разбира се! Но на мен отдавна ми е писнало да съм предпазлив! — ръмжи Бисвал. — Писна ми от указания да проявявам сдържаност, да не се поддавам на провокации, да уталожвам страстите и да угаждам! Писна ми да слушам, че това не е война. Всеки глупак, който има очи, може да види, че тези хора никога няма да станат сговорчиви, никога няма да се цивилизоват! Те ни смятат за врагове. Те се отнасят с нас като с врагове. А към такива хора би трябвало да се отнасяме по същия начин.

— Лалит, всъщност какво се опитваш да ми кажеш?

Той се изопва в целия си ръст.

— Казвам, че заради последните събития ще тълкувам получените заповеди по нов начин. Ще защитавам пристанището. Ще уталожа страстите в племената. И ще постигна това, като преследвам онези, които дръзнаха да ни нападнат, като унищожа и тях, и всеки, който им дава подслон.

Малагеш го гледа втренчено.

— Подготвяш нахлуване в проклетите планини ли? Това ли ми казваш?

— Казвам, че Форт Тинадеши заедно с другите наши бази във Воортяштан ще проведе мащабна контраофанзива срещу тези агресори.

— Наистина ли ще пренебрегнеш факта, че проклет светец се изтърси в града пред прага ти и изби десетки, ако не и стотици хора?! — пита изпадналата в ярост Малагеш.

— О, уведомих министерството. Ще пратят тук свои агенти, не се съмнявам в това, и аз ще ги оставя да се занимават с този проблем. Това им е работата, както моята работа е да преследвам бунтовниците, докато не остана доволен от резултата. Всички имаме свои задължения, нали, Тюрин?

Тръгва към вратата и посяга към дръжката. Преди да отвори, Малагеш му казва:

— Правиш грешка, Лалит. Те познават терена и най-вероятно са имали време да се подготвят. Ще понесете страшни загуби.

Той я гледа през рамо, очите му преливат от презрение.

— Съмняваш се в боеспособността на моите войници?

— Това, в което се съмнявам, генерал Бисвал, е постигането на същия успех както по време на Похода. Времената са други.

Той се взира още малко в нея.

— Страхлива си, Тюрин. Избяга от въоръжените сили, защото не можеше да понесеш изпитанията, падащи се на истинския водач. А нашата безхарактерна министър-председателка те превърна в малодушна шпионка. Може и да си забравила след Битката за Баликов, но истинските сражения изглеждат ето така. — Той сочи трупа на Надар. — Или може би си била прекалено улисана в похвалите за своята храброст, за да посетиш някоя фронтова линия.

— Усещам лека завист, генерал Бисвал — подхвърля Малагеш ехидно.

Той я гледа студено.

— Тюрин, в града можеш да правиш каквото е нужно. Но ако те видя отново в моята крепост, ще заповядам да те арестуват.

Излиза, затръшва вратата и оставя Малагеш сама в моргата.

Малагеш куцука надолу по пътя към Воортяштан. Взела е назаем патерица от медиците в крепостта, но не ѝ е лесно да си помага с нея, защото е едноръка, дори с новата протеза от Зигне… особено защото здравата ѝ ръка е цялата натъртена. Време е — не, крайно време е да отиде при лекар, но когато доближава стражевия пост, вижда на пътя позната фигура. Пуши и явно чака нея.

— А, генерал Малагеш — казва Зигне. — Казаха ми, че си минала оттук наскоро… Трябва да ти покажа нещо.

— Например легло? — мърмори Малагеш унило. — И обезболяващи?

— Уви, не. По-скоро е нещо, което си виждала неведнъж напоследък — пробив в сигурността…

След половин час Малагеш забавя крачките си пред площадката със статуите. В нейните очи всичко си е същото — високите стени, грамадната врата, брезентовият покрив, но има две важни разлики. Едната е открехнатата врата, а тя е убедена, че охраната не би позволила това. Другата е мъртвецът в калта пред вратата.

— Този е бил на пост пред вратата, нали? — пита тя.

— Да. Казваше се Ериксон. Прострелян е в шията.

— Значи докато ние се разправяхме със свети Жургут, някой е дошъл направо на площадката, застрелял е пазача, взел е ключовете и е отворил?

— Така изглежда. Следили са ни зорко според мен. — Зигне се оглежда във всички посоки и нагоре. — Но голяма част от Воортяштан е разположена по-високо от това място, значи са имали нужда само от удобно място и телескоп с голямо увеличение.

Малагеш се тътри към вратата.

— Предполагам, че нищо не е откраднато? Само с камион биха могли да изнесат някоя от онези проклетии вътре.

— Нищо, доколкото можем да установим. Няма и видими промени — отворени тайни вратички, липсващи дреболии. Поне наглед.

— Значи… някой знае, че сте отмъкнали статуите. И само по себе си това е много лошо. А ако Бисвал дочуе дори думичка, ще ви връхлети като тропическа буря. Бездруго вече е стъпил на пътеката на войната. И ще… ооох!

— Извинявай, какво щял да направи?

Малагеш притиска длан към хълбока си, почти се е превила на две.

— Ама че гадост. Вече се чудя дали нямам счупено ребро…

— Така ли? А аз се чудя дали трябваше да те доведа първо тук, а не да те заведа при лекар.

— При такъв ум — изръмжава Малагеш — понякога си изумително тъпа.

— Е, стига де. Защо да не те заведа при Рада? Изпратих и баща си при нея. Той също е пострадал доста зле. Тя ще те закрепи много по-умело от нашите хора.

Малагеш въздиша.

— Пътят нагоре е дълъг. Но бездруго трябва да събера бандата. Добре е някои хора да знаят какво е намислил Бисвал.

— Ще повикам някого да ни закара. — Зигне неочаквано се смущава. — Май е редно да кажа… — Мръщи се, сякаш си припомня израз от чужд език. — Иска ми се да ти кажа… благодаря.

Малагеш я гледа изпод вежди.

— Това пък какво беше?

— Благодаря ти, че спря тази касапница и спаси пристанището тази нощ. Благодаря ти, че повали свети Жургут… и да си призная, още не ми се вярва, че успя. Знам, че се държах опърничаво. Не ми беше леко. Но… благодаря ти. А сега да отидем при Рада.

Този път домът на Рада Смолиск не изглежда като лекарски кабинет, а като военнополева болница. Цивилни мъже, жени и деца се тълпят пред вратата, почти всички са ранени или се грижат за ранените. Щом слизат от колата на ЮДК, Малагеш върти глава.

— Не бива да се лекувам тук. Няма да отнемам време на Рада, когато всички тези хора имат незабавна нужда от нейното внимание. — Млъква, защото забелязва сред хората мнозина медици в униформи на ЮДК. — Я чакай… Какво прави тук цяла тълпа от вашите лекари?

— Изпълняват заповед — отвръща Зигне.

— Моля?

— Посъветвах се с другите ръководители на ЮДК и решихме да пратим почти целия си медицински персонал във Воортяштан.

— Нямате ли ранени и сред вашите хора?

Зигне я поглежда навъсено.

— Нима се заблуждаваш, че в пряк сблъсък Жургут оставяше ранени след себе си?

— А-а…

— Да. Всички преживяхме трагедии през последния ден. — Зигне отива при страничния вход и тропа три пъти на вратата. — Най-добре е да се съсредоточим върху трагедиите, които все още можем да заличим.

Вратата се отваря и наднича насиненото смръщено лице на Лем, началника на охраната. Той кима и им отваря. Малагеш и Зигне влизат. Посрещат ги изцъклените ужасени погледи на многобройните препарирани животни по стените.

— Хъм, тя май не е сменяла обзавеждането — подхвърля Зигне.

Намират Рада в операционната, увлечена в кървава и неприятна за гледане процедура с разръфаното коляно на воортяштанско момиче. Зигруд и един медик от ЮДК стоят до нея и макар че Зигруд е по риза и едната му ръка е закрепена на превръзка през шията, май се справя добре с ролята на помощник.

— Повечето парчета са извадени — промърморва Рада и Малагеш не пропуска факта, че заекването пак го няма. — Раната е почистена. Сега ще я зашия. Ще се премяташ презглава още преди края на месеца.

Момичето мига вяло. Явно е упоено до безчувственост.

Рада протяга ръка и дебелите мазолести пръсти на Зигруд ѝ подават с учудващо леко движение игла и конец. Докато ги взима, Рада поглежда към стоящите до вратата Малагеш и Зигне.

— Б-бъдете т-така добри да п-почакате.

След около час Зигруд и Рада излизат от операционната с мокри ръце, лъхащи на спирт.

— Обикновено н-не в-възразявам срещу т-това — сумти Рада, — но н-не ме радва идеята за пациенти с п-привилегии.

— Затова пък ще свършим две работи наведнъж — казва ѝ Малагеш. — Тази сутрин говорих с Бисвал. Всички трябва да чуете това.

Докато Рада се занимава с нея — кара я да изпъва ръце, да обтяга ребрата си с навеждане, да вдигне ризата, — Малагеш им преразказва за какво е говорила с Бисвал само преди часове.

— Замисля нашествие в планините?! — възкликва Зигне с ужас.

— Не мисля, че „нашествие“ е подходящата дума — възразява Малагеш. — Очаквам много по-бърза операция без чак толкова трайно присъствие. Преследване, сражение, ликвидиране и оттегляне. Поне той си го представя така.

— Н-няма да го бъде — вмята Рада. — Извий т-таза си насам, ако обичаш.

Малагеш охка, защото нещо в гърба ѝ упорства, че не може да се мести повече.

— Значи ще стане мътна и кървава?

— Меко казано — натъртва Зигне. — Планинските племена са винаги готови за бой. На практика почти не се занимават с друго. Той пренебрегва задълженията си, за да гони онези, които са накърнили гордостта му.

— Трийсет и седем войници умряха — напомня Малагеш. — Включително комендантката на Форт Тинадеши. Накърнено е много повече от проклетата му гордост.

— И това е вярно — признава Зигне. — Но ти, госпожо генерал, би ли направила същото на негово място?

Малагеш умува.

— Не. Той няма план, не си оставя изход. Ще поведе хората си натам, но как ще се измъкнат?

— И щом толкова сейпурски сили ще бъдат хвърлени в гонитба на бунтовниците, кой ще защитава Воортяштан? — добавя Зигне. — Кой ще възстановява разрушеното? Очевидно е, че хората няма да се справят сами.

Зигруд, който досега е мълчал на едно протъркано плюшено кресло в ъгъла, се обажда боботещо:

— И аз мислих за това. Ами ако го направим ние?

Другите трима го зяпват.

— Кои „ние“? — пита Зигне.

— Ние, тоест ЮДК.

Мълчание.

— Какви ги приказваш? — казва накрая Зигне. — Искаш да възстановяваме град?

Той вдига рамене.

— Имаме много ресурси тук. И предостатъчно работници, строители, технически екипи. Няма как да е по-трудно от строежа на пристанище.

— Но… но ние нямаме финансиране за това! Ако решим да правим и това, и да спазим графика за пристанището, ще се наложи да искаме още по-трудни за изплащане заеми!

— Е, аз и за това помислих — Зигруд се почесва по брадичката — и си рекох, че мога да ги помоля да не правят заемите… много по-трудни за изплащане, както ти се изрази.

— Какво?!

— Ами… аз даувкинд ли съм, или не съм? Няма ли поне веднъж да се възползвам за добро от тази тъпа роля? Ако желаят, мога да сменям всеки ден глупашките шапки на главата си, стига това да ни осигури още работници и още ресурси.

Зигне се е вторачила в него недоверчиво и озадачено.

— Наистина ли искаш да го направиш?

Зигруд се подсмихва и пълни лулата си.

— Както ти каза снощи — той се обляга и нагласява превръзката на ръката си, — всичко опира до един силен тласък.

— Как съм? — пита Малагеш.

— В-вече не с-си на двайсет — казва ѝ Рада, заета да търси нещо в чекмедже с мехлеми. — З-атова ти п-предлагам повече да не се п-преструваш, че си на т-толкова.

— Обстоятелствата не ми позволиха.

Рада ѝ слага в кутия няколко тубички с нещо сивкавобяло и наглед гнусно. Малагеш чува отвън тихите гласове на Зигруд и Зигне, които обсъждат неговия нов зрелищен план.

— В т-такъв с-случай ти предлагам да избягваш п-подобни обстоятелства в б-бъдеще.

— Когато Бисвал се върне и завари ЮДК да строи наново град в област, която му е поверена… ти какво ще правиш като губернатор?

Когато чува титлата си, Рада се усмихва язвително.

— В т-тази пиеса н-нямам главна роля. По-скоро се з-занимавам с последствията от д-действията на другите. Ще п-продължа да лекувам р-ранените. Ще има още. Хора з-затрупани под развалини, п-приклещени в домовете си…

— Познато.

— Д-да, и з-за мен, и з-за тебе. — Рада отпуска рамене и въздиша. — Ч-чувала ли си за с-свети Петренко?

— Не помня това име.

— В-воортяштански светец. Интересен е п-поне за мен. М-може би е… п-противоположност на Ж-жургут. Докато Жургут се осланял с-само на н-нападението, к-както и ти се убеди, П-петренко бил… бездеен.

— Бездеен воин?

— Да. П-проповядвал, че за да ж-живее, ч-човек трябва да п-приеме, че вече е мъртъв. Всяка с-сутрин да става и да се п-примири със смъртта, да п-приеме неизбежното. — Гласът ѝ става по-звучен, говори без усилия. — Той казал: „Времето е река, а ние сме само стръкчета трева, носени по вълните ѝ. Да се страхуваш от края на тази река означава да се страхуваш от самото битие. Дори ако гледаме напред и виждаме безкрайни разклонения, погледнем ли назад, виждаме само единствения път, по който всичко е можело да мине. Всичко е неизбежно. Да спориш със съдбата е същото като да спориш с река.“

— Защо реши да говориш за това? — пита Малагеш.

Рада затваря шкафа, който е отворила, с рязко щракане.

— Няколко души умряха на операционната маса през нощта и тази сутрин. И още ще умрат днес. Някои от тях ще бъдат деца. Това е неизбежно като много други неща. Знаех го, когато се събудих. И го приех. Както приемам, че войната ще се пренесе тук.

— Войната ли?

— Да. — Рада се изправя и я поглежда, в очите ѝ няма никаква уплаха. — Надушвам я. Познавам миризмата на война, г-генерал Малагеш. Това е само н-началото. И това, с което ще се з-занимавам предимно, г-генерал Малагеш — казва тя и отваря вратата, — е да чакам неизбежното. П-пожелавам ви приятен ден.

Навън Зигне и Зигруд гледат към съсипания град Воортяштан, кървавочервен в заревото на залеза. Дим се разнася от безброй изтърбушени коптори. Чува се далечна пукотевица от изстрели — вероятно заради мародери, досеща се Малагеш. Три от великанските уродливи статуи са били разсечени при нападението: едната през кръста, втората през коленете, а третата — през глезените.

Но в разговора на Зигне и Зигруд се долавя топлота, която Малагеш не е забелязвала досега. Стоят близо един до друг, раменете им почти се докосват. Зигне, която досега все е била скована и сдържана с баща си, говори оживено, жестовете ѝ издават искрено вълнение, държи се естествено и непринудено. „Налучкала е как да го приеме като близък“ — казва си Малагеш.

Накрая Зигне се сеща, че Малагеш стои до тях подпряна на патерица.

— Не бих могла да кажа, че изглеждаш по-добре, но… Всичките ти органи на мястото си ли са?

— Общо взето, но тазът ми си го е отнесъл доста зле. Рада ми забрани всякакви игри и закачки през следващите две седмици. — Малагеш се мъчи да запали папироса, без да пуска патерицата. — Ще се задоволи с два дни, няма как.

— Два дни ли? Ще си дадеш само два дни отдих?

— Да. Защото ти ще ме заведеш на Зъба.

Зигне пребледнява.

— Дори след Жургут… Още ли си решена да вървиш по следите на Чоудри?

— Някой някъде има достъп до воортяштански мечове — напомня Малагеш и се помъква по дългия път към централата на ЮДК. — А само един стига да опустоши всичко наоколо, ако бъде задействан. Тези мечове на практика са оръжия за масово поразяване, а някой ги усъвършенства, изпробва ги върху невинни семейства на усамотени места… и според мен е твърде вероятно, че се опитва да предизвика Нощта на Морето от мечове. Ето че вече разбира процеса.

— Но как ще постигнат това? — пита Зигне.

— Не знам. Чоудри обаче е вярвала, че ще намери нещо на Зъба. Може би нещо, което ще ѝ разкрие как би трябвало да се случи всичко. — Малагеш си търка очите. — В името на морето, уморена съм. Не помня кога спах за последен път. Колко е часът?

Зигне си поглежда часовника.

— Четири следобед.

Малагеш се засмива нерадостно.

— Още малко и ще се свечери.

Зигне поглежда през рамо, трепва и сумти.

— Май ти е дошла правилна идея в главата. Остава да свърша още нещо, после отивам да се насладя на огромен пухен дюшек, докато мога. Приятна вечер.

Обръща се и забързва нанякъде. Малагеш я гледа изпод свити вежди.

— Това беше доста неочак…

— И аз тръгвам — прекъсва я Зигруд. — Трябва да се напия сериозно и да си легна на много тъмно място.

— Типичният дрейлингски лек за всичко, а?

— Горе-долу позна.

Той се помъква с куцане надолу по стъпалата. Малагеш остава сама на склона да се чуди какво ще им донесе утрешният ден. Но нещо я безпокои.

„Зигне видя нещо преди малко. Нали? И то я подтикна да побърза.“

Оглежда зорко улиците на Воортяштан. Накрая погледът ѝ се спира на ниска фигура със сив шинел в сянката на занемарена къща: фуражката едва се различава във вечерния здрач.

— Панди… — мърмори Малагеш.

Не помръдва в очакване той да тръгне. И тогава тръгва натам и след него, предпазливо.

Панди върви на север, излиза от града по нагорнището и тръгва по крайбрежните скали. Когато излизат в открита местност, Малагеш изостава на по-голямо разстояние, прокрадва се от камък към камък, от дърво към дърво и на всяка крачка хълбокът ѝ я осведомява изтормозено, че е непоправима идиотка.

Гълчи се, че не е направила нещо по-рано. „Зигне обвини мен, че съм замесена в промишлен шпионаж, а тя си има собствен шпионин в крепостта!“ Прикрива се зад голям камък и гледа как Панди бърза през канарите. „Панди, глупаво момче, в какво си се забъркал?“

Подминават разрушения рудник и горичката, където е открила тайния тунел, продължават на север. Малагеш оглежда внимателно отпечатъците от обувките му, за да върви по тези релефни следи. Не би трябвало да има почти никакъв шанс той да ѝ се изплъзне.

Но когато стига до канарите, се случва точно това. Тя се оглежда, пита се дали може да го е изпреварила някак или той да е скочил в морето. Но от ръба вижда долу само пръснати смъртоносни скали и сивия чакъл на брега.

Присвива очи и се взира. Малка лодка е издърпана на брега, в нея са прибрани две весла. Малагеш се навежда още малко и зърва тясна каменна стълба, скрита хитроумно в скалните гънки, издълбана от незнайно кого може би преди десетилетия.

Малагеш кляка на четири крака, за да наблюдава как Панди слиза по последните стъпала и отива при лодката. Той се озърта, поглежда и нагоре.

Тя се дърпа назад, чака, после наднича пак.

Панди се съблича, сгъва грижливо дрехите си и ги слага на чакъла. Макар че вечерта застудява бързо, той вече е гол до кръста, останал е само по тъмносив брич. Избутва лодката във вълните, нагазва докато водата стига до гърдите му и се прехвърля ловко в лодката. Малагеш се убеждава, че сръчността му с веслата си е все същата — той се промушва умело между назъбените скали и излиза в открито море, където друг малък съд напредва тромаво на север да го пресрещне.

Малагеш се вглежда в другата лодка, която изобщо не е толкова изящна, по-скоро прилича на широк леген за пране. Вади далекогледа си и без никаква изненада разпознава Зигне, която се напъва на веслата… но е леко учудена, че и главният технолог на ЮДК е без голяма част от дрехите си, макар и все още с шал около главата. Дори за тайна среща с шпионин това изглежда малко… прекалено.

— Адове, що за история е това? — мърмори си Малагеш.

Щом лодките се доближават една до друга, Панди прибира веслата и скача във водата. Хваща въже, вързано за носа на неговата лодка, и се изтласква с крака към подобието на леген, с което е дошла Зигне, после с нейна помощ връзва другия край на въжето за кърмата. Когато се хваща за борда, тя се навежда към него и Малагеш се чумери от широката ликуваща усмивка на лицето ѝ.

Панди се издърпва от водата — мускулите по раменете и гърба му прескачат — и лепва целувка на тази усмивка.

Долната челюст на Малагеш провисва.

— О-о… Ох!

Панди сяда в лодката на Зигне и почва да гребе, сигурно към някое закътано каменисто заливче по брега. Докато двата малки съда се скриват бавно от погледа на Малагеш, Зигне разпуска златистата си коса в блещукащ водопад, после посяга надолу и започва да си съблича ризата.

— Ох, мамка му… — сумти Малагеш и засрамено сваля далекогледа.

— Така си е — съгласява се някой зад нея.

Малагеш трепва толкова силно, че малко остава да падне от канарата. Обръща се и вижда Зигруд, седнал на няколко крачки от нея, провесил крака от ръба и зареял чудат поглед към морето, все едно хем недоумява, хем се радва на видяното.

— Що за проклетия! — възмущава се Малагеш. — Щях да се претрепя заради тебе!

Той мълчи.

— Проследи я, нали? — пита тя.

— Да. Както ти проследи вашия човек.

— Вярно. Значи дъщеря ти… ъ-ъ… и Панди…

Малагеш се почесва по тила.

— Любовници са — казва Зигруд.

— Е, дори да не са били досега, личеше си, че вече ще бъдат.

— Не… Имаха вид на хора, които са правили това много пъти.

Малагеш вдига ръце.

— Хайде стига, моля те. Не забравяй, че говорим за твоята дъщеря.

— И защо да се притеснявам, че съм видял дъщеря си да прави това? — Зигруд се заглежда към залеза. — Двама младежи, които едва не загинаха снощи, се радват на живота. Това видях.

— С… с проклет старши сержант от сейпурската армия?! Представях си, че Зигне би предпочела… де да знам, някой баснословно богат банкер или нещо подобно. Или поне сънародник. Сейпурски мъж да ухажва дрейлингска жена… Не виждам как ще се погаждат.

— Подценяваш я.

— Може би. Но си е опасно, както и да го погледнеш.

— Любовните връзки често са опасни.

— Я не се размеквай толкова. Какво ли не може да потръгне зле. Ако някой от тях споделя каквото не бива с другия…

Зигруд обмисля думите ѝ и отсъжда:

— Все ми е едно.

— Как така?

— Не ми пука за шпионаж, за благоприличие, за сигурност. Тревожех се, че в живота на дъщеря ми има само работа, само успех или жалък провал. Олекна ми на душата, когато я видях да се усмихва така.

— Много се радвам за шибаната ти душа. Панди беше мой войник. Не мога да повярвам, че той… се е сближил толкова с видна личност от чужда държава!

— Ти не спеше ли с някакъв от полицейското управление в Баликов? — подхвърля Зигруд.

— Това няма нищо общо! — отсича Малагеш. — Тогава залозите бяха други!

— Нима? — Зигруд се чеше по брадичката. — Млади са. И двамата скоро ще потеглят към незнайна участ. Аз казвам да ги оставим да се чувстват човешки, докато им позволяват обстоятелствата. Защо си загрижена за това отклонение от общоприетото, когато толкова други неща са в такава опасност?

— А аз си мислех, че остарявам и се размеквам. Говориш като герой от евтино романче, господин канцлер. — Тя въздиша. — Хайде, помогни ми да си завлека натъртения задник в сградата на ЮДК.

Зъба

Попитайте някого какво жадува най-силно и той ще отговори — дете, дом, богатство, власт или влияние над другите хора.

Всичко това е разновидност на едно и също нещо — желанието за траен отпечатък, за оставено наследство, за вечност.

Ние копнеем да ни помнят.

„Писания на свети Петренко“, 720 г.

След два дни, три часа преди зазоряване, Малагеш (все още схваната, насинена и измъчена от болки) оглежда морския съд, който Зигне е вързала да се поклаща до малък кей на ЮДК.

— Ами… ние ще плаваме ли, или отиваме на почивка? — пита накрая.

— Личи си, че не си моряк — отвръща Зигне.

Ще отпътуват съвсем скоро, но тя си е със същите дрехи, с черните ботуши, с шала, макар че носи и спасителна жилетка. Малагеш упорито се заставя да не си спомня колко разсъблечена е видяла преди два дни спретнатата млада началничка на ЮДК.

— Може и да не съм, но не знам дали съм готова да изляза в открито море на това нещо.

Малагеш върви покрай дългата четирийсет стъпки бяла яхта „Бярнадотир“ — дори не би се опитала да произнесе името правилно — и в нейните очи този съд е по-подходящ за разходка в спокойно езеро, отколкото за провиране между скалите до бреговете на Воортяштан.

— Не се съмнявай — увещава я Зигне. — Познавам дрейлинг, който измина сам петнайсет хиляди мили с такава яхта.

— Ако говориш за стария Хьорвар — казва Зигруд, който върви към тях по пристана, — този тип плаваше по-бавно, отколкото се телят кравите.

Още стъпва полека, дясната му ръка е на превръзка. Малагеш клати глава: да стреляш прав с „Понджа“ наистина е като да те блъсне камион. Но пък едва ли някога е имало мъж, който да понася такива несгоди по-добре от Зигруд.

— Хьорвар е сред най-изтъкнатите мореплаватели, за които съм чувала — сопва се уязвената Зигне.

— Всички подозирахме — казва ѝ Зигруд, — че е толкова бавен, защото все биеше чекии в каютата вместо да спи. Всеизвестен беше с това.

— Както и да е — натъртва Зигне, — това е добра яхта и ще ни откара до мястото, където трябва да отидем.

Малагеш се обръща към Зигруд и пита:

— Добра ли е? Сериозно питам.

Той вдига ръка и я завърта наляво-надясно.

— Ще свърши работа.

Зигне, която носи още припаси в яхтата, прихва насмешливо. Малагеш гледа придирчиво сандъка в ръцете ѝ.

— Имаме четири нарезни пушки и патрони за тях… а сега и гранати. Защо гранати?

— Не си била на Зъба, госпожо генерал — напомня Зигне през рамо. — А аз съм била. И щом вярваш, че нещо Божествено се пробужда във Воортяштан… Предпочитам да сме подготвени.

И тя се пъха през отворения люк. Зигруд и Малагеш стоят на пристана, леко прегърбени заради болежките си.

— Пази я — казва той.

— Май тя ще ме пази. Нищичко не знам за проклетите лодки.

— Може и да е веща в мореплаването. Но не и в битките. А отива на място, което според мен може да се окаже твърде опасно. Дори не ни е известно дали Чоудри се е върнала от Зъба. Не знаем какво дебне там.

— Ще се опитам.

Зигне излиза от трюма.

— Скоро ще пристигнат още кораби с доставки. Ако искаме да потеглим, сега е моментът.

— Адове — изтърсва Малагеш. — Започва се…

Стъпва на палубата въпреки упоритата болка в хълбока. Зигне тика в ръцете ѝ спасителна жилетка.

— Сложи си я. И не ми се пречкай.

— Добре де, добре.

Малагеш сяда до люка и навлича спасителната жилетка.

Зигне се обръща към баща си и Малагеш за миг вижда каква би могла да е връзката им, ако и светът е бил друг: Зигруд се е изправил на кея висок, горд, суров с мъглата преди изгрев зад гърба си, а пред него стои дъщеря му, млада и непреклонна, уверено пазеща равновесие на пети върху клатещата се лодка. Споделят някакъв безмълвен миг, който остава недостъпен за Малагеш — може би и двамата признават с гордост вещината на другия, а после си напомнят, че имат работа за вършене и трябва да се заемат с нея.

— Късмет в морето — пожелава Зигруд.

— Късмет в делата — отвръща Зигне.

След тези думи той се навежда, отвързва въжето и го подмята на палубата. Зигне го улавя с една ръка, навива го, отива на кърмата и включва малкия дизелов двигател с едно дърпане на стартера. Моторът пърпори и бълва дим и тя насочва малката яхта към морето.

Не се обръща нито веднъж да погледне баща си. Малагеш извива глава към брега — Зигруд също се отдалечава по кея, без да се обърне.

Два дни и две нощи плават на югозапад. През повечето време Малагеш просто внимава да не се пречка на Зигне. И повръща.

Някога се е присмивала на Шара за слабия ѝ стомах, но сега — на този малък съд в открито море — съжалява за думите си: всяко надигане на всяка вълна се усеща хилядократно по-силно, все ѝ се струва, че яхтата ще се преобърне, голямото платно ще се потопи в тъмнеещото Северно море и ще завлече нея и Зигне в непрогледния мрак на водния им гроб.

Разбира се, не се случва нищо подобно. Зигне управлява яхтата изкусно. Шета почти неспирно, щъка към носа и люка да нагласява румпела или такелажа, или други части от анатомията на корабчето, чиито названия звучат в ушите на Малагеш като измислени щуротии. Поспира само за предупреждение Малагеш да внимава при движенията на голямото платно или молба да ѝ подаде нещо, което трябва да посочи с пръст.

Щом настъпва първата нощ, Зигне казва:

— Вече сме на добро място. Ако бях сериозен моряк, бих свикнала да спя по двайсетина минути, за да се будя често и да гледам какво има пред нас. Но не съм, значи ще се сменяме.

— И какво да правя?

— Седиш в рубката и викаш, ако зърнеш нещо опасно, разбира се.

— И как изглежда опасното нещо?

— Като голяма опасна скала, госпожо генерал. Или голям опасен кораб, ако се отклоним към маршрутите им… което не би трябвало да се случи, ако съм определила правилно курса. Но никога не се знае.

Първата нощ е много страшна за Малагеш, седнала сама с тихо плющящите платна и луната горе. Никога досега светът не е изглеждал толкова пуст. Уж би трябвало да е доволна, че времето е толкова ясно, но не може да мисли за друго освен за лицето на Воортя, подало се от лунната пътека по вълните, издигащо се все нагоре, а водата се стича от метала по тялото ѝ…

Тихо щракане на отворения люк. Зигне идва безшумно и сяда до нея. И двете мълчат още минута.

— Не е зле да поспиш, капитане — казва Малагеш. — Хич не ми се иска да припаднеш, докато си на руля.

— Няма. Но… все ме гнети целта на това пътуване.

— И мен. Подочула ли си нещо за онова, което е там? В самия Град на остриетата?

— Предания — отвръща Зигне. — И слухове. Чувала съм истории за воортяштани, които са постигали връзка, и да, дори са се прехвърляли в Града на остриетата. За тези истории все започваха разгорещени спорове, хората прибягвали до това само в краен случай, когато трябвало непременно да се допитат до починали старейшини.

— А онези, които се завръщали, дали са разказвали за отвъдното?

— Уж имало някакъв страж на портата. Някакво същество или… или нещо от другата страна, което допуска само подбрани хора. Ако неподходящ човек отидел в Града на остриетата, бил прогонван.

— И кого смятат за подходящ?

— Велик воин. Човек, който е пролял кръвта на мнозина.

— Значи да не очаквам проблеми — мрачно отронва Малагеш. — А ако човекът не подхожда?

— В зависимост от характера или държането му прогонването често било… смъртоносно.

— Но не винаги, така ли?

Зигне върти глава.

— Имало и други начини да отидеш в Града на остриетата освен онзи обред. Например ако имахме меч на воортяштански пазител и ако бяхме обучени на тяхното вглъбяване, можехме да хванем меча и да прехвърлим съзнанията си там.

— Да прехвърлим… Какво?! Нали ако хванеш меча на пазител, той обсебва тялото ти? Тъкмо каквото се случи с онзи нещастник в пристанището.

— В известен смисъл това е като двупосочна улица — обяснява Зигне. — Представям си го, че използваш меча му като телефон, за да общуваш, да говориш пряко с онези в Града на остриетата. Само че когато Оскарсон е взел меча… е, първо, не е бил вещ във вглъбяването и освен това… Жургут очевидно имаше други намерения, а не да се заеме с обучението му. Както и да е. В старите времена този страж имал задължението да спира или да прогонва и такива поклонници, не позволявал на недостойните да прехвърлят съзнанието си в Града на остриетата.

— Добре, ако мина през този страж, какво има нататък? — пита Малагеш. Спомня си краткото видение и странната бяла твърдина в Града на остриетата. — Замък? Кула? Домът на самата Воортя?

— Не знам, генерале — признава Зигне. — Ти знаеш повече от мен. Вече си била там.

— Страхотно — мърмори Малагеш.

Зигне се взира на изток към криволичещия сивкав бряг на Воортяштан. Скалите са като гънки на тъмна смачкана покривка, проблясват сребристо под луната.

— Понякога забравям, че може да бъде и красиво.

Малагеш само сумти.

— Синът на Валайча Тинадеши е погребан някъде там — казва Зигне.

— Какво?… — Малагеш не успява да си припомни веднага тази история. — А, да. Бебето.

— Не бебе. Момченце. Трябва да е бил на четири години, когато го погубила чумата. Но да, за него говоря.

— Същинска лудост е било да доведе и семейството си тук.

— Други времена са били, а и не ми се вярва, че поначало е имала намерение да забременее тук. И все пак си права. Амбицията и отговорностите… не се съчетават много добре.

Малагеш я поглежда с крайчеца на окото си. За пръв път вижда Зигне толкова тъжна и умислена.

— Какво виждаш там?

— Освен камъните ли? Сложно е да се обясни.

— Опитай.

— Ами добре. — Зигне сочи. — Виждам чудесно място за водноелектрическа централа. Всъщност за няколко. С мощност мегамунди, дори гигамунди. Виждам подходящи площадки за рафинерии, заводи, за всякакви и всевъзможни производства. Водата е като кръв за промишлеността, особено прясната вода — а във Воортяштан тя е изобилна. Щом отворим речния път… Каква искра ще се разгори, каква страна ще бъде създадена…

— Понякога не мога да разбера дали мразиш това място, или го обичаш.

— Обичам потенциала му. Мразя миналото му. И не ми харесва каквото е сега. — Зигне присвива колене към гърдите си. — Чувствата към мястото, където си израснала, много приличат на отношението към семейството.

— В какъв смисъл?

Зигне умува дълго, преди да отговори. После казва:

— Да харесваш не е същото като да обичаш.

През следобеда на втория ден Малагеш дреме в каютата, унасяна от люшкането по вълните, но чува как Зигне изохква от тревога в рубката и веднага се надига.

— Какво става?

— Почти стигнахме.

— Така ли? Това не е ли добре?

Малагеш отива при Зигне. Тя е вдигнала далекогледа и се взира в дребна издатина над водата далече на хоризонта.

— И да, и не. Исках да стъпим там през деня. Но ще плаваме още няколко часа. — Отпуска далекогледа. — Само не нощем… Съвсем друго е. Или поне така изглежда.

— Какво ще правим? Просто ще… знам ли, ще се носим по вълните до утре?

Зигне върти глава.

— Няма как просто да се носим. Островчетата са цяла верига. Опасно е. Но на Зъба има примитивен кей — казва с кисела гримаса.

Малагеш седи до нея и гледа как точиците стават все по-близки и все по-големи…

И още по-големи…

Тя се ококорва.

— В името на моретата…

Не са обикновени острови — няма ги осеяните с отломки брегове, които си е представяла, може би тук-там с по някое хилаво дърво. Тези са огромни извисяващи се колони от сива скала, килнати като побутвани от вятъра стръкове трева край река. А по стените им…

Малагеш сграбчва далекогледа.

— Там лица ли има?

— Да — мрачно казва Зигне. — Изваяни образи на свети Жургут, свети Петренко, свети Чованек, свети Ток… Герои и бойци с по стотина погубени живота. — Завърта леко руля, за да насочи яхтата между надвисналите острови. — Наричат ги Зъбите на света. Както в онова стихотворение, сещаш се. А в самия край е Зъба. Някогашното му име е забравено или поне така са ми казвали. Но той е бил най-важният…

Зигне насочва яхтата сред гората от грамадни колони; в стените им са врязани лица и сцени, много от тях ужасяващи: войници, битки, пищни панорами на завоевания, на вдигнати остриета и порои от копия, на почернели от стрели небеса, на закриващи хоризонта флагове и оплетени купчини от разкривени трупове на победени.

Вижда се, че някога островите са били не само за украса: някои имат прозорци или врати, или издълбани по стените им стъпала, сякаш не са скали, а кули. Може би и вътрешността е издълбана и осеяна с кухини като във Форт Тинадеши — тъмни, тесни и потайни. Малагеш се пита какво ли може да се е случвало в тези кули и настръхва.

По много от колоните има редици скоби за факли и тя си представя как ли са изглеждали Зъбите на света преди столетие, обсипани с трепкащи ярки точки, зад прозорците — лица, наведени към лодките между островчетата.

— Как се е запазило това? — пита тя.

— Не знам. Може би си е трайно и без никаква намеса на Божественото. Може и да са се възползвали от сили на Божественото, за да направят островите такива, но в самите скали и релефите няма нищо друго освен обикновената материя. Аз не мога да ти отговоря. — Зигне добавя навъсено: — Ето го Зъба.

Малагеш поглежда напред към широк връх, появил се между широките колони. Изобщо не прилича на другите острови, които по-скоро стърчат. Този е като малка планина насред морето, покрита с високи криви дървета и някакви неизброими арки, но те трудно се различават във все по-мъждивата светлина. И самият връх е скрит от високите уродливи дървета.

Изведнъж чува тежкото дишане на Зигне — не от умора, а от ужас.

— Ще издържиш ли?

— Да — непреклонно отвръща Зигне.

Спуска платната и включва малкия дизелов двигател, за да заобиколят към южната страна на острова. Натиска един бутон и скромният прожектор на яхтата пронизва сумрака, лъчът подскача по далечния бряг.

Малагеш веднага разпознава пристана, макар че досега не е виждала нищо подобно. Прилича на огромен гръден кош, направен от рога, проснал се пред брега и оставил миниатюрна пролука под мястото за гръдната кост. Отвъд „ребрата“ има студено бледи каменни стени. Малагеш не осъзнава веднага, че Зигне завива тъкмо към пролуката под гръдната кост, после се пита дали яхтата ще успее да се промуши. И чак тогава проумява, че този гръден кош е много по-голям, отколкото ѝ е изглеждал доскоро. Минават отдолу без затруднения.

Когато се плъзгат под издяланите ребра, Малагеш отмята глава да ги погледне.

— Култ към смъртта. Що за болна цивилизация е била тяхната…

— Последния път, когато бях тук, помислих всичко това за мемориал — тихо казва Зигне. — Може би такъв смисъл са влагали в Зъбите на света. В края на краищата изобилието от образи на смъртта тук е наистина необичайно.

Доближават каменния кей, потъмнял от мухъл през десетилетията.

— В Града на остриетата е по-зле — казва Малагеш.

Зигне майсторски долепя яхтата до кея и я връзва за прастара желязна халка до стъпалата. Двете се въоръжават и този път Малагеш дава указанията:

— Премести боеприпасите от лявата страна на колана. Така ще ти е по-лесно да зареждаш.

— Между другото, обучавали са ме на това.

— Много мърляво са си свършили работата.

Малагеш привършва подготовката и стъпва на кея. Може би заради светлината Зигне изведнъж е станала доста бледа.

— Какво има? — пита Малагеш.

— Аз… бях на четиринайсет последния път, когато идвах тук.

Малагеш чака и я наблюдава.

— Да си призная, надявах се всичко това да е потънало в морето. Да дойда сега е като… да пристъпя в спомен.

— Още не си пристъпила.

Зигне кима, скача и застава на кея до Малагеш.

— Сега към развалината на върха ли тръгваме?

— Да. Куполът от щитове и ножове. Звучи като съновидение… но така го помня.

Каменната пътека се увива около Зъба подобно на тирбушон, всяко стъпало е старо и протрито. Малагеш си мисли, че безброй хора са минали по него, откакто го има — шествия от воини, сановници, крале и жреци, всички катерещи се във върволица към върха. През двайсетина крачки има арки с вдълбани в тях изображения, чийто смисъл тя не схваща: жена, вероятно Воортя, пуска стрела срещу приливна вълна; меч сече планина като глава лук; мъж се изкормва върху висока плоска скала пред залязващото слънце; жена запраща копие към луната и се къпе в бликналата черна кръв.

Превитите дървета треперят и се клатят в неспирния бриз и заради тях склоновете привидно се надигат и спадат като морето долу. Малагеш си казва, че това място е твърде особено.

— Същото е каквото го помня — казва Зигне тихо.

— Воортяштаните ли те доведоха тук?

— Да. Обред на съзряването. Двайсет деца на по четиринайсет. Доведоха ни, после ни оставиха с жалки припаси: няколко хляба, малко картофи, купчинка сушени плодове. Колкото да не умрем от глад. И… и просто ни зарязаха. Без да продумат. Без да ни кажат ще се върнат ли. Сами на това окаяно място. Не съм сигурна защо дойдох. Майка ми не искаше да го правя. Не ни принуждаваха. Май само исках да се докажа пред тях също като останалите деца. Да им покажа, че не съм само някаква си принцеса.

Малагеш мълчи. На всеки няколко стъпки вижда нещо чудато в калта по краищата на каменната стълба — отпечатък от обувка със сложен грайфер на подметката. Обувки, каквито хората носят в днешния свят и каквито не може да си представи в отдавнашното минало на Воортяштан. Следите са дълбоки, дъждовете още не са ги размили.

— Отначало опитвахме да си делим храната — говори Зигне. — Но един от нас — синът на роднина на един вожд — беше по-едър от останалите. По-силен. По-жесток. Преби едно момче пред всички, може би за да видим на какво е способен. И ни се натрапи като малък цар на този малък остров, присвои храната и водата, заставяше ни да вършим разни неща, за да оцелеем. Да се унижаваме. Да се бием помежду си, за да го забавляваме, също и онези, които се присламчиха към него.

— Голям чаровник е бил, като те слушам.

— Да. Далеч от погледите на другите и от законите на обществото, без да знаеш дали ще живееш или ще умреш… Кой би могъл да каже в какво ще се превърне?

Малагеш не споделя със Зигне, че това преживяване ѝ е твърде познато.

— Не знам защо ти разказвам това — продължава Зигне. — Но това място… Всичко изплува отново.

— Всички искаме да се изповядаме понякога.

Зигне я поглежда през рамо.

— Защо го наричаш изповед?

— Защото ми се струва, че знам и защо носиш шалове.

Зигне изминава следващите крачки в мълчание.

— Привлякох вниманието му — казва след малко. — Знаех, че ще се случи. Русата коса… е голяма рядкост на Континента, нали разбираш.

— Да, ясно ми е.

— Каза, че ако искам да ям отново… когато и да е… трябва да отида при него през нощта. Беше си направил някакво подобие на трон зад една арка. Щели сме да бъдем сами там. И аз съм щяла да правя какво ми заповяда. Съгласих се и той беше доволен.

— Преди да отида, се отбих на отдавнашна площадка за двубои и намерих в земята връх от стрела — продължи тя. — Острих го упорито, докато можеше да среже плът. После го скрих в устата си.

Замълча за момент.

— Защото той не беше глупак. Накара ме да се съблека гола, преди да се уединим. Принуди ме да го направя пред всички. Все едно ми беше, дрейлингите не се притесняват от тези неща. Не се придържаме към разни шантави идеи как трябвало да бъде виждано човешкото тяло. Изобщо не му хрумна да провери в устата ми… Заведе ме зад една голяма плоска скала. И там се опита да ме обладае. Натисна ме на земята. Докато се туткаше, аз изплюх върха на стрелата в дланта си… и го забих в окото му.

Зигне спира, може би очаква Малагеш да ахне. Но това не се случва и тя продължава:

— Постъпих глупаво. Трябваше да го забия в гърлото му. Той започна да пищи, да вие от болка и да се мята. Ударът не беше смъртоносен. Затова се надигнах, взех един камък… и го ударих по главата. И пак, и пак. Удрях го, докато не му смазах лицето… После излязох иззад скалата. Почистих се. Облякох се. Отидох при останалата храна. Казах на другите деца да дойдат. Ядохме в пълно мълчание.

Вървят нагоре по пътеката. Сега върхът е много по-близо, морето е далечен променлив мрак.

— Мислех, че старейшините ще ме убият, когато се върнат. Аз бях убила момчето на видна особа. И то хладнокръвно, бях се подготвила да го направя. Но не ме убиха. Държаха се… почтително. Аз бях победила по-силно и по-гадно същество. Нямаше значение, че си бях послужила с хитрост — за воортяштаните е важна само победата, а победата с лукавство е сериозно постижение. И те… ме направиха пълноправен член на племето. — Зигне дърпа с пръст яката на ризата и показва сложната изящна татуировка в мек оттенък на жълтото — красива, майсторски направена и странна. — И оттогава се вслушваха в думите ми. Много особено беше. — Тя нагласява яката си. — Но аз мразех това, което бях направила. Мразех всичко, което бях преживяла. По-късно намразих и себе си, защото станах… като него.

— Като кого?

— Като баща ми, как като кого. Убил е повече хора от всеки друг, може би с изключение на каджа и самата Воортя.

Малагеш знае, че това не е особено вероятно от гледна точка на статистиката: има много по-голям шанс тя и Бисвал да са отговорни за смъртта на толкова хора, колкото Зигруд же Харквалдсон не би могъл да погуби никога.

— Смятах се за по-добра от него — казва Зигне. — За… по-напредничава.

— Хората не избират това, в което ги превръща светът — казва Малагеш.

— В това ли е същината според тебе? Светът е направил и него, и нас, каквито сме? Или има жестокост в нас, която ни тласка към такива неща?

— Не си родена такава. Никой от нас не се ражда такъв. Правят ни такива, и то дълго. Но може би сме способни и да поправим отчасти стореното, ако се опитаме.

— Вярваш ли в това? — пита Зигне.

— Не мога да не вярвам.

Чуват птичи крясък някъде в тъмата. Зигне потръпва. Продължават нагоре.

— Не помня лицето на баща си — подхваща Малагеш. — А преди си мислех, че никога няма да го забравя. Само него имах — и той мен на този свят. И една нощ избягах от къщи, за да постъпя в армията. Отидох да служа на страната си и да кова съдбата си. Тогава беше толкова забавно, такава палава щуротия. Ама че детинщини. Щом стъпих на брега на Континента, му изпратих писмо, в което обяснявах какво и защо съм направила и какво очаквам да се случи. Май не беше нищо повече от куп наивни тъпотии. По онова време виждах живота си като история в книга. Не знам дали е получил писмото.

Въздъхна.

— След края на войната се прибрах и почуках на вратата. Помня как чаках пред нашата червена входна врата. Толкова странно се почувствах да я видя, изобщо не се бе променила от детството ми. Аз се бях променила, но вратата си беше останала все същата. Отвори ми непозната жена. Каза, че живее в къщата повече от година. Предишният собственик починал. Дори не знаеше къде е погребан. И аз не знам — така и не научих.

Пак вървят и мълчат. Малагеш спира. Зигне прави още няколко крачки и се обръща.

— Стотици хора биха убивали, за да са на твоето място, Зигне Харквалдсон — казва Малагеш. — Още повече биха убивали, за да имат каквото имаш ти сега, след завръщането на твоя баща: шанс да поправиш онова, което са ти сторили отдавна. Рядко се случва. Аз бих те посъветвала да цениш каквото имаш.

— Може би трябва да го ценя. Може и да си права. Продължаваме ли?

— Не.

— Не? А защо не?

— Защото следите, по които вървяхме, са се отклонили от главната стълба. — Малагеш сочи на запад, където тясна пътека се мушва между кривите дървета. — Натам.

— Какви следи? За какво говориш?

— Някой е бил тук преди нас. И то наскоро. Забелязвах следи тук-там. — Малагеш сочи земята. — Съвременен тип обувки, каквито воортяштаните не биха могли да имат. Вървял е чак дотук.

— Да не мислиш, че може да е… Чоудри?

— Може би — казва Малагеш. — Хайде да погледнем, а?

Пътеката не е от камък като стълбата, а от отъпкана пръст и криволичи под кривите дървета. Вечерта притъмнява в нощ и двете включват фенерите си; лъчите им превръщат гората в меняща се призрачна картина.

Малагеш следва старателно отпечатъците, внимава на всяка крачка.

— Стари са — казва накрая. — Отпреди месеци, може и повече време да е минало. Някой е идвал често тук.

— Може би племената още водят децата си тук за обреда на съзряването.

— Може би, но ако е така, донесли са си проклета ръчна количка.

Малагеш посочва следата от гума в меката пръст.

— Не ми се вярва — отвръща Зигне. — Мисля, че… Ама че работа!

— Какво?

Малагеш вдига глава — Зигне е насочила лъча на фенера си напред към… нещо.

Изглежда като гробница или крипта — висока постройка със свод, вградена направо в скалата зад нея, бели стълби водят към каменна врата… или поне би имало каменна врата, ако не е била унищожена. Парчетата от нея са пръснати по площадката отпред.

Малагеш се приближава и осветява постройката. Елегантна красива сграда, бледа и наглед крехка на променливата светлина, цялата в релефи: китове, риби, мечове, делфини и безкрайни вълни.

— Ако не греша, търсили са това. Но какво е то, адовете го взели?

— Погребална камера, доколкото знам. Намерихме няколко подобни в тинята по дъното на залива, но бяха много по-малки, приличаха на уголемени кутии. — Зигне прекрачва прага и шари вътре с лъча на фенера. — Да… същото е. Ела да погледнеш.

Малагеш отива при нея. Вътрешността на гробницата е по-малка, отколкото е очаквала, особено в сравнение с украсената каменна площадка отпред. Размерите са около четири на пет стъпки, няма почти нищо освен малък пиедестал по средата.

— Няма място за тяло — отбелязва Зигне. — Само за оръжие… тоест меч.

— Може да не са погребвали тела. Душите им са били обвързани с мечовете, нали? Защо да се занимават с трупа, щом имат меча? Просто са прибирали мечовете на съхранение…

— Докато не им потрябват — съгласява се Зигне. — И тогава са правили жертвоприношение. Някой взема меча и…

Тя потреперва.

— Нищо чудно Зъбите на света да са мемориал, както ти каза. Място за съхранение на оръжията и душите на най-почитаните светци. Само че сега… някой се е захванал с плячкосване на гробници. — Малагеш завърта фенера си към гората. — Дали са се снабдили по този начин с още един действащ воортяштански меч?

— Може би злосторникът се е опитал да ти пробута точно този меч?

— Може би. Или са намерили още.

— Това не звучи успокояващо.

Малагеш излиза да разгледа площадката, търси име или релефен портрет, каквато и да е насока за собственика на меча, който може да е бил положен в тази гробница. Но не вижда никакви отличителни белези освен орнаментите.

— Значи някой може да е бил толкова прочут — умува на глас, — че дори не се е нуждаел от име на гроба си. Но това май не е гробницата, която е търсела Чоудри, докато още е била в града.

Зигне идва при нея. Бледа е и ѝ личи, че е разстроена.

— Гробницата с всички воортяштански воини, които са живели някога ли? Не, едва ли. Тук щяха да са твърде натясно. — Потреперва. — Не горя от желание да обикаляме навсякъде по Зъба, за да проверим дали някой е изтърбушил още гробници.

— И аз. Хайде, заведи ме на върха.

Пътят нагоре вече изцежда силите на Малагеш, но тя се съмнява дали самата стълба е виновна за това: колкото по-нависоко се качват по мокрите лъскави камъни, толкова по-високи изглеждат дърветата, а въздухът притъмнява все повече.

— Тук нещо не е наред — казва Зигне.

— Не е, затова пък ми е познато. Имаше такива места и в Баликов. Хем бяха тук, хем не бяха. Като белези.

— Белези по какво?

— По реалността.

Най-сетне стигат до върха. Огромни дървета се трупат около него, сякаш се събират в стена, а широка, идеално закръглена каменна арка бележи края на стъпалата. Зад тях има някакво здание.

Малагеш спира и го гледа. Прилича на купол — голям, кафяв, извит градеж, широк поне трийсет стъпки, ако не и четирийсет. И е направен само от сковани заедно полуразтопени остриета: мечове, брадви, ножове, коси, върхове на копия и стрели, слой върху слой в ръждивокафява плетеница от остри ръбове. Входът на купола е обрамчен с насочени навътре мечове като зъби в устата на грамаден звяр. По-враждебно нещо Малагеш не е виждала през целия си живот.

— Значи това било?

— Да, това е.

— Влизала ли си вътре?

Зигне върти глава.

— Дойдохме наблизо, разгледахме го, но… така и не минахме отвъд стъпалата. Чувствахме го прекалено сбъркано. На едно момче му стигна дързостта да изкрещи, да повика стареца навън… и ние побягнахме уплашени, а момчето слезе след нас и каза, че не видяло нищо. Според тебе наистина ли това е мястото, за което е писала Чоудри?

— Така си мисля.

— И… ще влезеш ли?

Малагеш се взира в купола. Долавя някакво съзнание вътре, някой я наблюдава от мрака. Причува ѝ се тиха въздишка от недрата на купола, нечий лек дъх.

— Ще вляза. Не ми допада, но ще го направя. А ти?

Зигне обмисля, върти глава и казва:

— Не е моят кораб, не са моите плъхове.

— Това трябва да е дрейлингска поговорка, защото смисълът ѝ си остава проклета загадка за мен.

— Просто ти казвам, госпожо генерал, че това е твоя мисия, а не моя. С най-голямо удоволствие ще остана на пост тук отпред.

Малагеш минава под арката.

— И така бива. Не ти се сърдя. — Застава пред входа на купола с готова за стрелба пушка. — Ако не изляза след половин час, хвърли вътре граната.

— Какво?! — стряска се Зигне. — Да те убия?

— Ако не съм излязла след трийсет минути, най-вероятно вече ще съм мъртва. И нямам никакво желание това проклето място да оцелее по-дълго от мен.

Вдига пушката, присвива се и пристъпва в сенките.

Миг на мрак. После снопове светлина се процеждат през купола над нея. Тя разбира, че вижда лунните лъчи през пролуките между хилядите остриета горе, но оттенъкът е някак сбъркан: мътен и жълтеникав, все едно идва от друго небе. Спомня си как е изглеждало всичко по време на Битката за Баликов, когато Божеството се е появило и е натрапило своята реалност на града, променило е самото небе — и открива, че това тук не се различава много: светлината не е истинска, а грубо подобие. Наистина ѝ се струва, че небето не е онова, под което е била допреди малко.

Светлината се вие, усуква се, вълнува се над главата ѝ. Тя вдишва и усеща, че куполът е пренаситен с дим.

Лютивият дъх нахлува в дробовете ѝ и я разтърсва неудържима кашлица. Досега не е надушвала такава воня — нещо мазно, дървесно и гнило. Стиска клепачи да махне сълзите от очите си, които свикват постепенно с тъмата.

Подът е от сплескани щитове подобно на остриетата горе. В сумрака в отсрещния край (тя се пита неволно: „Колко голямо е това място?“) различава човешки силует, седнал до нещо като бледосребрист храст.

„Истински е — казва си тя, макар че не ѝ се вярва. — Наистина е истински.“

Мъжът е слят със сенките и държи някаква сложна лула, дълга и бяла като парче корал. Тя се извива нагоре от скръстените му крака, прехвърля се над раменете и стига до устата, но преди това омотава шията му подобно на примка. Малагеш гледа как сенчестата фигура засмуква дим. Чашката на лулата пред скута му просветва в бледо оранжево. После той издухва същински буреносен облак от кълбящи се смрадливи пушеци.

— Значи ти си мъжът върху Зъба — подвиква му Малагеш.

Дори това да означава нещо за него, не си личи. Той смуква от лулата още веднъж, обляга се назад и запраща струя дим към тавана.

Този път обаче лицето му се мярка за малко в един от сноповете светлина.

Тя се смръзва. „Велики адове. Той е труп.“

Гледа как той свежда глава и лъчът се плъзга по лицето му. Кожата му е като сбръчкан пергамент, белязана с петна, напомнящи за плесен по стените на стара къща. Очите му са изцъклени, бели и слепи, очните кухини и бузите са толкова хлътнали, сякаш не е ял от… Ами от цяла вечност. Омотан е в тънки прозирни дрипи и май не може да затвори напълно устата си: виждат се почернелите зъби. Прилича на ухилен мъртвец.

Малагеш стиска пушката по-здраво. Той не изглежда въплъщение на могъществото, но трябва да е нещо Божествено, значи външността му може и да е измамна.

Тя пристъпва напред.

— Кой си ти?

Само недоловимо трепване на главата издава, че я е чул. После от кльощавия гръден кош изчегъртва глас, сякаш вълна е хвърлила грапав чакъл върху брега.

— Аз — изрича провлачено — не съм „кой“.

С всяка дума бълва още кълба дим.

— Добре — бавно казва и тя. — Тогава… какво си ти?

— Аз съм памет.

Той смуква от лулата и пак издиша пушеци.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че съм онова, което помни.

— Така да бъде. Значи ти… просто помниш разни неща?

Той си пуши лулата и не благоволява да отговори.

— Какви неща? — упорства Малагеш.

— Паметта ми обхваща всички неща, които помня.

Тя се мръщи. Тези въртящи се в кръг отговори подсказват липсата и на зачатъчен ум, но може би тя не задава правилните въпроси.

— Как… Как се озова тук?

Той мълчи, после мляска с устни и подхваща ритмичен напев:

— Аз съм 374-ят съд на паметта на Императрицата на гробовете, Стоманената дева, Онази, що яде деца, Кралицата на мъката, Онази, що сцепи земята на две. Ето тук заех мястото на 373-тия съд, откъснах листо от Дървото на паметта и вдишах цялото знание за онова, което ни е обещано от Великата майка. В мен е паметта за всички изгубени, пожертвани, съсечени. В мен са села, армии, поколения. Аз помня убитите и умрелите, победителите и победените. Аз съм памет.

Малагеш поглежда сребристото храстче до него.

— Дърво на паметта ли?

— Да.

— Какво означава това? Какво е Дървото на паметта?

И той пак се впуска в напев:

— В чест на Своя народ, обрекъл се да ѝ бъде предан, Великата майка заби стрела в камъка, тя разцъфна и израсна в огромно дърво, чиито корени достигат под всички камъни на тази земя. — Той сочи със съсухрена ръка към сребристото храстче. — Дървото се храни с кръвта на хората, с техните сблъсъци и тяхната саможертва, паметта за всичко сторено от тях тече в жилките му… и прелива в мен — мълви мъжът с облаци дим пред устата си, — в това нещо, което съм аз, твар от плът и кости. Аз съм последният съсъд за всички тези спомени. Аз съм езеро, пълнено от безброй планински потоци.

Малагеш се взира в костеливите китки, в болнаво тънките глезени.

— Откога… си тук?

Той скланя глава, като че ли обмисля отговора.

— През времето си тук видях деветдесет и шест зими.

— Как е възможно това? — тихо пита Малагеш.

— Аз съм памет. — Димът се увива нагоре около главата му като зловеща корона. — Не се нуждая от нищо. Трябва само да помня. Това правя.

— Но всичко това е… чудодейно, нали? — пита Малагеш. — Воортя не е ли мъртва?

Мълчание. И след малко:

— Великата майка вече я няма в този свят. Това помня.

— А ти как още си тук?

Пак тишина, сякаш той прониква мислено в някаква скрита част от себе си.

— Отидеш ли си от този свят — започва накрая, — твоите споразумения още ги има. Остават твоите договори, клетви и дългове. Дадени са обещания. И някои от тях още се спазват. Аз съм тук да помня мъртвите. Когато тези обети бъдат изчерпани, аз също ще изчезна. — Потръпва леко. — И накрая ще изляза от тази зала в светлината. В светлината… Във въздуха на света, който познавах някога…

Мъжът затваря очи. Малагеш не си позволява да трепери. „Стига ми толкова.“

— Друга жена е дошла тук преди мен. Питала е за един обред. Мисля, че е бил ритуалът за прехвърляне в задгробния живот, в… Града на остриетата. Така ли е?

— Помня това.

— Трябва да знам какво си ѝ казал.

Сив сух език изпълзява от дълбините на устата му и се плъзга по потъмнелите зъби. Малагеш едва сдържа гаденето си.

— Какво ѝ каза? — пита тя. — Как да стигна и аз до Града на остриетата?

Той посяга към дръвчето и откъсва мъничко сребристо листо. Слага го в чашката на лулата, засмуква дим… и застива, сякаш го е осенило хрумване. Безизразните бели очи зейват и той се обръща да я погледне — тя долавя, че за пръв път се вторачва в нея, насочил цялата си сила.

Взира се, а после казва тихо:

— Аз… аз те помня.

— Какво?…

— Помня те. — Смуква от лулата и това като че ли освежава спомените му. — Млада, ярка, преливаща от студен гняв. Помня те. Ти нахлу в земята като виеща буря. С бясна ярост в едната ръка и изтребление в другата.

Тръпки полазват Малагеш.

— За какво говориш?

— Въплъщението на войната — шепне той. — Такава те помня. Помня как проливаше кръв в земите на изток оттук. Тази кръв обаче пътуваше дълго към корените на сребърното дърво… Но когато се просмука, ти избухна в мисления ми взор като най-ярката звезда. О, как би ликувала Великата майка да има стрела като тебе в колчана си. Каква награда за нея щеше да бъдеш…

Малагеш пак се бори да не повърне. Самата мисъл, че това същество (изобщо не може да си го представи като човек) знае какво е направила по време на Жълтия поход и го одобрява, е непоносимо гнусна.

— Затвори си устата! Не искам това!

Той пуши и я наблюдава със странно преценяващ поглед.

— Искаш да намериш Града на остриетата. Помня това. Защо?

— За да последвам жената, която е дошла тук преди мен.

Той клати глава.

— Не. Не е така. Гледах пътешествието ти от западните страни. Помня идването ти, помня как се пребори да стигнеш до мен. Ти проля кръв по моите планини, в моята страна. И докато го правеше, аз надничах в тайната ти душа. — Той заваря очи. — Помня… Помня… — Отваря очи. — Ти искаш да намериш Победоносната армия на Белите брегове в Града на остриетата. Намислила си да ги намериш и да ги възпреш, да не допуснеш тяхната последна война.

Малагеш не казва нищо.

— Защо? — пита той някак озадачено.

— З-защо ли?! Защо бих искала да попреча на армия да унищожи света ли? Това ли ме питаш?

— Говориш така, сякаш те са нещо нездраво. Някакво извращение. Сякаш войната е нещо мимолетно.

— Знам, че не я искам пред проклетия си праг!

Той клати глава.

— Но това е неправилно. Войната е светлина. Войната и стълкновенията са енергиите, чрез които този свят съществува. Да твърдиш обратното е като да казваш, че твоите вени не са пълни с кръв, че твоето сърце е неподвижно и безмълвно. Някога разбираше това. Някога, из хълмовете на тази страна, ти проумя, че да воюваш означава да си жива, че да проливаш кръв означава да се наслаждаваш на слънчевите лъчи. Защо си го забравила? Защо ще се бориш срещу тях, вместо да се присъединиш?

— Да се присъединя ли? — повтаря тя с гневно изумление. — Към воините, поробили моя народ?

— А вие не поробвате ли народи и сега? — пита мъжът. — Вериги се коват от различни и чудновати метали. Бедността е един от тях. Страхът също. Както ритуалите и обичаите. Всяко въздействие е някакъв вид поробване, начин за принуда хората да правят онова, на което дълбоко в душите си се противят. Не накара ли твоята страна останалия свят да свикне с подчиненото си положение? Когато носиш униформа и вървиш по тази земя, хората тук не изпитват ли уплашени нуждата да се преклонят с наведени глави?

— Ние не оставяхме шибани масови гробове след себе си! — изръмжава Малагеш. — Не изтезавахме, не изтребвахме тълпи, не се гаврехме с хората, за да получим каквото ни е нужно!

— Убедена ли си? Ти подпалваше къщи в нощта и семейства загиваха в пламъците. Аз помня. А сега се оглеждаш към миналото с такива угризения, че си казваш: „Тогава имаше война и аз сгреших.“ — Той се привежда напред, прастарото лице сякаш пламти от страсти. — Но това е лъжа. Ти съзря светлината. А сега, след като се върна в мрака, копнееш да си втълпиш, че никога не е имало светлина. Но тя си остава в света. Не можеш да изтриеш написаното в сърцата на хората. Дори ако Великата майка никога не бе идвала сред нас, пак щеше да знаеш това.

Малагеш усеща сълзи по бузите си.

— Времената — казва вбесена — са други. И аз съм друга. Войниците вече не посвещават живота си на изтребление и завоевания.

— Грешиш — отвръща мъжът с плътен звучен глас. Металните стени на купола, всичките кинжали, мечове и копия, сякаш отекват с всяка негова дума. — Вашите властници и техните внушения ви пробутаха тази разводнена измама за войната, за воина, впрегнат в прищевките на цивилизацията. Но макар че си приписват добри обноски, вашите властници охотно ще пожертват живота на войник, ако така ще си помогнат в преструвките, ако така запазят ниска цената на първобитното благоденствие. Биха изпратили децата на другите хора да умрат и чак по-късно биха се сетили за това, за да почетат паметта им величаво и гръмогласно, да възхвалят тяхната саможертва. Цивилизацията не е нищо друго освен придържане към тези похвати за страхливци в убийствата.

Димът около нея се сгъстява и тя го различава трудно.

— Само дивак си представя мира така!

— Не. Такава е истината. И ти я знаеш. Ти беше несравнимо по-честна, когато изби свои съратници.

Малагеш се смръзва. Димът все така се стеле във въздуха. Старецът мига мудно с празните си бели очи и смуче пушек от лулата си.

— Какво каза? — прошепва тя.

— Знаеш какво казах — отговаря той невъзмутимо. — Онези твои подчинени, които не искаха да се подчиняват. И когато това се случи, ти направи необхо…

Нарезната пушка е опряна в рамото ѝ, тя се устремява напред и скача пред дима. Старецът не охка, не издава нито звук, когато цевта го удря по челото и го притиска в стената от остриета.

Малагеш се навежда към него.

— Говори де — подканя го шепнешком. — Говори ми, старче, и ще видим мога ли да излея водата на паметта от твоята шибана кратуна.

— Виждаш каква си сега — мълви той безметежно. — Виждаш накъде те водят инстинктите. Защо отричаш това, което си?

— Разкажи ми за проклетия ритуал! Кажи ми как да стигна до Града на остриетата!

— За ритуала ли? Ами че ти го знаеш. Познаваш Прозореца към Белите брегове.

— Но това няма да ми помогне да се прехвърля!

— Ти обаче знаеш и липсващата съставка, която ще го допълни — твърди старецът. — Проляла си толкова много от нея навремето, тече и в твоите вени — кръвта на убиец. Какво друго да бъде?

Малагеш натиска главата му малко по-силно.

— Какви ги говориш? Ако ми подхвърлиш още някоя гатанка, имаш шибаната ми дума, че ще съжаляваш.

— Веднъж видя статуя — хрипти мъжът. — Статуя на Великата майка, седнала пред голям казан. Ако го напълниш с морска вода и с кръвта на убиец, колкото би се побрала в пикочен мехур от коза, и след това извършиш Прозореца към Белите брегове пред казана, ще успееш да се прехвърлиш — през морето, през света, в земите на мъртвите.

Малагеш се връща мислено назад. Спомня си, че когато е видяла Града на остриетата, е била на площадката със статуите пред великанската бяла скулптура на Воортя… и пред нозете ѝ е имало нещо като огромна вана.

— Онова, което поддържа живот, посветен на смъртта — казва тя, — се използва, за да тласне жив човек в земята на мъртвите. — Дърпа се крачка назад и го пуска. — Каква ирония.

Старецът мига с ококорените слепи очи.

— Ти си мислиш, че ще нахлуеш там. Мислиш си, че нападаш вражески стан. Не е вярно. Ти се връщаш у дома. Ти заслужаваш живот отвъд смъртта.

— Я си го начукай — сопва се Малагеш. — Сега ми кажи за мечовете — мечовете на пазителите. Някой ги е намерил, научил се е да ги прави. Кой?

— Това не знам — отговаря той тихо. — Не знам такива неща.

— Някой е идвал на този остров, за да плячкосва вашите свещени гробници! Трябва да е бил и при тебе!

— Не помня. Нямам такива спомени.

— Някой шибаняк възкреси свети Жургут! Само не ми разправяй, че не знаеш кой стои зад това!

— Помня онези, които проливаха кръв — казва мъжът. — Помня мъртвите. Помня битката, победителите, победените. Помня важното. Всичко останало е дреболия.

— Някой се опитва да ни навлече Нощта на Морето от мечове! Как ще се случи? Как работи това?

— Работи? Все едно говориш за устройство, за машина? Ти описваш неизбежното. Попитай защо звездите се въртят в небето, попитай защо водата тече по склона. Попитай какви са механизмите на това. — Клепачите му се спускат. — Тя обеща да се случи. Затова ще се случи. Такъв е светът.

— Ще те убия, проклет да си! — вика Малагеш и вдига пушката. — Ще го направя, ако не ми отговориш!

— Ако можех да умра, бих се съгласил. Не се боя от смъртта. Но ти си в моя свят и това място не би позволило да умра.

— Хайде на бас, че мога да ти причиня…

Той върти глава.

— Въобразяваш си, че изтръгна насила истината от мен. Заблуждаваш се — аз искам да видиш отново Града на остриетата, защото ще видиш истината там. Истината за света и за тайните на твоята душа. Сега иди… и виж.

Отваря широко уста и изригва горещ облак лютив дим. Толкова много е, че Малагеш няма как да не се запрепъва навън, закрила очи със сгъвката на лакътя си. Зърва мержелееща се лунна светлина, залита натам и с облекчение вдишва дълбоко, щом излиза на чист въздух.

Свлича се на земята, наслаждава се на усещането за хладна мокра пръст между пръстите си и на изтръгването си от онова ужасно място.

— Той беше ли там? — пита Зигне. — Какво научи? Получи ли каквото ти е нужно?

Малагеш вдига глава. Зигне я гледа облещена, стиска граната и единият ѝ пръст е пъхнат в халката на предпазителя. Усмихва се изнервено и прибира гранатата.

— Е… ти каза да чакам трийсет минути.

Малагеш кашля и плюе настрани.

— Шибан мръсник… — казва прегракнало.

— Какво ти е? Добре ли си?

— Не. Хич не съм добре, мамка му. — Малагеш се изправя на омекналите си крака и поглежда към купола. — Отдръпни се. Чак зад дърветата. Веднага!

Зигне отстъпва заднешком.

— Защо?

Малагеш взема граната от колана си, изтръгва предпазителя със зъби (зад нея Зигне крясва: „Какво правиш?!“) и я мята във входа на купола. Двете побягват.

Малагеш изтичва през арката, плъзва се в калта, кляка и закрива главата си с ръце. После чака. И чака.

Нищо. Нито гръм, нито трясък.

Чака още малко. Пуска главата си и вижда Зигне пльосната по корем в шубраците.

— Гранатата… да не е била дефектна? — пита Зигне.

— Не! — фучи Малагеш и става. — Не беше дефектна. Той каза, че това нещо не му позволява да умре. Шибаният мръсник. Не му позволявало да умре!

Отива под арката и се вторачва в купола; трепери от ярост.

— Начукай си го! — изревава към купола. — Чуваш ли ме там вътре? Начукай си го!

Няма отговор. Само дърветата се полюшват на вятъра.

Зигне се надига от земята.

— Генерал Малагеш, аз… аз мисля, че трябва да си вървим.

Малагеш иска да опита отново, да хвърли друга граната в проклетия купол и да чуе ехтящия грохот, просто за да нарани поне мъничко онзи гад…

— Генерале?

— Какво? — мънка тя отнесено. — А?

— Трябва да си вървим. Хайде, да се махаме. Сбъркахме, като дойдохме тук.

Малагеш се обръща като насън и тръгва надолу по Зъба със Зигне. Чак на половината път проумява, че е плакала.

Далеч от острова, в открито море, Малагеш седи на палубата и се взира в отражението на луната в океана. Зигне е на руля, насочва сръчно яхтата сред тъмните вълни. Не са продумвали от поне три часа.

Накрая Зигне пита:

— Видя го, нали?

Малагеш не отговаря. Представя си колко приятно ще е да се гмурне от палубата в тези мрачни вълни и да усети как теченията я повличат надолу.

— Още изглеждаш зле, след като излезе оттам — продължава Зигне. — Все едно си болна. И изобщо не говориш за това. Той да не е… Направи ли ти нещо? Да не те е отровил или нещо друго?

— Не. Адове, не знам. Може и така да е. — Зигне се намества на палубата до нея. Малагеш не я поглежда. — Може и самата аз да съм се отровила много отдавна. А чак сега разбирам това.

Зазяпва се във водата, поглежда протезата си. Лакътят я боли. Главата ѝ тежи, дори очите ѝ тежат. Изведнъж ѝ е твърде трудно да гледа каквото и да е, да помръдне.

И тя започва да говори.

Разказва на Зигне за Похода и за Шовейн, градче насред нищото извън Баликов преди четирийсет години. Разказва за бивака в нощта след онзи ден, за клането на отмъкнатите свине, мракът пълен с тяхното квичене и миризмата на кръв. За димящите развалини на града малко по-нататък.

Разказва ѝ как е седяла и е точила ножа си пред палатката на Бисвал. Тогава Санкар и Банса минаха край нея, влязоха в палатката на капитана и подхванаха тих разговор с него.

Бисвал я повика и щом тя влезе, каза:

— Лейтенант, тези двама младежи са решили, че нямат желание да продължат.

И тя каза:

— Така ли, господин капитан?

— Да, така. Те са на мнение, че направеното от нас тук е… как се изрази, Банса? „Напълно безнравствено“ ли?

— Да — потвърди Банса. — Да, господин капитан, аз… Ние просто не смятаме, че е редно да вършим това. Не можем да го правим повече. И няма да го правим. Съжалявам, господин капитан, но просто не можем да участваме в това. Можете да ни арестувате, но ние ще се опитаме да избягаме.

— Колко красноречиво — отбеляза Бисвал. — Нямаме възможност да ви задържим под стража и не мога да си губя времето с публичното ви бичуване. Май не ни остава друг избор освен да ви освободим от служба.

Как се изненадаха. Стъписаха се. Но докато излизаха, Бисвал я погледна и каза тихо:

— Постарай се да не хабиш стрели.

И тя разбра. Знаеше, че ще се стигне до това, още в мига, когато Банса си беше отворил устата.

Излязоха и Бисвал ги спря пред палатката. Обърна се усмихнат и им каза:

— Момчета, само още нещо…

Гласът му беше толкова дружелюбен, толкова весел. Погледна Малагеш с блеснали очи и ножът ѝ вече беше извън канията.

Нощта беше толкова пълна с квичене и миризмата на току-що пролята кръв.

Гледаха я как го направи. Целият бивак. Не реагираха. Само слушаха, докато Бисвал им каза, че тези двамата са дезертьори и страхливци, а Жълтият отряд не може да си позволи да търпи това. И че няма да го търпи, в никакъв случай.

— Онези, които не желаят да воюват срещу нашите врагове, също са наши врагове.

Тя избърса ножа в ръкава си. Колко ярка беше кръвта.

— И ще се отнасяме с тях както заслужават — завърши Бисвал.

Обърна се и влезе в палатката.

Зигне и Малагеш седят смълчани на палубата.

— На колко години беше тогава? — пита Зигне.

— На шестнайсет.

— В името на морето…

Тя обаче казва на Зигне, че това не е оправдание. Онези деца ѝ се доверяваха. Но ако бяха дезертирали и ако бяха довели континенталите при Жълтия отряд, всичко щеше да е напразно. Всяко тяхно страшно деяние щеше да е напразно.

А може би… Може би Малагеш просто не искаше Походът да свърши. За нея това вече беше целият свят. И ако Банса и Санкар ги бяха напуснали, магията щеше да изчезне.

Но магията изчезна неизбежно с края на Похода.

Как жадуваше да умре тогава. Извън армията, залутана в цивилизования свят, тя не можеше да понесе стореното. Предизвикваше света да я убие, да направи вместо нея онова, за което тя не можеше да се престраши. Но светът не го направи. Животът си продължаваше, просто си продължаваше.

Опитва се да обясни на Зигне какво проклятие е да продължиш да живееш. Да не те сполети нищо лошо.

Но един ден се появи полковник Адхи Нур, предложи ѝ да се върне в армията в онази западнала пивница, където въздухът бе натежал от застоял дим и воня на влажно дърво. И тя изведнъж си помисли, че може да изкупи всичко. Нямаше как да заличи миналото, но може би нямаше да позволи това да се случи отново. Някои млади мъже и жени — и континентали, и сейпури — не се бяха завърнали у дома заради нея. Но тя поне щеше да се постарае същата участ да не застигне и други. Така поне в тяхната смърт щеше да има някакъв смисъл. Начин да поправи поне част от всичко, което бе счупила.

Четирийсет години обучение и опит. Четирийсет години усърдие. И всичко се разпадна на късчета в Битката за Баликов. А после Шара Комейд шепнеше до болничното ѝ легло за съюзници, генерали и повишения…

Всичко уж трябваше да се промени. Но не се промени. Колкото повече се издигаше, толкова по-безполезна се чувстваше. Всичките историци, офицери и политици описваха пожертването на живот със студено клиничния език на банкери. Толкова далеч от фронтовата линия, от разровената кална пръст и кънтящите в нощта писъци. Всичко това продължаваше да се случва, само че сега тя не го виждаше с очите си.

И въпреки че вече беше толкова откъсната от всичко, тя го сънуваше все по-често, събуждаше се посред нощ плувнала в пот, шумът на Битката за Баликов още ехтеше в ушите ѝ. Ръката ѝ все така смъдеше от болка, която никакви лекарства не успяваха да облекчат. Някои лекари намекваха, понякога дори учтиво, че болката може и да не е в тялото, а в главата ѝ. С други думи — боли я, защото тя иска да я боли.

Един ден отиде във военна болница — видя бойци, които са били на фронта, за пръв път от много време. И всички тези млади мъже и жени по леглата сякаш бяха сдъвкани от някаква машина… Но всеки от тях се мъчеше да ѝ отдаде чест. В края на краищата тя беше генерал.

Болката в ръката внезапно стана непоносима. Струваше ѝ се, че има ножове в лакътя и те режат костта, игли се забиват в костния мозък и я гризат като термити. Отпусна се на колене, сама на стълбата в болницата, лицето ѝ бяло от болка, обливаше се в пот и скърцаше със зъби, за да не се разкрещи, да не повика лекарите и да им каже: „Отрежете я, отрежете това нещо от мен, отрежете го веднага, веднага, веднага…“

Припадна. Един санитар я намери просната на стъпалата, приличала на труп. Когато я свести, попита дали нещо я мъчи. И тя каза „да“.

Нещо я мъчеше. И тя вече знаеше какво е.

Каква страхлива лъжа беше всичко! Имаше още и още сражения, а тя си оставаше безпомощна както преди. Въпреки всичките си медали и цялата си власт нищичко не можеше да промени в живота на онези, които командваше. И войници, и цивилни продължаваха да умират. А тя не можеше да си позволи да забрави…

— И аз избягах — казва Малагеш. — Не знаех какво друго мога да направя. Щях да се изтормозя, ако бях останала. Щях да лъжа и себе си, и всички други, ако бях останала. Затова се скрих чак на един песъчлив бряг.

Но и това не помогна. Всяка нощ се будеше с ехото на битката в ушите си, всяка сутрин ръката я болеше.

Един ден получи писмо от министър-председателката. От смъртоносната дребничка Шара Комейд, която бе поваляла безброй правителства и чиновници — накрая дори в собствената си страна. И незнайно как Шара се бе досетила за онези няколко думи, които ще повалят и Малагеш, за мечтата, която Малагеш се бе надявала пламенно да сбъдне толкова години — думите, надраскани на лист и донесени от подгизналия в онзи задух Питри Сатурашни…

— Изход — казва Малагеш. — Тя ми предложи начин да постигна онова, което винаги съм искала. Да помогна всичко да се промени. За да има смисъл.

— Тук? Във Воортяштан?

Малагеш се е вторачила в черните вълни и мълчи.

— Да — казва след малко. — Поне си го мисля. Ако Воортяштан може да се промени, значи всичко може да се промени. Нали?

Зигне не отговаря, само върти полека руля.

Градът на остриетата

Нищо не трае вечно. Природата неспирно ни доказва това. Дори Божествата не бяха вечни, защото и те се сгромолясаха, както ще се случи непременно и с планините някой ден.

Ако съм оставила нещо след себе си в този свят, надявам се да е моята работа. Надявам се улиците, за чието настилане помогнах, водата, за чието помпане помогнах, и камъкът, за чието дялане помогнах, да изричат не моето име, а имената на обновлението, напредъка, надеждата.

Светът може и да не съществува безкрайно. Но това не означава, че не можем да се опитваме да направим утрешния ден по-добър.

Писмо от Валайча Тинадеши до неизвестен получател, 1652 г.

С годините генерал Лалит Бисвал е развил много остър нюх към дима, по-изтънчен усет към разновидностите му дори и от чувствителността на езиците на енолозите към виното. Например още с първото вдишване е способен да определи дали димът е от въглища, или от дърва, а после различава от какво дърво е — дъб или ясен, както и дали дървесината е била изсушена правилно или дървото още е зеленеело.

И сега, докато крачи из тлеещите останки от бивака на бунтовниците, той надушва много дим, повечето от сурова дървесина, както всъщност може да се очаква, защото гората на изток е пламнала. Усеща обаче и други миризми в дима — хартия и нажежен метал, кипнала влага в почвата и барут.

И плът. Вероятно овча, сега бивакът гъмжи от овце, разбягали се от огражденията… но той се съмнява да е така. Знае, че някъде в този бивак гори труп. И вероятно не един.

Оглежда свършената от кавалерията работа, без да отделя ръката си от дръжката на сабята — нервен тик, който се е вкоренил в него на полесраженията. Справили са се добре, заобиколили са през гората, за да минат от северната страна на бивака, после са нападнали в тъмнината, подгонили са бунтовниците на юг, където те са били посрещнати от дулата на 112-ти пехотен полк.

Дотогава са загубили немалко войници, повалени от изстрели на малки групи разбягващи се штани. И 112-ти гори от желание да накара поне някого да си плати.

Плъзва поглед по горящите палатки. Честна война, истинска. Несравнимо по-добра от жалките войнички на шпиони, дипломати и министри на търговията. „Дали светът ще види някога истинска, неподправена война?“

Има предчувствието, че това ще му се случи. Лалит Бисвал вярва с цялата си душа, че мирът е само липса на война, която пък е почти неизбежна. „Но когато ѝ дойде времето, дали политиците ще признаят, че е война? — Прекрачва ловко един труп. — Какво да направя, за да ги събудя?“

Колко самотен се чувства, колко предаден. Изоставен от своята страна за втори път през живота си.

„Но този път няма да ме посрамят така.“

Чува шумолене и спира. Нещо помръдва в съборена палатка вдясно от него.

Чака и дебне. Все пак може да е някой от неговите войници, и то ранен.

Платнището се отмята и воортяштанско момче се надига със скок, насочило пистолет към гърдите му. Забавя се миг повече от допустимото, тъмните очи мигат зад пясъчнорусите кичури.

Сабята на Бисвал изсъсква от ножницата. Толкова добре е подготвен за това, че почти не осъзнава какво прави: лакътят му се разгъва, трицепсът се напряга, китката се завърта с отмерено движение…

Гърдите и шията на момчето се обагрят в червено. Ветрило от червени капки опръсква лицето на Бисвал. Пистолетът гърми, куршумът се забива в земята пред краката на момчето, тялото се катурва назад върху разпраната палатка.

Бисвал стои над него и безмълвно гледа как уплашените очи търсят нещо в нощното небе, а от шията шурти кръв.

— Генерал Бисвал! — отеква глас зад него. — Добре ли сте?

Капитан Сакти се появява до него с пистолет в ръка. Стряска се, щом забелязва умиращото воортяштанско момче, което хрипти бълбукащо в краката му.

— Няма за какво да се тревожиш — хладнокръвно казва Бисвал. Вади кърпичка и бърше сабята си. — Поредният бунтовник. Не му стигна бързина да натисне спусъка. Какво правиш тук, капитане? Заповядах ти да засилиш охраната на пътищата.

— Да, господин генерал, но получих съобщение от Форт Тинадеши. Има… необикновени сведения за пристанището.

— Онази проклетия? Някой да не е взривил и нея най-после?

— Ами… не, господин генерал. — Сакти трепва. — Имате малко… кръв по лицето.

— Хъм? Аха… Благодаря ти. Каква мръсотия… — Бърше си и лицето с вече изцапаната кърпичка. — Е, щом не са го взривили, какво става?

— Анонимен донос бе изпратен в крепостта, господин генерал… Ето, вижте сам.

Подава плика на Бисвал и му свети с малък фенер. Бисвал се мръщи все повече, докато чете. Бърка в плика и вади малко тесте черно-бели снимки. Взира се поред във всяка. Накрая рее поглед в нищото умислен.

— Значи… някой твърди, че дрейлингите имат цял склад с Божествени артефакти?

— Да. Освен това… анонимният източник явно смята, че генерал Малагеш е знаела това, но е решила да не ни уведоми. Снимките са… Ами много убедителни. Тези статуи наистина изглеждат свързани с Божественото.

Лицето на Бисвал помръква. Той бавно сгъва листа.

— Как получихме този анонимен донос?

— Изпратен е по пощата до майор Хукери в крепостта. Може би от Сейпур, господин генерал, защото няма съмнение, че е знаел точно как да се възползва от пощенската служба.

Бисвал не казва нищо.

— Господине генерал — започва Сакти неспокойно, — ако решим да проведем някакво разследване, да предприемем нещо, ще се нуждаем от вашето одобрение. Но това е международен въпрос и разграниченията на пълномощията не са съвсем ясни…

— Нима? Ако въпросът е какво да правим с Божествени артефакти на Континента, не са ни нужни нито договори, нито дипломатически увъртания, за да наложим властта си. Щом съм там, представлявам властта. — Бисвал пъха съобщението в джоба си. — А аз възнамерявам да съм там.

— Тоест… Ще прекратите контраатаката ли, господин генерал?

— Не, не. Работата ни тук ще продължи, капитане, това се подразбира. Но този проблем изисква личното ми внимание. — Очите на Бисвал гледат някак унесено. — Тя говореше колко е разтревожена заради Божественото… — Пак свежда поглед към снимките, към тези студени бели каменни ликове. — А защо да се тревожи освен ако не знае нещо, което аз не знам?

Зигне и Малагеш се връщат на кея на ЮДК в късния следобед, изтощени и опърлени от слънцето, но живи. Или Зигне е изпратила сигнал, или са ги забелязали отдалече, защото Зигруд ги чака на кея и им маха.

— Успяхте ли? — пита ги, докато помага на дъщеря си да вържат яхтата.

— Зависи какво наричаш успех — отговаря тя и поглежда към тъмните кръгове на изтощение под очите на Малагеш, която се прокашля.

— Ъ-ъ… Да, успяхме. Повече се безпокоя за това, което следва.

Тръгват от кея и Малагеш описва ритуала, както ѝ го е обяснил старецът от Зъба: за казана, за морската вода, за съставките за Прозореца към Белите брегове и за козия пикочен мехур, пълен с кръв на убиец. Всичко, което трябва да отвори пътя към Града на остриетата.

— Пикочен мехур от коза? — сащисва се Зигруд.

— Така ми каза онзи. Защо? Колко кръв е това? Не съм много наясно с анатомията на козите.

— Две-три пинти кръв. Поне.

— Толкова много?!

Зигне кима.

— Някога воортяштаните са ги използвали като мехове за вода. Достатъчно големи са. Това май е било стандартна мярка за тях.

— Като се замисля, нямаме подръка трупове на убийци, от които да източим кръвта — казва Малагеш. — Нито пък осъдени на смърт убийци в затвора.

— Нямаме — казва и Зигруд. — И не мога да не се питам как Чоудри се е сдобила с толкова кръв, за да извърши ритуала.

Малагеш си е задавала същия въпрос на връщане от острова, но чак сега ѝ хрумва обяснение.

— Чакай малко, говорили сме за това… Чоудри е служила в армията, преди да постъпи в министерството. И веднъж се е наложило да използва смъртоносна сила срещу нарушител на пропускателния пункт.

— Смъртоносна сила ли? — повтаря Зигне. — Значи… и Чоудри е убивала?

— И е можела да използва собствената си кръв — добавя Зигруд с гримаса. — Две-три пинти кръв… Твърде трудно би било да използва своята.

— Ами ако я е източвала дълго? — подсказва Малагеш. — Да речем, през две седмици?

— Пак е трудно, доколкото знам. Възстановяването се проточва. Както и да е, това не решава нашия проблем. Как ще го направим? Тюрин, двамата с тебе можем да дадем кръв за това, но няма да ни е лесно и с половината от тази доза.

— Ами ако разделим дозата на три? — предлага Зигне.

— Това е по-поносимо, но кой ще е третият?

— Аз.

— Ти?… — Зигруд се взира в дъщеря си. — Ти?!

Тя не отбягва погледа му.

— Аз. Да. Бих могла.

Зигруд се е втренчил в дъщеря си, изражението му е бъркотия от смущение и мъка.

— Не знаех.

— Аз знам — натъртва тя. — И… не знам много неща за тебе.

Докосва рамото му. Зигруд гледа ту пръстите ѝ, ту лицето ѝ, мига начесто.

— Ако светът беше друг…

— Да, ако беше. Но не е.

— Неприятно ми е да ви прекъсвам, но… — Малагеш се прокашля. — Ако разделим дозата на три… така става възможно, нали?

— Може би — казва Зигне. — Пак е много. А ти ще си много по-слаба, когато проникнеш в Града на остриетата. Бездруго вече си изтощена. Още ли искаш да го направиш?

— Не, изобщо нямам никакво шибано желание да го правя — отсича Малагеш. — Но не виждам друг начин. Така че вземи иди в лечебницата на ЮДК, защото ще ни трябват инструменти за това кръвопускане.

— Защо не помолим Рада Смолиск да ни помогне? — пита Зигне. — Тя е лекарка.

— Защото не искам никой освен нас да научи за това. А за да успеем, трябва да я заведем на площадката със статуите. Изобщо не е безопасно. Аз имам някакъв опит с военнополевата медицина и това би трябвало да е достатъчно… или поне се надявам да е достатъчно.

— И аз — казва Зигруд.

Свечерява се. Зигруд и Малагеш чакат на площадката със статуите. Въпреки скорошния сблъсък с Божественото в нейните очи всичко тук си остава все така заплашително: неизброимите изваяния и чужди силуети я безпокоят дори без да ги вижда, сякаш самите те се обръщат да я погледнат, когато ги загърби.

Казанът вляво от нея е напълнен със студена морска вода, донесена с кофи от работници на ЮДК. Малагеш е успяла да се отбие при аптекаря и има чувството, че се е разделила с няколко месечни заплати, за да се сдобие със смърдящите спаружени съставки: розмарин, борови иглички, сушени червеи, прах от гроб, сушен жабуняк и стрити кости, както и парче зебло, в което са увити. Почти не се съмнява, че аптекарят се е досетил в каква нужда е изпаднала и че направо ѝ е съдрал кожата с цената.

Бледото лице на Воортя е над рамото ѝ. Опитва се да не му обръща внимание. Особено усилие е необходимо, за да пренебрегне как лицето привидно се взира в пълния казан, където и Малагеш ще се потопи съвсем скоро, ако всичко потръгне според замисъла им. Въоръжена е с барабанлията и с нарезна пушка, колкото и добре да разбира, че ако останалите пазители приличат поне малко на Жургут, тези оръжия дори няма да ги одраскат. Взела е и доста пълна полева аптечка, макар че пак от сблъсъка на Жургут с дрейлингите има съмнения дали ще успее да си помогне с нещо след схватка с пазител. Основната ѝ стратегия е да се промъква колкото може по-незабележимо. В случай че все пак я открият, носи и четири гранати, но някак не ѝ се иска да прибягва до тях: с гранати се борави много по-лесно, ако имаш две здрави ръце.

— Започва вече да не ме свърта — казва тя. — Къде се дяна дъщеря ти? Не искам да правя опити да си източвам кръвта, ако нямам подходящите инструменти.

— Ще дойде. А мен ме гложди въпросът какво си наумила да правиш, когато стигнеш до Града на остриетата?

— Да намеря Чоудри. Да науча как ще настъпи Нощта на Морето от мечове. И след това да науча как да я спра.

Зигруд клати глава.

— Прихванала си от Шара умението да измисляш сложни планове, в които по една случайност липсва най-важната част.

— А ти какво предлагаш?

— Аз ли? Да взривим всичко. Да пренесем там експлозиви и да ги заложим. После… Цък. — Показва с ръка натискане на бутон. — И бум.

— Искаш да взривя отвъдното…

Зигруд вдига рамене.

— Поне аз имах полза от това в Баликов.

Металната врата скърца и влиза Зигне. Носи на рамо малка кожена торба.

— Бисвал идва — казва им задъхано.

— А? — стъписва се Малагеш. — Вече се оттеглят от планините, така ли?

— Не, той идва и е настроен за битка. Още по-настървен, отколкото на тръгване. Тръгнал е направо насам, макар да не знам защо… но се носи мълва, че е чул за… — Зигне оглежда близките статуи. — За това.

— Знае за статуите? — ахва Малагеш. — Как е научил?

— Нали някой проникна тук преди няколко дни? — напомня Зигруд. — Докато се разправяхме с Жургут.

— Е, да… Но… Да не мислиш, че същите, които се опитват да предизвикат Морето от мечове, са му подхвърлили сведенията? Защо биха решили изведнъж да намесят Бисвал? Досега не личеше да спазват законите, меко казано.

— Но пък шибано ни прецакаха, нали? — съска вбесената Зигне. — Ако това е била целта им, по-голям успех от това не мога да си представя. Какво ще правим?

— Все същото — решава Малагеш. — Само че трябва да побързаме. Ако Бисвал дойде тук, никога няма да получим втори шанс.

— Значи искаш да продължим по план, госпожо генерал? — пита Зигне.

— Нямам избор. Ще ми помогнете ли?

Зигне и Зигруд се споглеждат. После кимат.

— Добре. Навийте си ръкавите.

Малагеш се заема първо със Зигруд — знае, че той вероятно няма да издаде дали го боли, затова е по-добре да се упражни с него, преди да направи същото със Зигне. И скоро от три игли с три тръбички в морската вода мудно се стича кръв.

— Значи… ще отидеш там — започва Зигне, — където ще да се намира. И какво да правим, ако не се върнеш?

— Ако не се върна, ще настъпи краят на света — казва Малагеш. — А случи ли се това, ти и баща ти трябва да евакуирате всички от Воортяштан.

Зигруд кима.

— Щом се прехвърлиш, аз отивам във фара. Ще ръководя всичко оттам.

— Как е ръката ти?

— Боли. Но мога да я движа. Същото е като с твоя хълбок. Искаме твърде много от телата си.

Стоят около казана и се взират в кално-червеникавата вода.

— И… как ще познаем дали е готово? — пита Зигруд и поглежда своята изтичаща на тласъци кръв. — Честно казано, искам това нещо да бъде извадено от мен колкото може по-скоро.

— Зигне, ти си от Воортяштан — казва Малагеш. — Обясни ми.

— Забравяш, че никога не съм виждала чудо. Ако не броим възкресяването на Жургут. Това вече е напълно извън знанията ми.

— Важи за всички ни.

Малагеш кляка, като непохватно задържа лявата си ръка високо, та кръвта от нея да продължи да тече в казана, и пали вързопчето от зебло, сложено пред пиедестала. Духа го, за да се разгори.

— Чудесата, които съм виждала аз, не бяха еднакво зрелищни. Някои оставаха незабележими, някои не позволяваха да не ги забележиш. Ще видим ли ярки лъчи, ще чуем ли пеещ хор, или…

— … ще видим въртяща се вода? — прекъсва я Зигруд.

— Да, или нещо подобно.

— Не, той ти казва, че водата се върти. В момента — натъртва Зигне.

Малагеш се изправя. Почервенялата морска вода в големия съд се върти бавно, в средата се е образувала малка фуния, сякаш водата изтича някъде… но равнището ѝ изобщо не спада.

— Хм… Това ли е? — мърмори Малагеш.

С разгарянето на вързопчето се ускорява и движението на водата, която вече бучи тихичко покрай ръбовете на казана. Накрая от вързопчето остава само купчинка пепел, а водата се върти все по-стремително.

— Направихме ли го? — пита Зигне. — Готово ли е?

— Според мен тепърва започва — казва Зигруд.

Гледат, забравили за изтичащата кръв, как водата се върти още по-бързо — прилича на циклон от окървавена течност, дори въздухът над нея се завърта. Незнайно как дори капка не пръска навън, колкото и плитък да е казанът: по Малагеш, Зигруд и Зигне няма дори капка.

Свеж вятър прониква на площадката със статуите. Чува се и познат звук — тихо еднообразно жужене, почти неразличимо от онова, което се е разнасяло в град Воортяштан при всяко хвърляне на огромния меч от ръката на свети Жургут. И имат неясното, безплътно, но безпогрешно усещане, че наблизо се е отворила врата.

И тримата потръпват.

— Мисля… мисля, че това е достатъчно — казва Зигруд.

— Да — потвърждава Зигне. Вдига глава и оглежда площадката, сякаш е чула нещо. — Нещо се промени. Нещо вече е различно, макар че не мога да го налучкам.

Малагеш гледа втренчено ревящия тунел от вода.

— В името на морето… В това ли да вляза?

— Така изглежда. — Зигруд вади иглата от ръката си и омотава раничката с бинт. Отива да помогне на Зигне. — Но можем ли да сме сигурни, че Сумитра Чоудри не е била смазана до смърт от водата?

— Благодаря ти, че ми вдъхваш такава увереност — казва Малагеш.

Примижава, когато вади иглата, и също увива бинт около лакътя си.

— Ще влезеш ли? — пита Зигне.

— Май да.

Малагеш сяда на ръба на казана. Вдига глава да ги погледне.

— Всички ли сме готови?

— Възможно ли е нормален човек да бъде готов за това? — отвръща Зигне.

— И ти си права.

Малагеш впива пръсти в ръба и изведнъж се смръзва от ужас. Може би живее последните си мигове на този свят, последните секунди на истински живот.

— Не очаквах да доживея такава възраст — казва тя. — Ако… ако не се върна… Кажете им… Кажете на всички, че съжалявам. Разбрахме ли се? Просто им го кажете.

— Ще им кажем — обещава Зигне. — Ще им кажа и това, и истината.

— Непременно — заръчва Малагеш. — Някой трябва да го направи.

И без да се замисля, се катурва заднешком във водовъртежа.

Очаква да падне в тунел. В края на краищата точно така е изглеждало: въртоп от бучаща вода с тясна фуния, проточила са надолу в средата на казана.

Но когато пада с гърба напред, не преживява нищо подобно. Все едно се е потопила в спокойно езеро: водата я поглъща под плътна равна повърхност вместо бушуващ водовъртеж и сега не е тясна колона, а безбрежен тъмен океан с една-единствена светла пролука някъде горе. Не я подмята водна буря, тя просто… пропада. Все едно е цопнала през дупка в лед и още вижда размитите от водните пластове лица на своите двама съратници, които я гледат.

Най-плашещо е обаче, че потъва. И то бързо.

Намесват се инстинктите: трябва да изплува нагоре, обратно нагоре, веднага. Рита с крака, опитва да се изтласка, но снаряжението ѝ ѝ тежи, стегнато е около тялото ѝ и няма как да се отърве от него.

Пронизва тъмата и усеща неумолимия натиск на водата, която я е сграбчила отвсякъде. Струва ѝ се, че е попаднала в ръката на великан, която стиска все по-силно и вледеняващо. Светлият отвор над нея се е смалил до главичка на карфица. Знае какво не бива да прави — обучена е как да се предпазва от удавяне, но започва паниката и тя рита бясно, размахва ръце напосоки в мразовитите дълбини. Струйка вода се просмуква между устните ѝ и целият въздух от дробовете ѝ изскача наведнъж в кристални мехурчета от носа и устата, устремява се в спирала към бялата точица над нея.

Тя се дави. Дави се и го знае. Ще умре в проклетия грамаден казан и нищо не може да направи…

Но светът се… преобръща.

И притеглянето се завърта.

Неочаквано вече не пада, а се издига неспирно към повърхността, краката ѝ сочат привидно към звезди в езеро под нея… не, над нея.

Тя се премята тромаво и поглежда нагоре, белите ѝ дробове сякаш крещят за въздух, докато лети през водата към звездния небосвод. Внезапно разбира, че се носи по-скоро към дупка като онази, в която е паднала… само че нищо не е наред със звездите, които вижда.

Пробива повърхността, подскача нагоре със зейнала за въздух уста.

Пръстите ѝ напипват камък. Вкопчва се в него като дете, тепърва учещо се да плува. Щом си поема дъх, се оглежда.

И зяпва.

— Що за шибана…

Сега е в нещо като декоративно езерце насред двора между две грамадни извисяващи се здания с формата на разцъфнали анемони. Дворът е настлан с бял чакъл, върху който широки плочи от бял мрамор образуват решетка. Златиста светлина от близките входове простира ивици с цвят на мед по чакъла и по плочките стоят в странно изкривени пози статуите на…

„Я чакай! Това изобщо не са статуи!“

Настръхва, щом осъзнава, че в двора с нея стоят шестима воортяштански пазители — тежките грозни брони се огъват лекичко от дишането им. Малагеш се старае да не шавне във водата на езерцето. Досега е вдигнала много шум, но никой от тях не реагира — досущ както във видението.

Чака. Нищо не се случва. Тя събира смелост и казва:

— Ей… ей!

Никой от пазителите не помръдва. Тя се измъква предпазливо от езерцето и притичва към стената, за да се прикрие. От дишането пред устата ѝ се образуват невероятни количества пара, макар да не усеща студ с кожата си. Тук сякаш има нещо смразяващо, което някак не успява да се нагоди правилно към живите.

Тя се поглежда, за да провери дали цялото снаряжение още си е окачено по ремъците. Патроните би трябвало да са годни за стрелба — виждала е да гърмят с тези проклетии дори под вода. Обръчът със скобата, даден ѝ от Зигне, си е на мястото и тя още държи нарезната пушка. Забелязва, че е обагрена от главата до петите: дрехите, кожата, дори косата ѝ са изцяло в мътен оттенък на тъмночервеното. Все едно са я накиснали в кръв, макар да не е останала в кървавата вода повече от минута.

Облизва пръсти и търка кожата си, за да махне цапаницата. Не успява.

— Гадост…

Така ще се набива на очи в това безцветно място.

Обмисля какво да прави. Вдига глава да огледа двете огромни кули. Осеяни са с прозорци, които сияят в бяло и златисто. Звездното небе е необикновено и красиво, в него има звезди с твърде особена големина и цветове. През секунди по някоя падаща звезда проблясва ярко в мрака. Тук има натрапчива красота — и странна, и призрачна.

Взира се в една група пазители и ги доближава. Вижда особености в броните им: в някои са повече морските орнаменти, по други са повече рогата, трети се отличават само с какви ли не зъби, стърчащи от раменете и гърбовете. „Все едно са различни униформи — казва си тя. — Може би от различни подразделения, от различни места във Воортяштан… или от различни епохи.“

Пристъпва по-наблизо, готова да стреля с пушката. Пазителят пред нея още гледа встрани, но ако е нащрек, би чул крачките ѝ. Изведнъж открива, че той си мънка нещо. Тя се заслушва и накрая започва да различава думите:

„Съборих мостовете, съборих стените, скочих сред бягащото стадо и ги повалях както коса поваля житни класове. Направих го за тебе, Майко, направих го за тебе…“

Отива при следващите двама и чува:

„Стоях на носа на моя кораб с разтуптяно сърце и трошах техните кораби един по един, пръсках ги на парчета, подминавахме ги, те се вкопчваха в отломките, хленчеха за помощ, а ние им се присмивахме. Направих го за тебе, Майко. Направихме това за тебе…“

„Обсаждахме града три седмици и четири дни и когато те отвориха портите, за да признаят поражението си, мечовете ни се стовариха върху тях като дъжд по покрив. Те си мислеха, че ще сме милостиви, че ще им подарим живота, щом са се предали, но какви глупаци бяха, Майко, какви глупаци…“

Слуша всяка жестока история, всяка ужасна победа. Досеща се, че ги преповтарят неспирно, преживяват отново подвизите си, ликуват от делата, с които са заслужили мястото си в задгробния живот. И винаги свързват историята си със своята „майка“, всеки път се долавя упрек: направили са всичко това заради нея въпреки спотаеното нежелание, а тя ги е предала незнайно как.

Слуша ги, а после се заглежда в огрения от златиста светлина коридор, по който се излиза от двора.

— А сега… — шепне си Малагеш. — Адове, къде ли е Чоудри?

Броди по проходите и улиците в Града на остриетата, минава забързано по мостове, покрай канали и през тунели като пещери. Не всички улици са от бял камък — много са настлани със сплескани щитове също като купола върху Зъба. Все се мъчи да погледне хоризонта, иска да открие грамадната кула от видението, но сградите и статуите са толкова немислимо високи, че е трудно да зърне нещо зад тях. Всъщност успява да гледа само право нагоре.

По улиците са пръснати групички пазители, всички до един бездейни и мънкащи като онези в двора. Май не забелязват дори себе си, камо ли нея. Но по някое време ѝ прави впечатление, че където и да стоят, гледат в една и съща точка, като че ли съзират нещо зад надвисналите стени и скулптури.

„Накъде гледат?“

Поддава се на това хрумване, пренебрегва здравия разум и започва да подтичва от малки към по-големи групи пазители, от тях към плътно скупчени тълпи, защото изглежда, че ги привлича като магнит нещо, събират се към място дълбоко в дебрите на града.

Докато се промушва между двама високи мърморещи пазители на тесен мост с цвят на слонова кост, се заковава на място. Отстъпва крачка и се вторачва по дължината на канала.

Градът на остриетата май е прорязан нагъсто от канали и този е от най-големите. Вижда безброй други мостове над него — с какви ли не форми и размери.

Но до един от тях — на четвърт миля — вижда нещо на стъпалата му.

Не… не е нещо, а някой. Човешка фигура, просната безсилно, цялата в червено също като нея.

— Ама че гадост — тихо казва Малагеш.

Провира се през тълпа пазители и тича покрай канала към моста.

„Не така! — повтаря си. — Не бива да свършва така.“

Но щом се изнизва от поредната група пазители и вижда тъмната коса, разпиляна по белите стъпала, раменете ѝ провисват.

Знае какво е това. Знае коя е тази.

Върви бавно към тялото.

Жената е с цивилни дрехи, но патрондашът, гранатите и чантата на рамото ѝ показват, че е имала достъп до военен склад. Малагеш внимателно отваря чантата с върха на ботуша си. Вързани една за друга кафяви тръби с метални капачета. Тротил.

„За голям трясък се е подготвяла.“

— Значи това се е случило с експлозивите на Бисвал — казва на глас. — Не са ги откраднали воортяштаните. Ти си била.

Едва не се разсмива от нелепата глупост на цялата история.

После въздиша, напряга волята си и обръща тялото по гръб.

Не знае какво е очаквала. През цялото време е разполагала само с едно досие и една снимка, в главата си има по-скоро скица на човек, а не представа за човека. Но докато гледа трупа на младата сейпурска жена, я пронизва мъка, което е изненада за нея.

— Сумитра Чоудри. Проклятие…

Тялото не е много разложено, което значи, че времето тук не минава точно както трябва — вече е подозирала, че е така. На челото на трупа има коричка, вероятно от раната, получена в схватката до тайния тунел към рудника. За Малагеш тази жена е ужасно млада, нямала е и трийсет години. В големите тъмни очи като че ли има следа от досада или притеснение, сякаш жената не може да повярва какво я е сполетяло — да стигне толкова далеч само за да умре тук, сама на мост над призрачни води.

— Съжалявам — казва ѝ Малагеш.

Отговаря ѝ само бълбукането под моста.

Вглежда се внимателно в чантата с тротил, пита се за какво ли е щяла да я използва Чоудри. Вероятно за да взриви цитаделата, както е предложил и Зигруд. Обмисля дали да не вземе тротила, но тъй и не се е научила да борави вещо с експлозиви, а не иска да си опитва късмета точно сега, при толкова голям залог. И изобщо не ѝ се иска да се размотава насам-натам с чувствителни към тръскане и триене експлозиви на гърба, само за да има някакъв резервен вариант.

Чуди се защо я боли толкова да види Чоудри тук. Проумява обаче, че е мислила за Чоудри преди всичко като за войник, който е поел сам на бойна задача, за да възпре заплаха за своята страна, преди заплахата да е натрупала мощ. Войник, готов да даде живота си, за да изпълни своя дълг. И въпреки всичко, което вече се е случило, е тъжно да се убеди, че Чоудри е направила тази върховна саможертва.

— Толкова отдавна те мислех за мъртва — казва Малагеш. — Не знам защо съм толкова изненадана от правотата си.

Чудат напевен глас изрича над рамото ѝ:

— Странно е, че тя дори успя да дойде тук.

Малагеш се извърта, вдигнала пушката. Чак тогава се усеща, че гласът е прозвучал почти на петнайсетина стъпки над нея, и бавно вдига поглед.

Над нея стърчи нещо, което прилича на огромна женска фигура или по-скоро на метална скулптура, изобразяваща жена: цялата сребриста и блещукаща, ръцете и раменете гладки като хромирана стомана. В нея се долавя вложена сръчност, която е прекрасна, но и противна (Малагеш вече е уверена, че това нещо е направено от някого), а крайниците ѝ са страховито уродливи, твърде дълги и тънки, за да принадлежат на нормален човек. Напомнят за остриета — стесняват се и изтъняват към средата, а към краищата пак се разширяват. Китките и пръстите ѝ са си ножове — дълги, извити и тънки, дори толкова тънки, че е трудно да бъдат преброени тези пръсти. Носи парцалива пола, която започва високо над кръста и се спуска надолу, за да се омотае около тънките крака. Малагеш вижда, че стъпалата с дълги нокти са като на птица, а лицето на жената е скрито зад воал от сплетена коса, дълга, копринено лъскава и дори леко прозирна.

Струва ѝ се, че може да зърне чертите зад воала, очите и устата, но… не иска.

Гласът звучи отново, мек и твърде звучен, сякаш не е от човешка уста, а от многото тръби на орган.

— Познавам те. Ти си била тук и преди.

Малагеш се мъчи да запази самообладание, без да отклонява цевта на пушката от… това нещо, каквото и да е то. То не се държи заплашително, само я гледа безстрастно. А и нали ако я искаше мъртва, би могло просто да я настъпи.

— Какво каза?

— Била си тук и преди. Само се промуши. Твоята сянка. Парче от тебе. Не беше цялата. — Съществото оглежда канала, позата му е печална и замислена. — Няма как да не запомня. Толкова рядко идва някой напоследък. Всъщност само наскоро имаше посетители.

Малагеш умува трескаво. Спомня си гласа от видението: „А ти трябва ли да си тук?“

— Ти си стражът, нали? — пита тя.

Главата на колоса се навежда да я погледне.

— Аз съм Бдящата. Пазя и охранявам тези брегове.

— Ти… ти ли я уби?

— Нея ли? — Бдящата извива глава към трупа на Чоудри. — Ако аз я бях убила, нямаше да е цяла и непокътната. — Вдига ръка и свива многобройните остриета. — Нали?

— А какво се е случило?

— Хъм… — Тонът на Бдящата подсказва учудване, че Малагеш очаква от нея интерес към нещо толкова незначително. Взира се отново в трупа на Чоудри, накланя глава встрани и казва: — Обезводняване.

— Об… обезводняване ли?

— Да — потвърждава Бдящата с досада. — Тя дойде по същия път като тебе, направи приношението. Само че употреби само своята кръв и когато се прехвърли, беше слаба и много уплашена. Тичаше много упорито, твърде бързо. Пресили се, горката. Кръвта и течностите в това малко тяло не стигаха, за да поддържат живота ѝ, нали разбираш? Познах какво ще стане. Част съм от това място, затова знам. Видях.

— В какъв смисъл е „направила приношението“?

Бдящата нехайно изпъва пръст към хоризонта.

— Ти дойде от града, нали? От средището на плътта? От мястото, пълно с идоли, статуи, изваяния, всяко посветено на паметта на велик воин, на велик подвиг? Но образът на Майката… Той е грижливо свързан с това място.

— Значи всяка от онези бели статуи увековечава паметта за мъртвите?

Бдящата маха с ръка отегчено: „Разбира се.“ Поглежда Чоудри и пак накланя глава встрани.

— На тази всъщност не ѝ беше мястото тук. Тя бе убила само веднъж през живота си, и то в страх, наслуки. Но ти… — Бдящата се навежда да погледне лицето на Малагеш, гигантското тяло се движи смразяващо безшумно, и протяга пръст като дълга игла. Малагеш се сковава от ужас и малко остава да стреля, но Бдящата само маха паднал кичур от лицето ѝ с изумителна сдържаност. — Ти си на мястото си тук. По мое скромно мнение — подобава ти повече отколкото на почти всички други… Но ти бездруго си знаеш това, нали?

— Какво става? — пита Малагеш. — Как така мъртвите още са тук?

— Двата свята са свързани — обяснява Бдящата. — Някога бяха свързани много, много тясно. — Показва с огромните си ръце, като преплита остриетата-пръсти. — Единият никога не забравяше за другия. Единият беше невъзможен без другия. Живите воюваха, защото знаеха, че Градът на остриетата ги очаква, а Градът на остриетата съществуваше, защото живите воюваха. А после се откъснаха един от друг… но не напълно. — Пръстите ѝ се разделят със смайваща бързина, вече само два се докосват. — Някои нишки се запазиха. Това място се съхрани като призрак на самото себе си, но още го има. И неотдавна някой от другата страна започна да възстановява връзката. — Пръстите ѝ се разгъват бавно, все повече от тях се докосват. — Двата свята пак се сближават, както някой рибар придърпва улова към себе си. Мъртвите се пробуждат съвсем бавно. И когато са достатъчно будни… Е, тогава не очаквам да имам много работа. Защото тогава градът ще се опразни, нали?

В думите ѝ натежава равнодушие, те звучат в ушите на Малагеш като глас на работник, чийто началник не е на мястото си в този ден.

— Как би могъл някой да направи това? — пита тя. — Как е възможно някой просто да… свърже отново света?

— А аз откъде да знам? — отвръща Бдящата. — Аз само наблюдавам. Пускам или прогонвам. Това е моето задължение, моята роля. И винаги е било така още отпреди началото на времето.

— И какво видя напоследък? Имаше ли нещо… странно?

— Странно ли? Не. Това място винаги си остава все същото. Макар че толкова дълго нямаме посетители, нови обитатели, вкусили победата мъртъвци. А после…

— Какво стана?

Бдящата пак накланя глава.

— А после дойдоха трима. Ти си едната, разбира се, вече си била тук. Също и тази. — Тя показва трупа на Чоудри. — Проникваше много пъти, много упорито… И това разяждаше ума ѝ, усещах го. С всяко проникване беше малко по-зле, малко по-особена. Появи се и поклонникът.

— Кой?…

— Последователят на някогашния Петренко от древната ковачница.

— Чакай малко… „Ковачница“ ли каза?

— Да. Тъкмо Петренко измисли начина за изработка на мечовете, който започнаха да прилагат в прастари времена. Веднъж доведе тук свой послушник — почувствах как духът му нахлува в тази плоскост на битието, но открих, че е невеж и недостоен, затова го прогоних. Глупав старец, нямам представа какво го беше прихванало…

— Духовете ли… Значи са използвали меч, за да проникнат тук?

— Да, разбира се. Как иначе биха го направили?

Малагеш очаква сърцето ѝ всеки миг да се изтръгне от гръдния кош.

— К-кой беше той? Знаеш ли?

Бдящата навежда глава да я погледне.

— Когато проникват с духа си тук, не виждам лице и не чувам глас. Виждам само мислите и делата им. А онзи не беше воин. — Взира се в Малагеш. — Ти имаш право да дойдеш. Съгласна съм да си тук. Ти си убила мнозина и долавям в твоя дух, в твоето сърце, че ще убиваш още. Може би много повече. — Бдящата плъзга пръст-острие по гладкия си корем и от пронизителното чегъртане Малагеш усеща болка в зъбите. — Дано словата ми ти носят сполука. Иди да изпълниш дълга си, както аз ще продължа моя. Сбогом.

Бдящата се обръща и тръгва между безбройните воортяштански пазители.

— Чакай! — провиква се Малагеш.

Бдящата спира и леко извива глава към нея.

— Къде е Воортя? — пита Малагеш. — Къде да търся твърдината?

— Твърдината ли? О, тя е ей там, разбира се. Винаги е била, нали?

Сочи с пръст и продължава обиколката си, като си напява неблагозвучно.

Малагеш тръгва накъдето я е упътила Бдящата. Дори не знае дали върви в правилната посока — няма по какво да се ориентира. Но събраните наоколо пазители стават все повече, стоят все по-плътно.

Върви още и още, и още. Може би една миля, може би четирийсет. Не може да прецени. И в един миг твърдината се появява в това тресавище от бял камък и грамадни здания, които сякаш се отдръпват като молители пред владетеля си.

Твърдината се надига или изниква във въздуха, извисява се на хълма пред нея подобно на корал, растящ в дълбините — великанско, извито, настръхнало от зъбери здание в лунната светлина. Прилича и на вкаменелости, и на слонски бивни, чуждо съчетание от кости и дантели с чудати, напомнящи за морето отвори, всичко се проточва нагоре към една тънка висока кула в средата, забило се в небето бяло острие. А на върха му… прозорец ли е това?

Малагеш се взира в прозореца. Светлината в него примигва отляво надясно, като че някаква фигура крачи там.

— Значи имало някой вкъщи — мърмори Малагеш. — Страхотно.

Но остава въпросът „Кой?“.

Тя се затичва към хаотичната основа на зданието, препълнена с криволици, арки и изтъняващи нагоре колони. Вместо пясък под краката ѝ вече има камък, може и да е мрамор. Гладки твърди стъпала се спускат в недрата на градежа и преминават в дълъг тунел. Малагеш се оглежда, преди да влезе, не може да не мисли за това, че е изпъкващо червено петно, а всичко тук е с цвят на слонова кост. Но наоколо май е пусто.

Не ѝ е ясно какво търси тук. Чоудри не ѝ е помогнала, Бдящата — още по-малко. Но трябва да има нещо вътре, ако ще да е Воортя или нейна сянка. Само че какво да прави, когато я намери?

Озовава се в подобие на двор и вижда около себе си плетеница от стълби. Толкова са много — и нагоре, и надолу, някои дори настрани, — че се сливат пред очите ѝ. За миг ѝ се струва, че пак е попаднала в Баликов. Но по-важното е, че не вижда никого на стълбите. И тук е сама.

„Нещо не е наред“ — казва си Малагеш. Все пак това е проклет дворец. Къде са прислужниците и всички останали? Кой живее тук? Кой работи тук?

Стиска устни, избира си стълбата, която наглед стига най-високо, и тръгва по нея.

Времето сякаш е рехаво на това място, затова тя не знае дали се е катерила по стъпалата няколко минути или няколко часа, минава от една зала с оттенък на слонова кост в друга, спира пред всяка да провери ъглите. Краката ѝ вече наболяват и натежават. Усеща се като след изкачване на цяла проклета планина.

Накрая стига до прозорец, висок и продълговат. Обрамчен е с резбовани орнаменти, които приличат повече на израстъци по коруба. Но тя спира, наднича и вижда…

— Велики адове… — мърмори Малагеш.

Целият Град на остриетата се е ширнал под нея, същинска гора от сгради и статуи, улиците мънички и нищожни в подножията им. Но на тези улици и проходи и покрай каналите има неизброими хиляди пазители, може и да са милиони — повече хора, ако заслужават да се наричат така, отколкото някога е виждала събрани на едно място.

Тя обаче вижда и къде свършва Градът на остриетата, къде бледите брегове се спускат в тъмното море. А в морето забелязва нещо… особено. По повърхността му са струпани дълги тесни силуети с необичайни очертания, в единия край стърчат копия и други остриета, в средата се издига висок дебел прът.

Кораби, досеща се тя. Воортяштански бойни кораби, всеки оборудван с нос за разбиване на други кораби. Но в същото време изглеждат някак призрачни и безплътни, сякаш не присъстват изцяло в морето, поне засега: струва ѝ се, че трепкат като от колебание дали изобщо съществуват, или не.

Няма как да ги преброи, но пресмята грубо, че са поне двайсетина хиляди. Предостатъчно да пратят всеки сейпурски разрушител на дъното.

Невъобразимо. Но няма нужда да си въобразява, защото те са пред очите ѝ.

— Ако тези неща отплават — тихо казва тя, — ние сме обречени.

Напряга волята си, стиска пушката по-здраво и се обръща към най-близката стълба нагоре. Продължава да се катери.

Спиралата от стълби се стеснява. Тя се катери по все по-тесни извивки. Надява се, че най-после е в средата на кулата.

След още стотина стъпала открива в тази безкрайна белота цветно петънце: кръв по средата на стъпало. Съсирена е, но личи, че е пролята неотдавна. Прикляква да я погледне отблизо, после се взира нагоре.

„Божествата не кървят. Не помня такова нещо.“

Пак се изкачва. Все по-начесто има капки кръв. Подсещат я извратено за любовница, оставяща пътека от листчета на рози към леглото си.

Най-сетне стълбата свършва до голямо преддверие — изглежда твърде просторно за тясната бяла кула, която е видяла от земята. По сводестия таван има мечове, наглед от камък, наклонени под чудати ъгли като сталактити в пещера. Празни прашни фенери са окачени на стените. Доколкото вижда, не са палени от години, ако не и от десетилетия.

Внимава да стъпва тихо, когато влиза. Тогава вижда трона.

Умът ѝ се затруднява да определи колко голям е този трон: понякога изглежда висок само петнайсет или двайсет стъпки, после залата се мести и изкривява, огъва се в периферното ѝ зрение, а тронът вече се издига на стотици стъпки, дори на мили — великански, страшен, надвиснал като буреносен облак. Но каквито и да са размерите му, остава същият: яркочервен пищен стол от слети зъби и бивни, които стърчат под смущаващи ъгли. Широки дъги от рога се проточват от задната страна на трона и образуват около него подобие на гръден кош. Малагеш си представя как Воортя заема мястото си на тази ужасяваща седалка, как застиналото лице гледа безмълвно от тази клетка като студено тъмно сърце.

Трепери. Забелязва нещо пред трона — обувки. Обикновени женски обувки. Твърде старомодни, малки и кафяви, с нисък ток. Навяват мисълта, че притежателката им ги е изтръскала нехайно от краката си, когато се е настанявала на трона.

„Що за щуротия?“

Оглежда залата. Вратата в отсрещната стена е прекалено голяма за човек — четворно по-висока е и от най-грамадния мъж. Затова пък е малка за Божеството, което е зърнала при канарите — но пък Божествата не биха ли могли да променят размерите си по желание? Всъщност не биха ли могли да правят всичко, което им хрумне?

Взира се в пода. Кървавата следа минава през тронната зала и през великанската врата продължава към другите помещения.

Умува дълго, вторачена в червените петънца. След това се промъква внимателно между колоните и през вратата с вдигната за стрелба пушка. Следата от кървави капки завива зад ъгъла и се проточва по коридора.

Чува нечий глас, по-скоро мърморене. Звучи като ругатни. Долавя и тихо тракане като от броня.

Прокрадва се покрай стената и се подава съвсем бавно през вратата, цели се в незнайно какво зад нея.

Казва си, че това може и да е безкрайно тъпо хрумване. Знае добре само едно за Божествата — че трябва да стои настрана от тях, колкото се може по-далече. Ако тази жена (стига да е жена) обитава тронната зала на Воортя или личните ѝ покои, или има нещо принадлежало лично на това Божество, единственото логично решение е да се махне.

Но не се маха. Нещо се движи по коридора. В такова положение Малагеш плюе на всякакви правила и опира пръст в спусъка.

Наблюдава с присвити очи.

И вижда жена — или поне нещо като жена. Първото, което се набива на очи, е раната и липсата на оръжие. Притиска с ръка лявото си рамо. Кръв се процежда между пръстите ѝ. А след това Малагеш забелязва, че е облечена като… ами като Воортя: носи церемониалната броня, която е видяла преди броени дни на канарите край Форт Тинадеши, цялата в страшни изображения на завоевания и жертви. Тази броня обаче е стотина пъти по-малка и май в левия нараменник има дупка от куршум.

Жената е с гръб към Малагеш и тя не може да види лицето ѝ. От другата ѝ страна има висок прозорец, през който прониква лунната светлина и затруднява още повече Малагеш да различи нещо. Не се съмнява обаче, че косата ѝ е тъмна също като кожата.

Жена от Сейпур? Как е възможно?

„В името на всички шибани адове, какво става в това смахнато място?!“

Каквато и да е тази жена, тя не е никакво Божество, нито пък пазител. И ѝ тече кръв, а това означава, че нарезната пушка в ръцете на Малагеш може и да е истинска заплаха за нея.

И Малагеш изръмжава:

— Не мърдай! Да ти виждам ръцете!

Жената за малко не тупва на пода. И охка: рамото явно я заболява от рязкото движение.

— Да ти виждам ръцете! — повтаря Малагеш. — Обърни се!

Жената застива в скована поза, после послушно се завърта.

Малагеш се облещва и почти изпуска пушката.

Има безброй причини да познава това лице: не го ли е виждала на картини и стенописи в училища, съдебни зали и градски управи с онзи винаги непреклонен поглед? Не е ли виждала тази жена в безчет исторически книги — лицето, превърнало се в емблема на един най-важните периоди, откакто съществува Сейпур? И нима не го е гледала наскоро всеки път, когато е прелиствала книжата на Сумитра Чоудри?

— Велики адове! — изтърсва Малагеш. — Валайча… Тинадеши?!

Тинадеши я гледа гневно. Няма съмнение, че е тя: високите аристократични скули, тънкият нос, пронизващите очи, лицето на жената, която в какъв ли не смисъл е изградила Сейпур и е укротила голяма част от Континента.

Тинадеши я гледа с присвити очи. После възкликва ядосано:

— Ти! Ти ме простреля!

Обвързващ договор

Светът на Божественото е общо взето неразбираем за нас, ако ще сме честни — това е свят на своеволия и прищевки в чудесата. Но и той е имал правила, при това безброй, всички до едно наложени от Божествата — в много случаи обаче Божествата не са можели да нарушат правилата, създадени от самите тях.

Изреченото от Божество е било истина — незабавна и неоспорима истина. С тези думи Божествата са пренаписвали действителността, включително и собствената си действителност. В известен смисъл Божествата са били роби на самите себе си.

Доктор Ефрем Пангуи, „Внезапната хегемония“

— К-какво? — заеква Малагеш. — Простреляла съм ви?

— Да, точно това направи — простреля ме! — ръмжи Тинадеши.

Малагеш се вледенява.

— Давам всичко от себе си, почти си навличам смъртта — бушува Тинадеши, — за да предотвратя неописуемо бедствие, а някаква пощуряла жена на някакви скали вади миниатюрния си топ и ме гръмва! Що за безумие! Що за смехотворна нелепост! И за какво си дошла сега? Да си довършиш работата ли? Трябва да ти се признае, че си много упорита убийца! Какво се е объркало чак толкова в цялото проклето сътворение, че от Сейпурските острови да пратят тъкмо тебе, за да ме погнеш?

На Малагеш ѝ се замайва главата. Просто не може да осмисли идеята, че не само стои тук и разговаря с една от основателките на Сейпур, но и че именно тази основателка ѝ крещи с необуздана злоба. Мозъкът ѝ обаче все пак си върши работата и тя разбира какво е чула току-що: „Някаква пощуряла жена на някакви скали…“ Да не би Тинадеши да говори за нощта, когато рудникът е пропаднал?

— Но аз… ъ-ъ, не стрелях по вас, госпожо — казва тя. — Ако разбирам правилно какво описвате… а изобщо не съм убедена, че е така… аз стрелях по Воортя. По… Божеството де.

Погледът на Тинадеши би могъл да пробие дупка в боен кораб. Тя разперва ръце, тоест вдига едната, защото другата не изглежда много подвижна.

— Не виждаш ли в какво съм облечена? Не ти ли изглежда познато? Толкова ли е непосилно за тебе дори да събереш две плюс две?

— Да не… да не ми казвате, че вие сте Воортя? Божеството?

Тинадеши въздиша и вдига поглед към тавана.

— Ох, в името на всичко… Не! Казвам ти, че когато прилагам силите на това място, то създава образ на… — Млъква от поредния пристъп на болка. Изпод бронята пак се стича струйка кръв. — Проклета да си! — вика Тинадеши. — Може вече да си ме погубила! Да не съм отровена?

— Ъ-ъ… не ми се вярва. — Малагеш откопчава пръстена от протезата и оставя пушката. — Чуйте ме — може да не схващам нищичко от това, което става, но знам как да обработя рана от куршум. Имам аптечка и се справям добре с това, макар да съм едноръка.

Тинадеши се мръщи недоверчиво.

— Значи не си дошла тук да ме убиеш?

— Не. Дойдох, за да не допусна онова. — Малагеш сочи към прозореца в кулата, под който са тълпите пазители. — На всяка цена. Изобщо не би ми хрумнало, че ще заваря вас тук.

Изражението на Тинадеши се смекчава малко. Тя преглъща тежко. Малагеш вижда колко е изнемощяла.

— Д-добре. Тежка задача ти предстои, няма спор.

Погледът ѝ гасне, тя залита. Малагеш се хвърля напред и я хваща преди да е паднала.

След двайсетина минути Малагеш е смъкнала бронята от лявата ръка на Тинадеши и е отрязала кожения ръкав отдолу.

— Ще се появи отново след няколко дни — охка Тинадеши. — Всички одежди пак се появяват върху мен след време. Опитвах да се отърва от тях, повярвай ми.

Малагеш не я слуша. В тези покои няма легло, има само огромен мраморен стол, поне трикратно по-голям от удобните за човек размери, затова тя е подпряла Тинадеши на него, докато се занимава с рамото ѝ.

В аптечката има три мънички спринцовки с упойка и тя вече е инжектирала едната на Тинадеши. Затова тя не издава и звук, когато Малагеш бръква в раната с пинсетата. Напипва куршума, който е опрял в костта, без да я раздроби или да отчупи парченца, и това е добре. „Може би няма да се наложи да разказвам на всички, че тази величава героиня на нашата история е умряла повторно, но този път съм я убила аз.“

— Коя си ти? — пита Тинадеши завалено. — Как се казваш? Не ми каза името си.

Малагеш дъвче устна и бърника предпазливо в раната.

— Тюрин Малагеш, генерал четвърта степен във въоръжените сили на Сейпур.

— Въоръжени сили? Значи Сейпурските острови още съществуват като държава? И още не са им свършили парите?

Тинадеши е изненадана, което е обяснимо: по нейно време е имало невероятни трудности, а световната икономика още е била в зародиш.

— Ами да, но мина доста време, откакто махнаха „острови“ от името — обяснява Малагеш. — Преди всичко защото Сейпур все повече се наместваше в области, които не са острови. Или пък са искали името да е по-кратко на документите.

— Ясно.

Малагеш усеща как Тинадеши се напряга и знае какъв въпрос ще ѝ зададе.

— И коя… коя година е сега при вас?

Малагеш я поглежда.

— Защо питате?

— Не ме занасяй, генерал Малагеш. Когато видях хората в рудника, забелязах разликите. Нямало ме е много по-дълго, отколкото си мислех, нали?

„Хората в рудника ли?“

— Е, да… Така се оказва. Не мърдайте.

И още един въпрос, с отпаднал глас:

— Кажи ми, но честно… моите деца мъртви ли са?

Малагеш спира. Усеща, че куршумът се е разхлабил в плътта, но се чувства длъжна да отговори на този въпрос.

— Един от тях още е във властта. Падвал.

— Падвал ли? — учудва се Тинадеши. — Във властта?

— Ами да. В парламента е.

— В парламента… — проточва Тинадеши. — Запазили сме това? Никой ли не е прочел моя план за подбор на пропорционален брой представители от всеки регион, които да гласуват по всеки отделен въпрос?

— Ъ-ъ… не знам, госпожо. Аз съм войник, не съм учен или политик.

— Смятах, че този трактат беше достатъчно задълбочен — казва Тинадеши и стиска зъби, защото Малагеш размърдва куршума. — А Кристапа? А Родмал? Какво знаеш за тях?

— Уви, нищо не знам, госпожо.

— Не знаеш дали са живи? — покрусено казва Тинадеши. — Но на колко години би трябвало да са сега? Ако са живи?

Малагеш се двоуми, не знае как да подбере думите.

— Нямаше ви повече от шейсет години.

— Повече от шейсет?!

— Ами… Според мен са всъщност шейсет и четири.

— Шейсет и четири години? — ахва Тинадеши. — О!… Значи… няма голям шанс да са още живи. — Гласът ѝ е пресеклив и слаб. — Падвал ми беше от най-малките. Колко е ужасно да надживееш децата си! Ако това странно състояние може да се нарече живот. И дори без да научиш за смъртта им.

Малагеш пак бърка с пинсетата.

— Може ли да не мърдате? Сега ще извадя куршума.

— Само по-бързо, моля те!

— Вадя го! Хванах го, хванах го… — Най-после измъква парчето метал. — Ето го.

Без да се замисля, Малагеш го мята през прозореца и притиска марля към раната.

— Само че имам нужда от помощта ви, за да ви зашия. Не мога с една ръка. Ще имате ли сили за това?

Лицето на Тинадеши е посърнало.

— Много искаш от една старица.

— Можем да почакаме и да опитаме по-късно.

Тинадеши въздиша.

— О, не. Не се занимавай с това. Моето рамо не е най-важното нещо точно сега. А и очаквам скоро да ме няма.

Мълчанието е неловко.

— Как така? — пита Малагеш. — Раната в никакъв случай не е смъртоносна. Освен ако не ви мъчи някаква болест или нещо подобно.

— Болест… да. Точно това е. — Тинадеши пак въздиша и затваря очи. — Ще си отида не от рана в тялото, не заради смъртното ми „аз“. Онези отвън ме убиват, не виждаш ли? Всички онези души. Те ме разкъсват.

— В какъв смисъл?

— Ето, погледни. Помогни ми да сваля дясната ръкавица.

Малагеш ѝ помага. Тинадеши вдига ръката си към прозореца.

— Гледай.

— Добре…

Малагеш прикляка до нея, без да знае какво да гледа. Ръката на Тинадеши е малка, с добре поддържани нокти, но иначе в нея няма нищо забележително.

Но след малко…

Вижда го съвсем смътно: очертанията на прозореца през ръката на Тинадеши, като че ли плътта е започнала леко да прозира.

— Какво, в името на всички адове…

— Значи си видяла — навъсено отбелязва Тинадеши. — Моето… Знам ли, моето телесно същество чезне. Не би трябвало да съм тук и това място неотклонно прави всичко, за да не бъда тук. На никой смъртен не се е полагало никога да се нагърби с бремето на едно Божество. — Тя си слага ръкавицата. — Отхвърля ме бавно, но неспирно. От известно време знам, че губя тази битка.

Малагеш притиска марлята към рамото ѝ, от което още се процежда кръв.

— Позволявате ли да попитам как дойдохте тук? Или всъщност… какво става?

— Очаквам в нормалния свят всички да си мислят, че просто съм изчезнала.

— Общо взето сте права.

— Но аз не изчезнах, както вече е очевидно за тебе. Избрах да остана тук, на това място, откакто напуснах познатия ми свят.

— Избрали сте да дойдете тук?

— О, не да дойда. Но избрах да остана, щом разбрах какви ще са последствията, ако си тръгна. — Тинадеши си търка очите. — Какво знаеш за последните ми дни?

— Знам, че сте изчезнали във Воортяштан. Всички знаят само това.

— Да… Тръгнах да проучвам терена за железопътна линия към пущинака, покрай Солда чак до брега, за да се опитаме да овладеем положението там. Имаше бандити, върлуващи зарази, сражения и масови изнасилвания. Нямаше водачи, нямаше контрол след Примигването. А тази област беше поразена жестоко от Примигването. Помня как дойдох, как се сблъсках с мизерията и вандалите, как отбивахме нападения почти денонощно. Аз бях претръпнала, ако ме разбираш. И… безразсъдна. Току-що бях загубила Шомал.

Малагеш помни това от историческите книги: четиригодишният син на Тинадеши умрял при епидемия по време на пътуванията ѝ из Континента.

— Разбирам.

— След като се случи това, бях готова да се боря срещу всички и всичко — тихо продължава Тинадеши. — Наумих си да победя или да умра в битката и… откровено казано, нямах предпочитания към едното или другото. Но един ден стигнахме до целта. Минахме между планинските хребети и се добрахме до океана. Само че оставаше въпросът кой е най-лесният маршрут? Кой беше най-добрият път да свържем Северните морета със Сейпур? Трябваше да проучим областта. Една сутрин, докато вървях по брега и правех измервания за възможните линии обратно към планините… се натъкнах на онова нещо.

Тинадеши говори още по-завалено, упойката сигурно се е разнесла в цялото ѝ тяло.

— Примигването беше съсипало брега на Воортяштан. Толкова много градежи в морето, толкова много чудеса по канарите и брега, а и тогава не бе минало много време от Примигването. Просто хаос, невъобразима разруха. Домове, мостове и отломки, струпани в подножието на канарите. А някои скали се бяха сцепили като яйчени черупки. Отидох при една от тези пукнатини, надникнах… — лицето ѝ се сковава от непоносим ужас, — а те ме видяха и ме повикаха.

Малагеш изтръпва.

— Кои? Кой ви повика?

— Войниците — почти шепне Тинадеши. — Всички воортяштански войници. От всички епохи. Чакаха ме в онази канара. Там имаше гробница, разбираш ли? Огромна, по-голяма от всичко, което бях виждала. Но воортяштаните почитаха паметта на своите мъртви по твърде странен начин. — Взира се в Малагеш, но като че ли не я вижда. — Знаеш за техните мечове, нали? Свързват се с войниците, всеки става носител на другия, тялото носи меча, а мечът носи душата?

— Да, знам — казва Малагеш.

— Та това имаше там — продължава Тинадеши. Пак се е ококорила от потрес. — Мечове. Хиляди. Милиони. И във всички души — нечие „аз“, спомени за живот и невъобразими кланета. И всички ме зовяха.

Малагеш си спомня как Чоудри търсела из хълмовете някаква митична гробница… но досега дори не си е представяла, че гробницата може да е такава.

— Значи там беше пълно не с човешки останки, а с мечове?

— Да. За воортяштаните не е имало разлика между тях. Пазителите превръщали самия си живот в оръжие, телата и умовете си — в инструменти за война, а мечовете им може да са били сърцевината на това, в което са се преобразявали. В края на краищата затова са нарекли отвъдното си Град на остриетата. И когато ги намерих, те бяха толкова много под открито небе, изсипващи се в морето, всички до един крещящи някой да ги открие, да им помогне.

— Но как е било възможно още да са живи? Как са съществували? Нали и те са принадлежали към Божественото? Как още ги е имало без Воортя?

— Защото Воортя се обвързала чрез обет с тях — въздиша Тинадеши. — Такъв е бил техният договор: те се превръщат в оръжия и воюват за нея, а тя им дава вечен живот. И този договор е толкова обвързващ, че изпълнението му е неминуемо — дори когато Воортя я няма! Нейната смърт не е прекратила изпълнението на договора, както се изразяват правистите. Мъртвите все още трябва да получат своя задгробен живот. И един ден все още трябва да се върнат при мечовете си в света на смъртните, за да започнат последната война, която ще погълне цялото Сътворение. Така им е било обещано и, казано накратко, мъртвите имат намерение да наложат спазването на договора. Ако тези души бяха една-две, силата им щеше да е нищожна… но при мен в Града на остриетата те са милиони. С тази събрана мощ те са способни да принудят реалността да спази своята част от поетите задължения. Настояват да бъдат помнени и заставят всичко Божествено, създадено да увековечава паметта, да продължи съществуването си. — Тинадеши вече изглежда смазана от умора. — Но те се нуждаеха от самата Воортя, за да бъде изпълнена уговорката помежду им. Някаква част от нея трябваше да обитава заедно с тях Града на остриетата. Или някоя твърде подобна на Воортя.

Малагеш бавно проумява какво всъщност ѝ казва Тинадеши.

— Вие?! — пита втрещена. — Поискаха вие да заместите Воортя?

Тинадеши се усмихва отпаднало.

— Те искаха Стоманената дева, Кралицата на мъката, Императрицата на гробовете, Онази, що сцепи земята на две, Онази, що яде деца. А не съм ли и аз всичко това в някаква степен? Посветих живота си на железопътните линии, на изграждането на нов свят, значи съм Стоманената дева. Събарях планини, за да строя, значи съм Онази, що сцепи земята на две. Стотици работници умряха, за да се сбъднат моите мечти, значи съм Императрицата на гробовете. И… мои деца загубиха живота си, докато се трудех. Моето семейство плати с неописуеми страдания всяко мое постижение. Значи съм и Кралицата на мъката, и Онази, що яде деца. Може би това е моето наказание — да се превърна в такава твар. Може би си го заслужавам. Каквато и да е истината, те се нуждаеха от някоя, която съответства на тяхната представа за Воортя… и аз се вписвах достатъчно в нея. Имаше пустота, която аз просто запълних.

— Но защо се съгласихте?

— Защото когато ми заговориха, когато ме призоваха и се примолиха да сложа на раменете си мантията на тяхната майка, аз разбрах каква е съкровената им надежда — да им позволя тяхната последна война. Тяхната последна велика битка, обещавана им от векове. Но аз не можех да позволя това. Не можех да допусна да воюват срещу моята страна, и то толкова скоро след като тя се освободи.

Помълча, после продължи:

— Затова слязох при тях. Светът се… промени. Небето потъмня. И звездите се промениха — остаряха, станаха много странни. Колкото по-надолу се спусках към тях в сцепената канара, толкова по-силно се изместваше и разкривяваше светът, накрая вече вървях по бяла стълба и стъпих във величествен бял двор с много коридори и издигащи се стълби… а гласовете ме молеха да се кача и аз ги послушах. Покатерих се чак до върха на кулата, имаше огромен и страшен червен трон и до него… До него беше това.

Тинадеши затваря очи и се съсредоточава. Протяга дясната си ръка и наглед опипва във въздуха. После пръстите ѝ хващат нещо и тя издърпва…

Меч. Или по-скоро дръжка на меч, защото острието не е нищо повече от блед златист проблясък. Малагеш не успява да проследи откъде се е появил мечът: изглежда, че винаги е бил в ръката на Тинадеши, която просто е решила да го направи видим.

Дръжката и предпазителят са чудати: отначало на Малагеш ѝ се струва, че са от тъмно гъсто вещество като вулканично стъкло. С недоловима промяна дръжката вече не прилича на тъмен камък, а на отрязана китка. Почернелите пръсти са се вкопчили в основата на безплътното острие, палецът и показалецът са свити така, че Малагеш познава веднага — не са направени, истински са.

И с взирането в меча в нея се трупат впечатления, дори усещания: удари на стомана в стомана, далечни пламъци, тропот на конски копита. Мечът примигва, ту е от камък, ту е от огън, ту е от стомана или мълния, за да стане отново човешка ръка. Тя знае, че китката е истинска, жертвоприношение в прастари времена от мъж в чест на неговото Божество, и чрез своя пожертван син този мъж се е сдобил с изключително могъщество, а жертвоприношението е било увековечено в камък, в книги, в броня: ръката — стиснала острието, саможертвата — слята с насилието.

— Мечът на Воортя — тихо казва Тинадеши. — Винаги е с мен. Част от мен, също като пазителите и техните мечове. Шепне ми, увещава ме, че аз съм Воортя, казва ми какво трябва да направя, бърника в мислите ми. Понякога е неимоверно трудно да му се възпротивя. Случва се задълго да си мисля, че наистина съм Воортя.

— Това ми изглежда опасно — казва Малагеш.

— Дори не можеш да си представиш колко е опасно. Според мен не е истинският меч или поне не е какъвто е бил: и той като Града на остриетата, като всичко Божествено, вече е само сянка на самия себе си. Но си остава по-опасен и по-могъщ от всичко, което някой смъртен е държал в ръката си. Някой ден ще се отърва от него. Може би скоро. — Тинадеши спира, като че ли усилието да покаже меча я е изтощило. — Когато поех меча на Воортя, за мъртвите аз все едно бях самата тя. И понеже тя им е дала сили, те ги дадоха на свой ред на мен. Получих някакви ограничени способности и в това призрачно царство, и извън него. Една от тази сили беше да навлизам в света на живите и да унищожавам. И аз го направих.

— Прехвърлих се и нападнах канарите с цялата мощ, която ми бе дадена — продължава тя. — Съборих гробницата, сякох земята отново и отново с меча на Воортя. Усилието ме изтощи, а сега разбирам, че едва не ме е убило, защото направих онова, което би трябвало да е по силите само на Божество. И все пак го направих.

— Защо?

— Те искаха да се върнат при своите мечове… ами ако няма мечове? Какво биха могли да направят тогава? Разбери, остриетата са като сигнални лампи за тях, свързват земята на мъртвите със земята на живите. Унищожих ги, срязах въжетата и откъснах този остров в неговата полуреалност. И останах тук с тях, предрешена като мъртвата им богиня, но поне светът беше в безопасност. Поне моят народ беше в безопасност. Поне моите деца може най-после да живеят в щастие и сигурност.

— Как останахте жива толкова дълго? — пита Малагеш. — Не виждам тук нито храна, нито вода.

— И аз се чудя — признава Тинадеши. — Но тук нито огладнявам, нито ожаднявам. Подозирам, че това място всъщност е в безвремие. След смъртта на Воортя вече не е било съвсем истинско… а след като унищожих и мечовете и прекъснах последната връзка към живота на смъртните, то е още по-малко действително. Времето не тече тук — или поне не тече както трябва.

Тинадеши мълчи дълго, много дълго. Вдишва и въздухът хрипти в гърдите ѝ.

— А после… — казва дрезгаво. — А после, после… Усетих го. Усетих го от земята на живите. Някак ни придърпваха обратно. Някой бе открил гробницата или каквото бе останало от нея. Някой бе намерил мечовете. И започнаха да бърникат в…

Малагеш се изопва, всеки мускул в тялото ѝ е напрегнат до скъсване.

— Кучи синове! Проклети кучи синове!

Тинадеши се отдръпва сепнато.

— Какво? Какво има? Какво ти става?

— Заради тинадескита е! — изкрещява Малагеш.

— Какво?…

— Тинадескитът! Не е естествено образувала се руда! Това е останало от техните проклети мечове!

— Тина… дескит ли? — мърмори Тинадеши. — За какво говориш?

— За една руда — казва Малагеш. — Или поне те я смятат за руда, открили са я до Форт Тина… — Запъва се внезапно, защото осъзнава, че почти всичко, за което ще говори, е наречено на тази изтощена, ранена и болна жена. — Както и да е. Те решават, че е природен ресурс с някои необикновени свойства, и започват да го добиват. Но той изобщо не е естествен. Това са остатъците от мечовете, след като вие сте унищожили гробницата, съсекли сте я неузнаваемо! Ето защо Чоудри толкова е искала да проучи геоморфоложката история на онези скали: досещала се е, че нещо не е наред! Вероятно е забелязала някаква следа от щетите, които вие сте нанесли там, и е разбрала, че това не може да е естествен процес!

Тинадеши я гледа малко странно.

— Няма да се преструвам, че ми е ясно за какво говориш, но продължавай, моля те.

Малагеш се чеше по темето развълнувана и уплашена.

— Точно затова при изпитанията рудата не е проявявала никаква връзка с Божественото! Защото не волята на Божество ѝ дава тези свойства… а волята на мъртвите! Ако вие сте права и всичко, което увековечава паметта за мъртвите, съществува по принуда, това би обяснило всичко — защо онзи мъж върху Зъба още е жив, защо онези посветени на мъртвите статуи, извлечени от дъното на морето, още съществуват и защо всяко свързано с мъртвите чудо още действа! И защо имах онези видения в тунелите на рудника — аз в буквалния смисъл газех в море от души и спомени.

— Да смятам ли, че говориш за рудника, който унищожих?

Малагеш мълчи миг-два.

— О, да. Значи все пак сте били вие.

— Да — сприхаво натъртва Тинадеши. — Онази случка, когато ти ме простреля, ако си спомняш.

— Това си беше адски оправдано, ако питате мен! В моите очи хич не се различавахте от истинската!

— Разбира се! — зъби се Тинадеши. — Когато някой има дори сянка от силата на Божество, тази сила му придава подобаващ вид!

— И какво — дори ви уголемява стократно ли?

— Всичко е игра на образи и възприятия, изкривяване на света! Явно чудесата следват строго правилата, от мен да го знаеш! — Тинадеши криви лице от болка, докато Малагеш нагласява превръзката на рамото ѝ. — Но не правят човек неуязвим.

— А как тъй никой друг не ви видя?

— Аз не исках — казва Тинадеши. — Послужих си със силата на меча, за да се прикрия от земята на живите. Но… когато се покатерих на канарата, мечът се изви досущ като пръчката в ръцете на лозоход, който е усетил вода. Нещо не беше наред. Дали не усети тебе — откликнал е на някакво твое качество, което е било познато или дори желано за него. Защо да се крие от сроден дух?

Малагеш мълчи, докато обмисля какво ужасно значение имат за нея тези думи. Накрая пита:

— Как научихте за рудника?

— Научих, защото някой отвори прозорец към него. Усещах как някой се опитва да отвори много проходи насам. Не знаех, че мога да правя и това — да долавям такива усилия, както се оказа. Опитваха неуморно. Отидох да проверя какво става от страх, че някой би успял… знам ли… да пробуди или да надъха всички души тук. Натъкнах се на пролука във въздуха, огледало или прозорец към… нещо друго. Някакъв тунел с измърляни човечета. Те не ме виждаха и аз ги слушах, докато ровеха под земята и изнасяха нагоре всички останки от онова, което се надявах да съм унищожила отдавна. Помислих, че това може да е причината за повторното приближаване на Града на остриетата към света на живите, за свързването им. И направих каквото беше необходимо.

— Разрушили сте го — казва Малагеш.

Не споменава пред Тинадеши, че е убила трима войници. Каква полза би имало от това?

— Не постигнах нищо — унило продължава Тинадеши. — Още чувствам как се приближават. Толкова сили загубих напразно. Мъртвите си спомнят все повече от обещаното. Нещо се е случило във Воортяштан и то е като мъждукаща светлинка за почти сляп човек, към която се протягат, напипват обратния път към земята на живите и онова, което трябва да получат. Впрочем какви ги вършехте в онзи рудник?

Малагеш ѝ обяснява малкото, което е разбрала за разнообразните свойства на тинадескита. Тинадеши изпада в безграничен ужас.

— Нарекли са го на мен?! Нарекли са това адско вещество на онази, която се опита да го унищожи?

— Е, не са знаели това. Вие сте на почит, а те си мислят, че това нещо ще промени света… Казаха, че щяло да бъде същинска революция в почти всичко електрическо.

— То се знае! — гневи се Тинадеши. — Щом може да съхранява душа и всичките ѝ спомени цели столетия, няколко фотона са нищо за него! Всеки атом в тази гадост е претъпкан с безумната ярост на милиони, на които им се отказва дължимото. Не се съмнявам, че това проличава по какви ли не страшни начини!

— Но те не правят никакви щуротии с него — възразява Малагеш. — Само произвеждат жици и други електрически материали. А щом казвате, че срутването на рудника не е спряло нищо… значи е имало друга причина да започне всичко това.

— И какво е то? Какво друго би могло да пробужда мъртвите?

Малагеш се връща мислено в онзи следобед на скалите — натъкнала се е на тунела, намерила е съобщението на Чоудри, в което тя описва неизвестния, проникнал в рудника за тинадескит…

— Ами ако… ако причината е не само ровенето в рудата? Самата вие казахте, че мъртвите не биха приели всяка вместо Воортя, нуждаели са се от някоя… де да знам, с подходящия образ. С подходящата премяна.

— Е, и?

— А подходящата форма за тинадес…

— Моля те, престани да го наричаш така.

— Добре де! Подходящата форма за рудата… би трябвало да е меч. — Малагеш се вглежда в Тинадеши. — Възможно ли е някой да изкове нови мечове от рудата?

— Да… струва ми се. Но откъде ще знае как да го направи? Как ще знае дори какво трябва да изработи? Аз се погрижих в света на живите да не останат образци на воортяштански мечове.

— Не, вие само сте унищожили една гробница — възразява Малагеш. — Видните светци са имали свои гробници. И доколкото знам, в тях са полагали само техните мечове. Намерихме една на Зъбите на света, а в нея нямаше меч. Някой може би е бил там преди нас и го е взел…

— … за да го използва като образец — продължава Тинадеши вместо нея — и да изработи копия. Само че този някой трябва да е много вещ ковач, за да успее.

Малагеш килва глава встрани. И времето сякаш забавя своя ход.

Спомня си как влиза в онази къща, колко е било студено… и как когато си тръгва, се обръща и вижда гъстия пушек от комина.

Глас в спомена: „Чувала ли си за свети Петренко?“

И как Бдящата ѝ казва: „Тъкмо Петренко измисли начина за изработка на мечовете, който започнаха да прилагат в прастари времена.“

— Май знам кой прави това — тихо казва тя. — Но проклета да съм, ако знам защо. — Поглежда Тинадеши. — Можете ли да дойдете с мен? Ще ви стигнат ли силите?

Кух смях.

— Ако си тръгна, ще тръгнат и те. — Тинадеши кима към прозореца. — Само аз ги задържам тук. И докато си говорим с тебе, водя война тук. — Чуква с пръст по слепоочието си. — Това ме убива. Унищожаването на рудника ме отслаби ужасно. Но аз трябва да продължа борбата с тях, да им втълпявам „още не, още не“… Затова не мога да тръгна, генерал Малагеш. А по-важното е, че не искам.

Двете споделят мълчаливо мигове, в които се гледат непреклонно, и Малагеш разбира каква загуба на време е да убеждава Тинадеши, че трябва да напусне поста си. Решила е какво ще прави и Малагеш я уважава за това.

— Колко време ви остава?

На Тинадеши явно ѝ олеква, че ще пропуснат спора.

— Не е много. Колкото по-близо сме до земята на живите, толкова по-будни са пазителите. Става все по-трудно.

— Аз обаче предлагам да се върна във Воортяштан, да намеря мечовете и да ги унищожа. Но какво ще се случи, ако вие умрете преди да успея?

— Тогава те ще нахлуят — отговаря Тинадеши. — И вие ще умрете.

— Гадост — сумти Малагеш. — Значи нямаме резервен план? Никакви други възможности?

Тинадеши мълчи. Извива бавно очи да погледне меча в ръката си.

— Има… една. — Начумерено протяга ръка към Малагеш. — Можеш да вземеш това.

— Какво?! Аз да взема меча на Воортя? Що за идиотска приумица? Няма ли това да ви убие?

— Вече ме убиват — напомня Тинадеши. — И този странен предмет няма да удължи много живота ми. А ще мине време, докато неговите сили ме напуснат: накратко казано, ще мине време, докато това място се усети, че аз вече не се преструвам. Вероятно горе-долу същото време, което бих имала и с меча. Вземи го, в случай че се провалиш.

— Адове! И какво да правя с него?

— Той е знак, символ. Може да бъде отключен, може да бъде разгърнат, да бъде смятан за много неща. Ще имаш възможност да направиш какво ли не с него, ако го използваш правилно, ако мислиш правилно за него. Воортя беше богиня на войната, генерал Малагеш. И тъкмо ти би трябвало да знаеш, че войната е изкуство, изискващо приличие и формалности. Това изкуство се придържа упорито към правила и традиции… което може да бъде използвано срещу него. Вземи меча!

Малагеш посяга колебливо и взима черната отсечена ръка от пръстите на Тинадеши. Бледото острие изчезва мигновено и Малагеш вече стиска само тежка черна дръжка на меч с доста чудат предпазител, няма нищо друго — липсва дори намек за пръсти или плът в нея, не се виждат проблясъци или припламване. Вече е само вещ, а не въплътена прищявка на Божественото.

— Всичко, което казахте, ми звучи като увъртане около „не знам“ — подхвърля тя.

— Той реагира различно на различни хора — казва ѝ Тинадеши. — А мъртвите още вярват, че аз съм Воортя. Когато настъпи моят край, ще откликне в твоята ръка… но не мога да знам как. И ми се иска изобщо да не разчитаме на това.

— И на мен — признава Малагеш. — Как да се измъкна от това място?

— Мога да те тласна обратно. Това няма да изцеди много силите ми, поне се надявам да е така. — Тинадеши затваря очи. — Виждам вход… проход през водата. И моето лице гледа отгоре. Не, не… Това е лицето на Воортя, разбира се. Там чака една млада жена. — Отваря очи. — Това безопасно ли е? Тя трябва ли да е там?

— Руса и неприятна ли е?

— Да, руса. И гледа… войнствено.

— Значи всичко е наред. — Малагеш събира снаряжението си. — Можете ли да го направите… веднага?

— Мога. — Тинадеши вдига ръка към нея, но се двоуми. — Това май е последният ми шанс да попитам как светът продължи нататък без мен, нали?

— Ами да. Искате ли да кажа или да направя нещо? Да предам нещо на вашето семейство?

Откакто Малагеш е зърнала Тинадеши, е открила в очите ѝ само твърдост, сякаш душата ѝ е наковалня, на която тя очаква да изкове целия свят, но от този въпрос плъзва първата мъничка пукнатина и Тинадеши леко потръпва.

— Мисля, че… според мен е най-добре да смятаме, че наистина съм умряла преди много години. В края на краищата напуснах земята на живите. Нима това не е смърт? Мисля и че я избрах още по-рано. Когато реших да отпътувам към Континента заедно с децата си… Когато реших, че постиженията ми са по-важни от отговорностите… Оглеждам се в миналото към всичко направено и не чувствам нищо. Няма гордост, няма радост, няма удовлетворение. Сега имам само този неутолим копнеж.

— Копнеж за какво?

Тинадеши се усмихва едва забележимо.

— Да кажа на децата си, че въпреки всичко ги обичах. И съжалявам, че не ги обичах по-силно и не проявявах обичта си по-често.

— Ще им кажа, ако ги намеря — обещава Малагеш.

Лицето на Тинадеши пак е сурово.

— Тогава върви и си свърши работата.

Побутва я по челото, съвсем леко, но нарушава равновесието ѝ и Малагеш залита назад. Знае, че ще падне на пода…

… но не пада. Няма под. Има спокойни, хладни, тъмни води и тя се спуска устремно, потъва все по-бързо. Бялата твърдина в Града на остриетата се смалява над нея, вече е само светла ивичка, а след миг изчезва.

Този път знае какво ще се случи, но не ѝ е по-лесно: натискът пак се засилва неспирно и скоро ѝ се струва, че главата ѝ ще се пръсне като яйце. Готова е да се закълне, че усеща как ребрата ѝ пращят. Този път обаче не се боричка, а се свива на кълбо. И усеща как притеглянето се преобръща около нея, все едно светът не може да реши къде е горе и къде е долу, а когато отваря очи, над нея се разширява тъмна дупка.

Изскача през нея, размахала бясно ръце, и те се удрят в ръба на каменния казан. Още примижава, за да махне водата от очите си, но вече вижда брезентовия покрив над площадката със статуите.

— По-кротко! По-кротко де! — чува гласа на Зигне, която сграбчва китките ѝ и я измъква.

И двете се стоварват в калта.

— Милостиви небеса! — възкликва Зигне. — Какво стана? Ти… наистина ли отиде там? И защо си… такова де… червена?

Малагеш изкашля почти цял литър морска вода и хрипти:

— Знам кой! Знам!

— Кой какво?!

Малагеш се превърта и се надига на четири крака. Бледите като кост лица на статуите сякаш се взират в нея с очакване.

— Рада Смолиск — казва тя тихо. — Рада Смолиск буди мъртвите.

Сянката на забравата

Той им изпя: „Майка Воортя винаги танцува!

Танцува тя по хълмовете с проблясващ меч ту тук,

ту там!

Танцува тя в сърца човешки,

защото битката ни подобава!

Ако разкриеш ти душа човешка

и надникнеш в нея,

ще зърнеш двама

с вик вкопчили се в битка във калта!“

Откъс от „За Великата майка Воортя върху Зъбите на света“, ок. 556 г.

— Няма да е лесно да се изкачим дотам — казва Зигне. — Войските на Бисвал се връщат и вече ми съобщиха, че пристанището гъмжи от тях. Всеки момент ще дойдат и тук.

Малагеш се мръщи и проверява снаряжението си. Още е обагрена в червено от главата до петите, но май цветът избледнява по мъничко. Не се е и опитала да разкаже всичко на Зигне — не би ѝ стигнало времето да опише как Тинадеши е поела ролята на богинята на войната, но ѝ е обяснила подробно как Градът на остриетата се пробужда.

— За съжаление домът на Рада е между Галериите и крепостта — казва тя. — Ще се виждаме добре почти навсякъде по пътя.

— Но пък къщата е в горичка. Може би ще ни прикрие поне малко.

— Да, ако успеем да стигнем до дърветата. Щом войниците на Бисвал са навлезли в пристанището, значи ще наблюдават и всички пътища оттук.

— Убедена ли си, че тя прави това?

— Трябва да е тя. Цитира ми невъзмутимо думи на Петренко, а Бдящата в онова място каза, че там се е прехвърлял негов последовател. А и Рада би могла да знае кои семейства живеят усамотено, за да опита мечовете си върху тях — едно от момчетата в Пошок е имало някакво гадно възпаление на кожата, а в Джевалиев ми казаха, че онзи въглищар все се тревожел за здравето на жена си… Сигурно е била и в двете къщи.

Зигне клати глава с погнуса.

— Направо не е за вярване.

— И тъкмо Петренко е бил светецът, измислил как да правят воортяштанските мечове. Рада е отишла на Зъбите на света, намерила е гробницата…

— А гробницата е била на Петренко.

— Сигурно. Неговият меч е послужил като образец за следващите. И ето докъде се докарахме днес.

Малагеш поглежда меча на Воортя, който и в момента не е нищо повече от дръжка, затъкната под колана на панталона ѝ, за да стига по-лесно до нея, макар че още няма представа за какво би послужила. След това оглежда оградата.

— Имаш ли някакво въже тук?

— Има, но…

— И можеш да се катериш, нали?

— Какво си намислила?

— Ами онази арка там — Малагеш сочи призрачно изваяние, наподобяващо кости на кит — е почти наравно с оградата. Значи не е задължително да минем през вратата. А къщата на Рада е нагоре по онзи склон, само трябва да се прехвърлим през оградата.

Зигне мери на око височината на арката и въздиша.

— Много те бива да забъркваш хората в опасности.

— Спомни си, моля те, че допреди малко бях цопнала в отвъдното, за да отърва този град от опасност.

— Да, права си.

Зигне донася няколко въжета от един склад на площадката и двете се затичват.

— След като ме прехвърлиш през оградата — пита Малагеш, — какво ще правиш?

— Как какво? Ще дойда с тебе, разбира се. Щом ме караш да се катеря на проклетата ограда, защо да не продължа до края?

Това е отговорът, който Малагеш иска да чуе, но не би попитала направо — според нея е долно да подмамваш други да вършат твоята мръсна работа, като им внушаваш угризения.

— Сигурна ли си? — пита тя.

— Имаш нужда от помощ, нали?

— Да. Но исках да се уверя, че си решена на това. Може да има схватка. И не мога да обещая, че няма да е опасно.

— Генерал Малагеш, тази жена явно иска да унищожи всичко, което съм създала. Признавам си, че не я разбирам. Но имам намерение първо да я спра и чак тогава да науча какви са подбудите ѝ. — Зигне вече се катери ловко по арката. — Тя дори не е истинска воортяштанка. От Баликов е, в името на морето!

— Как мислиш, ще се справиш ли тази вечер с нарезна пушка?

Зигне подскача нагоре и яха оградата. Въздиша и свежда глава.

— Мразя битките, ако още не знаеш.

— Да, мога да те разбера.

Зигне размотава въжето и го спуска.

— Но въпреки това съм готова да го направя.

— Да — повтаря Малагеш и хваща въжето, — мога да те разбера.

Докато се спускат от другата страна на оградата, Малагеш вижда навсякъде из тъмния град шарещите лъчи на фенери в ръцете на търсещи войници. Наглед са петдесетина. Светлините подскачат, значи войниците тичат. И май мнозина от тях са се насочили към площадката със статуите.

— Слизай по-бързо! — подканя я Зигне.

Стъпват на земята и се притаяват в сянката на оградата, загледани в лъчите.

— Олеле — шепне Зигне. — Много са!

— По моя команда тичаме към ей онази ограда пред нас, какво ще кажеш? — предлага Малагеш, протегнала е ръка към висока десет стъпки телена мрежа.

— Няма да се катерим и по нея, нали? Отгоре има бодлива тел.

— Аз пък имам клещи за тел. Но това ще ни забави.

— Защо си носиш клещи за тел?

— Защото всеки войник, който си заслужава дажбата, носи клещи за тел! — сопва се Малагеш. — Други въпроси да имаш?

Зигне се накланя леко напред.

— Май никой не идва насам. На „три“?

— Бива.

Малагеш отброява, като разгъва пръсти, и двете хукват напред. Заобикалят тичешком наредено арматурно желязо, после купчини пръст и някакви дъски и стигат до телената мрежа.

Клякат и се оглеждат — ярки лъчи пронизват тъмнината.

— Тези фенерчета… — казва Малагеш и вади клещите. — Нас търсят.

Зигне взима клещите и почва да реже телта на оградата.

— Ще стрелят ли по нас?

— Може би, ако побегнем. Сигурно очакват да сме въоръжени. А и ти наистина носиш пушка.

— А какво ще стане, ако успеем? Ако се доберем до Рада и ѝ попречим? Мислиш ли, че Бисвал ще ни прости?

— Ако накараме Рада да му разкаже всичко, може би.

— А тя ще се съгласи ли?

— Нищо чудно, ако я спукам от бой.

Зигне я гледа смаяна.

— Наистина ли ще го направиш?

— Адски сигурно е, че ще го направя. Ако това ме отърве от пушките на наказателен взвод, ще ѝ ритам задника като барабан. Ти продължавай да режеш.

Малагеш се оглежда. Не ѝ допада много, че металната ограда на площадката със статуите отразява светлината твърде добре, и то накъде ли не. И че все трябва да залягат заради плъзгащите се над главите им лъчи. Взира се нагоре по склона, където къщата на Рада Смолиск се е сгушила между дърветата под канарите. Дотам има поне петстотин крачки. Вижда прозорец, грейнал весело в жълто, а коминът — разбира се — бодро бълва сив пушек. „Не е като от дърва в печката, а?“ — казва си тя.

Забелязва и няколко искрици вдясно на същата височина като къщата на Рада. Свива ръце около очите си, за да не ѝ пречат другите светлини — и различава войници, може би петима, вървят по пътя към дома на губернатора.

— Гадост. Ще си имаме компания. Войници са тръгнали към къщата на Рада.

— Почти приключих. Колко време ни остава?

— Двайсет минути, може би и само десет.

— Значи трябва да…

Зигне млъква, защото Малагеш я притиска към земята и запушва устата ѝ с ръка. Зигне се облещва от изненада. Малагеш върти глава и кима назад към купчините пръст.

Отначало е тихо, после чуват стъпките, бавни и неуверени.

Малагеш дърпа ръката си от лицето на Зигне и вади барабанлията. Надига се на колене и го насочва.

Още миг-два не се случва нищо. После ярък лъч прорязва мрака и ги осветява.

Малагеш едва не натиска спусъка. Само огромният опит я възпира, както и нежеланието да издаде на всички наоколо къде са. Чака дали човекът с фенерчето ще каже нещо, дали ще извика кой е… но той мълчи. Само проточила се тишина.

Накрая до тях стига глас:

— Ъ-ъ… Главен технолог Харквалдсон, вие ли сте?

Зигне издиша шумно.

— Кнордстром, ама че си проклетник! За малко да ми спре сърцето заради тебе!

Лъчът се отмества надолу. Малагеш мига често и след секунди успява да види як пазач от ЮДК с емблемата на фирмата на предния джоб на куртката.

— Ами… Извинете, госпожо. Не очаквах да ви видя тук.

— И въпреки това съм тук!

— Да, виждам. Може ли да попитам… какво става? Сейпурски войници били нахълтали на пристанището…

— Така е — навъсено потвърждава Зигне. — Изглежда, генерал Бисвал се е самозабравил от дадената му власт. Опитва се да ме арестува. Опасявам се, че ще има сериозен дипломатически инцидент. Не съобщавай, че си ни видял, и ти препоръчвам да отпращаш сейпурските войници встрани от тази част на площадката. Разбра ли ме?

— Да, госпожо.

— Още нещо. Намери баща ми и му предай да се срещне с нас в къщата на Рада Смолиск — онази горе.

Кнордстром гледа накъдето сочи тя.

— Тоест… къщата на губернаторката?

— Да. Ще се съберем там на спешна среща, за да обсъдим положението. Предай му това. Разбра ли?

— Да, госпожо.

— Чудесно. Направи го възможно по-бързо.

Въпреки внушителното си туловище Кнордстром се промъква чевръсто между купчините пръст.

— Умно го измисли — казва Малагеш. — Адски се надявам да прати Зигруд там.

— И аз.

Зигне срязва телената мрежа докрай и Малагеш изритва встрани едната половина. Пропълзяват под стърчащи парчета тел, които ги драскат по раменете и гърбовете, изправят се и хукват.

Скоро склонът вече не е полегат, над тях е стръмнината, върху която се е настанила къщата на Рада.

— А защо войниците идват тук? — пита Зигне, когато започват да се катерят.

— Стандартна процедура — отговаря задъханата Малагеш. — При заплаха за сигурността първата ти работа е да се погрижиш за безопасността на губернатора и всички останали служители на министерствата. Но никога не съм и помисляла, че аз ще бъда заплаха за губернатор.

Зигне гледа канарата над тях.

— Почти отвесна е. Имаш ли нужда от помощ?

— Ще се справя — казва Малагеш и добавя по-тихо: — Може би.

Катерят се. И още. И още. Малагеш не го показва, но ѝ е невероятно трудно да го прави със сакатата лява ръка. Всеки момент очаква да се изтърве и да падне към улиците долу. Толкова е съсредоточена в усилията да не се пусне, че се стъписва, когато нещо меко я тупва по рамото. Чак след две-три секунди разбира, че е въже.

Вдига глава — въжето виси от тъмния силует на Зигне над нея.

— Вържи го за колана си — казва Зигне. — Вързах го около кръста си. Ще те крепя.

— За да завлека и тебе да се пребиеш, така ли?

— По-едра съм от тебе. Ще се задържа.

Връзването на въжето за колана с една ръка, както се е долепила до скалата, е голямо изпитание за Малагеш, но след няколко минути непохватно бърникане около колана успява. Дава знак на Зигне с вдигнат палец и двете продължават изкачването. Малагеш няма как да не признае, че по-едрата от нея Зигне е много по-ловка в катеренето, отколкото е очаквала.

Накрая стигат до ръба. Зигне се прекатерва, обръща се, ляга по корем и протяга ръце на Малагеш.

— Подай ми ръка.

Лъч на фенерче пронизва въздуха точно над Зигне. „Близо са. Прекалено близо. Проклети да сме, много се забавихме!“

Малагеш припряно опитва да развърже въжето.

— Зигне! Махни се! Не се надигай, ще те видят!

— Хвани се за ръката ми!

— Зигне, трябва да…

— Направи го де!

Малагеш протяга ръка нагоре. Цялото ѝ тяло прелива от ужас, когато увисва над пропастта в изгарящ ума ѝ миг.

Докосва пръстите на Зигне. Убедена е, че няма да се хванат и ей сега ще се търкулне по стръмнината. Пръстите на Зигне сграбчват ръката ѝ. Зигне се протяга надолу и подпира с лакът лявата ръка на Малагеш над протезата.

Ярък лъч ги осветява.

— Спрете! — крещи някой. — Не мърдайте!

Те не продумват. Зигне издърпва Малагеш нагоре. И на двете им се струва, че всяко движение е мъчително бавно.

— Казах да не мърдате! — провиква се същият глас заплашително.

Малагеш вижда, че пушката стърчи над гърба на Зигне и се забелязва лесно. „Това е лошо.“

Отблъсква се с крака от скалата и се търкулва встрани от светлината. Зигне се опитва да направи същото, но закъснява малко.

Изстрел. Малагеш чува охкането на Зигне. Надига се и вади барабанлията.

Дори в този миг, когато стрелят по нея, а съратничката ѝ вече е улучена, тя осъзнава ясно до болка, че отсреща са нейните войници, нейни братя и сестри… за които е отговорна като офицер. Затова стреля три пъти по дърветата над тях, но не прекалено нависоко — само колкото да ги принуди веднага да потърсят укритие.

Постига целта си: лъчите се пръскат между дърветата, бойците се крият от куршумите. Малагеш обгръща Зигне с ръка и я вдига, без засега да гледа къде е ранена.

Куцукат заедно в горичката, Малагеш се препъва и се старае да не падне. Ехтят още изстрели, но куршумите не летят наблизо.

— Къде те улучи? — пита Малагеш, докато подтичват тромаво.

— В прасеца. Не е… много зле…

Но Зигне цеди думите през стиснати зъби — явно болката е твърде силна.

Малагеш се обръща, прикрива се зад едно дърво и следи за движение. Вижда трима, които газят през папратите и шубраците към тях. Прицелва се внимателно в ствола на едно дърво над тях и стреля. Кората се пръска над главите им и те пак залягат.

— Тези май не са елитни бойци — отбелязва тя и повлича Зигне към къщата на Рада. — Иначе щеше да си мъртва.

— Остави ме — шепне Зигне.

— Какво?

— Пусни ме и ме остави тук. Само те бавя!

— Няма да те зарежа!

— Няма да стигнеш до къщата на Рада с мен! Ще те настигнат и или ще ни застрелят, или ще ни арестуват! Ще умрем и в двата случая. Ако ни хванат и пазителите нахлуят, пак сме мъртви, Тюрин. Знаеш, че е така!

Малагеш спира. Оглежда се и вижда гъст трънлив храст под един бор.

— Можеш ли да се погрижиш сама за раната си, ако ти оставя превръзки?

— Да, мога да се оправя с ранен крак — казва Зигне, макар че примижава от болка. — С пушката ще те прикривам и ще ти дам малко време.

— Не искам да убиеш сейпурски войник заради моя скапан задник. Не стреляй, ако не е неизбежно.

Малагеш оставя Зигне на земята и поглежда сгърченото ѝ от болка лице. Оглежда раната и вижда, че куршумът е излязъл през мускула, но може и да е одраскал костта. Вади аптечката.

— Щях да те превържа, ако можех.

— Знам. — Зигне взима аптечката. — Тръгвай! Върви я спри!

Малагеш се втурва между дърветата.

Притичва по склона към другата страна на къщата, където е входът към жилището на Рада. Хвърля се в шубраците и наднича между листата, дебне и чака. Чува как войниците си подвикват, за да знаят взаимно позициите си, докато претърсват гората. Май нито един от тях не е близо до нея; не мисли, че я виждат.

Пълзи към къщата. Тъмно е, но не чак толкова, че да се чувства в безопасност. Накрая стига до основите на къщата, където широк прозорец осветява дърветата в златисто. Вижда и вратата, но ще я забележат, ако опита да се прокрадне към нея.

Надига се, презарежда барабанлията, оглежда дърветата, не забелязва нищо опасно и изтичва.

Вече е при вратата, без да се разнесе изстрел или вик. Чува обаче нещо някъде надолу в къщата: тихи удари на метал по метал.

„Знам какво е това“ — мисли си Малагеш нерадостно.

Хваща дръжката. Заключено е. Опипва покрай рамката. Пантите на вратата са отвътре. Тя застава срещу вратата и я рита с все сила до дръжката.

Изкъртва бравата. Войник от другата страна на къщата крещи:

— Какво стана?

Но Малагеш вече нахълтва в къщата с барабанлията в ръка.

Лампите светят, но няма никакво движение. Тя затваря вратата и избутва един шкаф, за да я затисне, макар да знае, че това няма да спре преследвачите. После започва да претърсва безшумно къщата стая след стая.

По нищо не личи, че Рада Смолиск си е у дома: кухнята, дневната, клиниката са безлюдни. Малагеш отива при камината и пипа пепелта. Студена е, камъните — също. Но нали е видяла преди малко дим от комина, чула е и онези звуци долу…

Оглежда внимателно и комина, и камината. Знае, че има малко време, но Рада трябва да се е скрила наблизо. Не открива пролуки или подвижна облицовка по стените около камината, но както върви по килима, спира внезапно, замисля се и поглежда в краката си.

Единият ъгъл на килима е странно изкривен, като че някой се е опитвал да го побутне на мястото му от неудобна поза.

Хваща килима и го отмята.

В дървения под има широк капак с метална халка в средата.

Тя прибира оръжието в кобура и вдига капака. Вита стълба се спуска надолу.

Отвън блъскат вратата, през която е влязла. Тя чува скърцането и пращенето на шкафа. Оглежда се, грабва машата от камината и слиза по стъпалата. Затваря капака и пъха машата през долната скоба, за да го заклещи. Изтрива потта от челото си, вади барабанлията и продължава надолу.

Тук би трябвало да е тъмно, но не е: няма лампи, но витата стълба е обляна в слаба оранжева светлина през пролуките в стъпалата. Малагеш пак чува дрънченето на удрящи се парчета метал.

„Или чук удря по наковалня?“

Само след няколко стъпки в главата ѝ започват да шепнат и мърморят гласове.

„… подгонихме ги през плитката река, стрелите им звъняха, а ние изскочихме на брега с мечове и сърца, преливащи от радост, посипахме ги като парцалени кукли и как ни разведряваха писъците на тяхното бягство…“

„… би се с мен четири дни и четири нощи, моята учителка и аз бяхме на хълмовете, след като тя рече, че ще ми покаже първобитния звяр, притаил се в сърцето на света, любимеца на Майката, и когато отсякох ръката ѝ, когато забих меча си в гърлото ѝ, тя умря с усмивка, защото знаеше, че ме е научила на всичко, което трябва да знам…“

Разбира, че чува нещо познато: същото е като напевите и мърморенето на пазителите в Града на остриетата.

Стъпалата свършват. Тя вижда яростните пламъци на пещта и мечовете на стойки пред нея.

Десетки са — петдесет, дори шейсет. Само няколко се доближават до страшното, красиво оръжие на Жургут, но повечето не са и наполовина колкото него по големина или майсторство. Може би са дело на чирак в ковашкия занаят, който още изучава състава и здравината на метала, още не е уверен какво му позволяват да постигне горещината и податливостта на материала. Въпреки това са мечове, оръжия, а грубата изработка не пречи на Малагеш да забележи примитивната им заплаха.

И може да ги чуе. Слуша говора им, шепота им. Досеща се, че в тези оръжия са спомените и копнежите на цяла цивилизация.

Дребничка фигура се труди пред пещта. Носи дебела кожена престилка и широка гладка метална маска, в която е вградено тъмно стъкло. Гледката би могла да е почти комична, ако в движенията на тази фигурка не се долавя такова настървение — натиска духалото решително и привично, без да забелязва жилещите хвърчащи искри. Това същество познава добре и ковачницата, и работата си, която има намерение да свърши докрай.

— Малката Рада Смолиск — шепне Малагеш. — Какви ги вършиш?

Гледа как Рада хваща с дълги щипци грейнало парче метал. Слага го върху наковалнята и нанася тежки удари, докато го върти сръчно. Малагеш се убеждава, че ковачницата е изградена умно и вещо: Рада сама е направила пещ, горнило, створ и духало с отдушник отгоре, който сигурно стига до комина. Това трябва да ѝ е отнело месеци. Има отдушници и в ъглите на подземието, за да се избавя от горещината. Дори се усеща течение, което носи зимен хлад.

Малагеш оглежда десетките мечове и си казва, че Рада Смолиск не е за пръв път в капана на мрака сред мъртвите.

Пристъпва напред, без да забравя за чука в ръката ѝ.

— Престани, Рада.

Рада спира за секунда, после продължава да удря парчето метал.

— Казах да престанеш!

Рада обръща парчето, гледа го, после го връща върху разгорелите се въглени. Гласът ѝ е тих и мек:

— Няма.

— Остави чука!

— Няма.

Вади повторно металния къс от пещта, слага го на наковалнята и удря неспирно по него.

— Рада, ще те застрелям!

— Ами добре — кротко отвръща Рада. — Застреляй ме. Убий ме. — Още един звънтящ удар. — Все ми е едно.

— Знам какво правиш! Аз бях в Града на остриетата, Рада! Видях!

Ударите се забавят.

— Е, и? Какво значение има това? Как ще спреш започнатото? Значи знаеш. И какво от това? — Рада се взира замислено в чука. — За пръв път се чувствам толкова жива. Можеш ли да си представиш? Цялото бреме на душата и на езика ми… С всеки удар на чука то изчезва.

Малагеш гледа как Рада замахва с чука и удря с него метала и мърмори:

— В адовете да пропадне всичко…

Пъха барабанлията в кобура и прекрачва. Рада се обръща, вдигнала чука, но Малагеш се досеща, че не знае какво да прави с него: нито е очаквала, нито е искала това стълкновение. Затова хваща китката ѝ с дясната си ръка, завърта я и я изритва безпощадно в сгъвката зад дясното коляно.

Нещо в коляното пука влажно. Рада пищи и се стоварва на пода, чукът изтраква в наковалнята. Малагеш не ѝ обръща повече внимание. Отива при мечовете, събира ги на сноп и ги мята върху въглените.

Писъците на Рада се превръщат в неудържим смях. Тя сваля металната маска. Лицето ѝ е разкривено, потта е размила по него ивици пепел, тя по нищо не прилича на свенливата кротушка, която Малагеш е опознала през последните седмици.

— Мислиш си, че така ще промениш нещо? Мислиш си, че е толкова лесно да ги унищожиш? Ако имаше седмици — може би. Твърде късно е, генерал Малагеш.

— Рада, отишла си на Зъбите на света, нали? — говори Малагеш, докато натиска духалото. Мечовете се нажежават, но това не стига. — Уредила си лодка, може да си наела някого от племената. Намерила си меча на Петренко. Той те е отвел в Града на остриетата, за да се учиш от самия него, прехвърлил те е там. Но Бдящата те е изритала, защото не си била достойна да останеш там.

— Да, не съм убийца — казва Рада. — Но познавам смъртта. Твърде добре я познавам. Тя е моя неизменна спътница, както ти е известно, генерал Малагеш.

— И защо, адовете те взели, навличаш още смърт на света? — ръмжи Малагеш. — Ти си опитвала мечовете си върху онези невинни хора в пущинака! Седяла си там и си гледала как мъжете кълцат семействата си!

— Трябваше да знам дали вършат работа — със същия кротък глас казва Рада. — Трябваше да знам дали са истински, дали са свързани с Града на остриетата. Толкова труд вложих в тях…

— Труд, а? Шибано права си! Ти си прокопала тунела към рудника за тинадескит, ти си го отмъквала, за да изковеш наново тези оръжия! Ти си проклета хитра твар, Рада, но дали си и проклета глупачка, щом не можеш да проумееш, че тези неща ще избиват наред и континентали, и сейпури?

— Разбира се, знам това — отвръща Рада. — Разбира се.

— Тогава защо го правиш, в името на морето?

— Защо ли? — Рада говори все по-гръмко, разкъсвана между веселието, истерията и гнева. — Защо? Искаш да знаеш защо?

— Да, проклета да си!

— Защото едно е да те завладеят и да загубиш земята си — изведнъж се разкрещява тя, — но съвсем друго е да загубиш вечността!

Малагеш мълчи, стъписана от тази ярост.

— Можеш ли да си представиш това, генерал Малагеш? — вика Рада. — Можеш ли да си представиш какво е да си заклещена при труповете на хората от семейството си ден след ден, сред вонята на разложението им и съсирената кръв? Да ги усещаш изстинали в мрака до тебе? Представи си и как порастваш със страха, че щом угаснат лампите, те може да се върнат! Как си лягаш да спиш всяка нощ, без да знаеш дали ако провесиш ръка в тъмнината, няма да докоснеш студено мокро лице, да напипаш мустаците и веждите му, да знаеш, че е бил твоят баща! Само плът и кости, нищо повече.

Рада вдига глава да я погледне, лицето ѝ е разкривено.

— А сега си представи как научаваш, че е имало и нещо друго. Да откриеш, че е имало задгробен живот, имало е рай! Някога моето семейство е можело да се спаси! Някога мъртвите са щели да пребъдат, обичани и почитани! Когато хванах меча на Петренко, аз видях това. Видях какво е очаквало някога тези хора и в един миг разбрах от какво сме били лишени — как всички отвъдни светове, сътворени някога с обич за нас, са били пометени с един замах, срутени върху всички онези души в мрака… Разбираш ли какво ни причини твоята страна, генерал Малагеш? Разбираш ли, че Примигването не просто е съсипало живите, а е поразило и безброй души в отвъдното? И всички хора, които загинаха в Битката за Баликов, умряха два пъти — веднъж в този свят и повторно, когато не се пренесоха в отредения им задгробен живот!

— Ние пък никога не сме имали проклет задгробен живот! — ръмжи Малагеш и натиска духалото. — Когато ни изтребваха, просто си изгнивахме в земята и ако семействата ни знаеха къде е заровен трупът, се смятаха за благословени! Твоята трагедия е като пламъче на свещичка пред горски пожар!

— Все ми е едно! — крещи Рада. — Все ми е едно! Проклет да е светът, проклет да е Континентът, проклет да е Сейпур! Щом светът не ни дава утеха след живота, нека те го унищожат! Когато държах меча, той ми показа всичките си разпръснати сродници под хълмовете… и когато започнаха да копаят рудника, аз знаех какво вадят, за разлика от тях! Когато изковах първия си меч, знаех, че ги приближавам малко, че придърпвам отказания ми задгробен живот по-близо до реалността. Нека дойдат тук. Нека ни въздадат заслуженото! — Рада се облива в сълзи и хлипа истерично. — Заслужаваме го. Всички заслужаваме това.

— Онези семейства, които уби — и те ли го заслужаваха? Онзи труп, който си разсякла, за да ни заблудиш, че е Чоудри — и тя ли го заслужаваше?

— Дори не знам коя беше жената. — Гласът на Рада пак притихва. — Купих трупа от един планинец.

— И всички невинни, които умряха заради възкресения от тебе Жургут — те също ли го заслужаваха?

— Това беше необходимо. — Рада свива рамене. — Трябваше да проверя дали съм напреднала достатъчно, за да призова пазител тук и да го задържа. А ти вече надушваше какво става. Помислих, че така ще реша наведнъж два проблема. Но направеното от Жургут ще ви се стори като леко натъртване в сравнение с настъпващата Нощ… И ти не можеш да я спреш, генерал Малагеш. Правя мечовете от години. Много повече време от една нощ е необходимо, за да ги унищожиш, особено ако си едноръка старица, подгонена от войници. Чувам ги горе. А ти чуваш ли ги?

Малагеш престава да натиска духалото. Отгоре се разнасят викове и тежки удари — войниците се опитват да разбият капака на подземието.

Рада се усмихва.

— Знаеш ли кое е смешно? Аз ги доведох тук, но те дори не подозират. Аз се промъкнах на площадката със статуите, направих снимките и ги изпратих. Те си мислят, че ти — генерал Малагеш, си предала своята страна. Убедена съм, че всеки войник във Воортяштан гори от желание да се разправи с тебе.

— Затвори си шибаната уста.

Разбира се, Малагеш знае, че Рада е права. Мечовете греят нажежени, но няма как да ги стопи, и то всичките. Войниците ще нахълтат тук преди да постигне каквото и да било.

— Права си — казва тихо. — Няма да успея с тази пещ.

Посяга към колана си и вади дръжката от меча на Воортя.

Взира се в нея — тъмна и блещукаща с гадна и дивашка красота, представя си как острието припламва бледо в почти недоловим намек за ужасната си мощ.

— Но може би ще успея с това — добавя още по-тихо.

Зигне Харквалдсон лежи неподвижно под храста и слуша как наоколо гъмжи от войници. Вече не се опитва да ги преброи: отначало са само петима-шестима, но скоро стават десет, после двадесет и повече, обкръжават къщата. Чува разговорите на някои от тях, предават се заповеди, изпращат се съобщения до крепостта.

— … знам, че уцелих едната. Знам. Чух я как изпищя.

— … русата, нали? Онази от пристанището? Или ми се е привидяло?

— … няма кръв по вратата. Може да е вътре, но не ми се вярва. Още е някъде отвън.

Тя се обръща полека надясно да погледне раната си. Не е направила каквото е нужно, но и е нямала време — едва е успяла да стегне превръзката. Чува как Малагеш изкъртва вратата и как войниците се втурват към къщата. В прасеца ѝ пулсира такава болка, че с последни сили се сдържа да не скимти. Усеща се и ужасно слаба и не се съмнява, че е заради загубата на кръв: не само защото са я ранили, а и от „кръводаряването“ в ритуала на Малагеш.

Чува крясъци откъм къщата. Войниците притихват. Не разпознава веднага гласа на Рада, която направо вие от ярост: досега е чувала тази жена само да пелтечи и да заеква и тези викове са стъписващи.

Един войник казва:

— Генерал Бисвал идва насам, нали? Предайте му да побърза.

Тя пъшка беззвучно. Щом идва Бисвал, почти сигурно е, че ще доведе още войници. „Колкото повече са, толкова по-голям е рискът да ме намерят.“

Прималява ѝ. Знае, че времето изтича.

— И какво е това нещо? — казва Рада Смолиск.

— Млъкни — сопва се Малагеш.

Затваря очи и опитва да се съсредоточи.

— Статуетка ли е? Или част от меч?

— Млъкни!

Стреми се да достигне меча с мисълта си, да го почувства. Докато е гледала оръжието в ръката на Тинадеши, то сякаш ѝ е говорило, придобивало е образ в главата ѝ, смесица от представи, усещания и истории. Но сега, когато толкова се нуждае от него, то си остава само парче метал в ръката ѝ.

— Да не е някоя от дрънкулките на Комейд? — продължава Рада. — Знам, че тя си има сбирка. Вещи, откраднати от Континента, за да ги използва срещу нас… Няма да ти свърши работа. Тук нищо вече не е Божествено. Нищо не се опира на чудеса, генерал Малагеш. Захранва го необузданият гняв на мъртвите.

— Няма ли да си затвориш устата?! — изревава Малагеш.

— Няма. Защо пък да го правя? Нямам какво да губя. Никога не съм имала какво да губя. — Рада се засмива унило и разтрива пострадалото си коляно. — Не си ли съгласна поне малко с тях? С онези забравени воини, толкова вбесени, защото техният народ и тяхната богиня не са им дали обещаното? Нима и ти, и хиляди твои съратници не бяхте онеправдани по същия начин?

Малагеш натиква дръжката на меча в джоба си, вади барабанлията и се прицелва в главата на Рада.

— В името на всички проклети морета, ще го направя! — вика тя. — Ще те застрелям, проклета глупачке!

Рада дори не мига. Лицето ѝ е безметежно, широко отворените ѝ очи гледат зорко.

— Застреляй ме. Все едно ми е. Може да се каже, че дори съм по-добър войник от тебе, а, генерал Малагеш? Най-добрият войник не цени живота, дори собствения си живот.

— Никакъв войник не си — отвръща разярено Малагеш. — Смяташ се за мъченица, Рада, но си най-тъпата твар на света — сбъдваш пророчество, което никой вече не иска.

— Този свят изобщо не биваше да го има — невъзмутимо отвръща Рада, вторачена в нея над цевта на барабанлията. — Той е отклонение. След Примигването първото нещо, което е трябвало да направим, е било да нагазим спокойно в океана, да влезем в забравата, от която вече е нямало убежище. Какъв е смисълът да си жив, ако няма нищо след живота?

— Ти чуваш ли се какви глупости дрънкаш? — Малагеш прибира оръжието. — Рада, през целия си живот съм била в сянката на забравата. Виждах и добри хора да потъват в нея също като лошите. И винаги съм знаела, че някой ден и аз ще отида там по един или друг начин. — Вторачва се в Рада. — Може би ще отида още сега, ще завлека и тебе.

Откача граната от колана си. Очите на Рада се изцъклят — тя веднага се сеща какво е намислила Малагеш.

— Не…

— Мечът на Воортя не ми помага — хладнокръвно казва Малагеш. — И пещта няма да ми свърши работа. Но какво ще стане, ако взривя четири гранати в това мазе, където си и ти? Какво ще кажеш, а?

— Няма да го направиш.

— Нима?

— Ще убиеш и себе си! Не можеш! После няма нищо!

— Ей в това е разликата между нас — подхвърля Малагеш. Притиска граната между лявата си ръка и торса, пъха пръст в халката на предпазителя. — Ти си въобразяваш, че постигаш някаква победа над смъртта. Но аз знам, че не можеш да я победиш. Затова не се страхувам.

И затваря очи.

По пътя към дома на губернаторката ефрейтор Удит Рагаван стиска пушката си при всяко друсане на колата. Слуша внимателно генерал Бисвал, чийто невъзмутим, овладян глас чува от задната седалка. Рагаван е бил до генерала през цялата кампания в планините и е участвал в необичайно напрегнати схватки през последната седмица. Непоклатимата наглед увереност на генерала го успокоява и в същото време го вълнува, защото като че ли се дължи на искрена вяра, че всичко, което вършат, е абсолютно, неоспоримо правилно.

Съмнението не съществува в света на генерал Лалит Бисвал. Дори без думи той вдъхва тази вяра и на своите войници.

А Рагаван подобно на мнозина други се нуждае отчаяно от нея през последните дни. В хаоса от планински села, където цивилните почти по нищо не се различават от бунтовниците, където хлапе на четиринайсет години успява някак да измъкне пистолет изпод дрипите си и да стреля по твоите приятели и бойни другари… Рагаван търси убежище във вярата на Бисвал не само за да натиска спусъка, когато е необходимо, но и за да забрави останалите зад гърба му трупове: някои на почти деца, други на старци, често дори без оръжия в ръцете.

„Във войната това е неизбежно — спомня си думите на Бисвал. — Трябва да се примирим с него и да продължим напред.“

Къщата на губернаторката вече се вижда, а той слуша Бисвал:

— … да не пренебрегваме необходимата предпазливост. Макар че е само с една здрава ръка, генерал Малагеш е сред най-умелите войници, които съм командвал, и изглежда, че не е загубила способностите си. Помнете това… но не стреляйте освен в критична ситуация.

— Господин генерал, знаем ли нещо за подбудите на генерал Малагеш? — пита един лейтенант.

— Не — отговаря Бисвал. — Но съучастието ѝ в направеното от дрейлингите е крайно обезпокояващо. Знаела е, че съществува заплаха за нашата национална сигурност, но е решила да не ни уведоми за това.

— Господин генерал, да не искате да кажете, че тя е… предател? — пита лейтенантът.

Мълчанието на Бисвал се проточва.

— Трудно ми е да повярвам в това дори сега. Но тя ни лъжеше още откакто дойде тук. И лъжите ѝ застрашиха всички и в този град, и във Форт Тинадеши.

Лейтенантът ругае под нос.

— Разтревожен съм — добавя Бисвал. — Това мога да ви кажа. Много съм разтревожен.

Колата спира пред къщата. Бисвал слиза, изслушва сержанта, който е дошъл пръв, и казва:

— Ще вляза, за да говоря с нея. Засега трябва да обезопасим периметъра. Съвсем близо сме до пристанището, а дрейлингите са въоръжени и много дисциплинирани. Бъдете нащрек.

Рагаван гледа как генералът и лейтенантът влизат в къщата, после застава на пост на скалата, под която склонът се спуска към пристанището.

Трудно му е да овладее погнусата и възмущението си. Поглежда към къщата. Не бива да си позволява такива мисли, но почти се надява, че Бисвал ще застреля Малагеш. Ще е ужасно произшествие, но пък и вестникарите може да се намесят — ще научат колко подозрително се е държала, а после може да се вгледат и в Галадеш, и в министър-председателката, да се замислят какво иска от войниците си.

Мръщи се. Нещо не е както трябва.

Вижда редник Махаджан при дърветата точно пред къщата. Изведнъж Махаджан се извърта, като че ли са го стреснали, но още не е насочил пушката за стрелба.

Рагаван се облещва — от храсталака се надига някаква фигура. Жена. Висока, със златисти проблясъци по главата… Руса коса? Дрейлинг?

Това в ръката ѝ да не е пушка?

Тя вдига пушката…

Рагаван се чува как казва: „Спри!“ Усеща движенията си. Все едно е извън тялото си, реагира само по инстинкт, прикладът се долепя рязко до рамото му, прицелът и мушката се изравняват към фигурата…

Изведнъж всичко преживяно на високото плато нахлува в главата му. Деца със стреломети, прикрили се в ями. Старицата, на която помага да стане, а тя се опитва да го наръга с ножче. Връща се от патрул и намира редник Мишра по лице на пътя, виещо момиче забива неспирно нож в него, а Рагаван вади пистолета си и…

Бум.

Пушката подскача в ръцете му.

Фигурата се стоварва в храстите.

Рагаван мига.

„Аз ли го направих?“

Дори от такова разстояние вижда как Махаджан се облещва от потрес. И се разкрещява:

— Не! Не! Кой стреля? Кой стреля?!

Рагаван не отговаря. Отпуска пушката и хуква нагоре по хълма към него. И други войници са се устремили натам.

Махаджан се е навел в храстите и вика диво:

— Кой стреля? Кой шибаняк стреля?! Повикайте лекар! Веднага доведете лекар!

— Какво стана? — пита го Рагаван от няколко крачки. — Коя е тази?

— Тя се предаваше! — отвръща оглушително Махаджан. — Говорех с нея! Предаваше се! Кой, да му го начукам, стреля, проклет да е?!

Стомахът на Рагаван натежава ледено.

— Тя… тя имаше пушка…

Махаджан впива поглед в него.

— Ти ли беше? Ти ли, ефрейтор? Тя се предаде, проклетнико! Даваше ми пушката си, ефрейтор! Ти знаеш ли изобщо коя застреля, а? Имаш ли представа какво направи бе?!

Рагаван наднича над рамото му към тялото на земята.

Ръката му сама се притиска към устата.

— О, не — шепне той. — О, не, не, не…

Малагеш чува как над нея се разцепват дъски. Кокалчето на пръста ѝ в халката на гранатата е побеляло. Сърцето ѝ бие толкова бързо, че бученето на кръвта в ушите ѝ е като тътен.

„Просто го направи. Хайде, дръпни! Какво чакаш? Не мисли, а го направи!“

Ръката ѝ не помръдва.

— Не ти стига смелост, а? — подмята Рада.

— Как пък не — отвръща Малагеш, обляна в пот.

— Е, щом ти стига… Отдавна очаквам, че ще ме убие Сейпур — казва Рада. — Радвам се, макар и малко, че и ти ще умреш с мен.

Слабите гласове на пазителите още отекват в главата ѝ:

„… стоварих острието, разсмях се от кръвта по лицето си…“

„… хвърлихме се напред, краката ни препускаха по земята, виехме към слънцето и го накарахме да узнае що е страх…“

„… изоставяха децата си, за да избягат от нас, но беше все едно — и млади, и стари бяха наши врагове…“

— Проклета да си, Рада, че ме принуди да направя този избор — казва Малагеш. — И проклети да са моите войници, че са те спасили в Баликов, че са изпълнили дълга си.

— Не ме спасиха — едва чуто отговаря Рада. — Аз умрях под онази къща. Но тогава още не знаех.

Страховит трясък над тях. И невъздържан вик… гласът на Бисвал…

— Тюрин? Тюрин, долу ли си?

— Разкарай се оттук, Лалит! — провиква се тя. — Махни се! Аз ще… ще взривя тази прокълната къща!

Ръката ѝ вече трепери.

— Какво? Тюрин, не полудявай! Слизам!

— Не! Махни се! Говоря сериозно! Наистина. — Тя стиска клепачи. Сълзите ѝ потичат по бузите. — Нямам друг избор! Изведи войниците оттук!

— Не прави нищо! Просто… просто чакай!

Тропот на забързани стъпки.

— Не! — крещи Малагеш. — Не слизай! Махни се, махни се!

Той не спира. Тя вижда кални ботуши, Бисвал се спуска бавно по стъпалата, вдигнал ръце.

Дори в този миг видът му я смайва: личи, че генерал Лалит Бисвал се е върнал току-що от битка. Униформата му е нацапана с пръски кал и пепел, на десния му ръкав има петно, в което Малагеш веднага разпознава кръв. Лицето му е посивяло и мършаво, изглежда състарен с години след предишната им среща. Тя се взира в очите му, смалени и бледи от изтощение, губят се в подпухналите торбички под тях. Не би могла да каже кой от тях е по-изнурен и унил: старият мъж на стъпалата, който като че ли е загубил война наскоро, или старата жена до пещта с пръст в халката на граната.

— Трябва да се махнеш оттук, Лалит — моли се Малагеш. — Трябва да бягаш!

Големите тъмни очи на Рада гледат ту нея, ту него.

— Какви са тези гласове? — пита Бисвал и върти озадачено глава. — Кой говори, кой казва тези думи?

— Няма значение, Лалит, просто се махни!

Той тръсва глава и прекрачва към нея.

— Не. Няма. Не знам нито защо си тук, Тюрин, нито какво се случва, нито защо смяташ, че трябва да правиш това. Но аз познавам Тюрин Малагеш и знам, че тя не би постъпила така.

— Само това остана! — бълва думите тя. — Тези мечове са направени от… Лалит, те пробуждат воортяштанските мъртъвци! Пазителите, Лалит! Те говорят! Обещано им е нашествие, война до пълното унищожение на света, и сега те ще го направят! Трябва да унищожа тези мечове, трябва!

Бисвал поглежда мечовете.

— Признавам, че това е… крайно подозрително. Но нека го обсъдим, Тюрин. Можеш да ми обясниш всичко. Каквото и да се стремиш да постигнеш, не е това начинът да го направиш.

— Не мога да обяснявам — няма време! Трябва да ги унищожа, и то още сега!

Той пак пристъпва към нея.

— Тук имам войници с предостатъчна огнева мощ. Не е необходимо да губиш живота си, за да го направиш. Ако ми обясниш всичко, след това охотно ще го направя вместо тебе.

— Лалит… Моля те, бягай.

— Остави гранатата, Тюрин. Просто я остави на пода бавно и спокойно. Войниците над нас са четирима, ако дръпнеш този предпазител, ще убиеш не само мен, а и тях.

Малагеш затваря очи.

— Проклятие…

— Знам, че няма да го направиш. Никога не би убила още от своите войници. Просто пусни гранатата. Всичко свърши. Просто ми разкажи какво се е случило.

Дълга протяжна въздишка се изтръгва от Малагеш. Цялото ѝ тяло се е напрегнало така, че трепери. Бавно, съвсем бавно свитият ѝ пръст се измъква от халката на гранатата.

Гранатата тупва глухо на пода. След миг и Малагеш тупва на пода. Превила е глава между коленете си, диша тежко и пресекливо.

Бисвал застава пред нея и протяга ръка.

— И личното ти оръжие, Тюрин.

— Какво? — пита тя безчувствено.

— Барабанлията. Искам да съм сигурен.

Без да се замисля, тя вади барабанлията от кобура и го дава на Бисвал.

— А сега… Какво щеше да ми казваш за мечовете?

— Чуваш ли ги в главата си? Гласовете, които говорят тези гнусотии?

Той кима начумерено.

— Те са пазители — обяснява Малагеш. — Гласове на пазители. Мечът и боецът са били слети в едно, а „тинадескитът“ е стрити на прах мечове, в които още са уловени следи от душите им. Рада се е досетила, че като изкове мечовете наново, може да пробуди мъртвите, да ги примами да нахлуят и да унищожат сътворението, както им е било обещано преди много години.

Бисвал я е зяпнал потресен.

— Това… това не може да е вярно. Нелепо е! Не може да е вярно. — Обръща се към Рада. — Или може?…

На лицето ѝ е изписано тържествуващо блаженство.

— Да, вярно е. И всичко свърши. Аз победих. Просто вие още не знаете това.

— Ти… наистина ли си вярваш?

— Не е нужно да вярвам. Това е самата действителност. Ще се случи, и то скоро. Генерале, преди пет години в Баликов се яви бог… но тази вечер тук ще започне нещо, пред което онази случка ще ви се стори дребно сбиване.

Той пак се взира в Малагеш със странно блеснали очи.

— Тя… тя иска да започне още една битка като в Баликов ли?

— Не. По-лошо е. Ще бъде страшно нашествие.

— На пазители… като Жургут ли?

— Хиляди — уморено казва Малагеш. — Или още повече. Ще нахлуят с кораби. Ще прекосят морето от Града на остриетата. Така е предречено, това им е обещано.

— Не можете да се сражавате с тях — вмята Рада. — Никой от вас не може. Видяхте какво причини Жургут на града. Ще ви разкъсат на парченца. И най-мощните ви оръжия няма да ги възпрат. — Усмихва се лъчезарно. — Аз ги освободих, разбирате ли? Бяха в капана на техния съсипан град… Пуснах ги да излязат от мрака.

Бисвал мълчи. Накрая казва на Малагеш:

— Значи ще има война.

— Война с невиждан размах — отвръща тя. — Трябва да предотвратим това. Длъжни сме.

— Късно е — натяква Рада. — Случва се в момента. Някъде в морето се сливат две реалности. Скоро водите ще почернеят от бойни кораби и ще настъпи краят на цялата тази епоха.

Бисвал се е вторачил в Малагеш.

— Тюрин, бъди честна с мен. Говори ми като на войник, като на твой равен. Наистина ли, искрено ли вярваш, че ще се случи каквото казва тя?

— Да, вярвам. Аз бях в Града на остриетата, видях армията от чакащи мъртъвци. Затова съм цялата в червено, Лалит, и… знам, че звучи безсмислено, знам, че изглежда невъзможно, но това е истината. Ще бъде битка и война с размах, какъвто не сме виждали никога.

Той се взира в нея дълго, очите му са малки и тъжни, очи на човек, видял много смърт неотдавна и очакващ да види още съвсем скоро.

— Битка и война с размах, какъвто не сме виждали никога… — повтаря сякаш на себе си. Нещо остро се появява в погледа му, нещо студено и яростно, и той натъртва тихо: — Вярвам ти.

Вдига барабанлията пред лицето на Рада и натиска спусъка.

Изстрелът е оглушителен. Куршумът прониква във вътрешния ъгъл на дясното око на Рада, точно където е слъзната жлеза, и окото хлътва навътре, за да придаде на лицето чудато изкуствен вид, сякаш жената е зле изработен манекен. Тилът ѝ се пръска, оплисква наковалнята в тъмнолилаво и откъм нажежените въглени се разнася тежко съскане. Рада се килва на пода с изражение на тъпо изумление, сковало завинаги кръглото ѝ бледо лице.

Малагеш се е опулила. Но после вдига поглед към Бисвал и открива на лицето му каменна решимост, каквато е виждала само веднъж преди много години близо до портите на Баликов: намерението да направи каквото е нужно според него и очакването светът или да се подчини, или да не му се пречка в краката.

— Питал съм се как бихме могли да се пробудим — проточва той замислено. — Още една Битка за Баликов… Ето нещо, което не бих искал да пропусна.

— Лалит, какво… Какво?…

— Лейтенант! — вика той.

— Какво… какво направи, Лалит? — казва тя отпаднало. — Какво правиш?

Бисвал изтръсква нехайно патроните от барабанлията и те тракат по пода. Някой тича надолу по стъпалата. Бисвал хваща оръжието за цевите и замахва към Малагеш…

Светът избухва от болка. Тя усеща как полита настрани, таванът сякаш се завърта над нея.

Млад сейпурски офицер слиза забързано в ковачницата и спира, щом вижда трупа на Рада.

— Генерал Малагеш току-що застреля губернатор Рада Смолиск — спокойно казва Бисвал. — Успях да я обезвредя. Отведете я в ареста.

Излиза, без да я погледне. Малагеш се напъва да остане в съзнание, но всичко притъмнява.

Кралица на мъката

Дадох детето си за това. Дадох детето си на Нея.

Отдадох се на Нея. Сега и завинаги.

Ако поискате от мен да захвърля меча си, значи искате да се откажа от единственото, което ми остана.

Писания на свети Жургут, 731 г.

Валайча Тинадеши се бори да вдиша. Мислела е, че ще е лесно — Малагеш ще унищожи мечовете и просто ще се откъснат отново… Но вместо да се зареят, вместо да потънат отново в сенките на действителността, ги чувства как всички стават истински и будни както някога.

И осъзнават, че тя не е онази, за която са я смятали.

Тази кървяща ужасена жена не е Императрицата на гробовете. Не е Божеството на смъртта и войната. Защо е тук? Защо са я слушали? Отхвърлят я неотклонно.

Процесът е непоносимо мъчителен. Отхвърлят я както плът избутва бавно бодил навън. Досега не е разбирала доколко е станала част от тях в какъв ли не смисъл, и когато я изоставят, избутват я встрани, все едно губи крайник, който не е и подозирала, че има.

Усеща как умира. Чувства как избледнява, как самият Град на остриетата я притиска, смазва съзнанието ѝ, премахва същество, на което мястото му поначало не е тук.

Още чува мислите на пазителите, ехтящи над бреговете: „Майко… Майко, ние идваме… Идваме при тебе…“ И долавя как те потеглят, как се понасят към земята на живите.

— Не — скимти тя. — Моля ви, не…

Не може да издържи. Залита и пада, няма сили да стои. Слуша ги как зоват своята майка. Гласовете им се сливат в главата ѝ и изведнъж тя си спомня един отдавнашен ден, още когато е била в Сейпур с децата си… всички се държат за ръце и тичат заедно надолу по склона, смеят се ликуващо, някои се търкулват чак до подножието…

Последните ѝ мисли: жежкото лятно слънце, меката прегръдка на тревата, звънливият детски смях, топлите пръстчета, стискащи в захлас ръката ѝ.

За Зигруд сенките обикновено са удобни. За него вече е съвсем естествено да остава невидим и да се свира в тъмните промеждутъци на света. Но когато се присвива в сенките на дърветата до къщата на Рада Смолиск, няма как да си внуши, че тук му е удобно.

Нищо не е наред. Нищо не е каквото е очаквал.

Наблюдава сейпурски войници, които излизат във върволица от къщата и май изнасят стойки с мечове, а накрая и две тела. Първо Малагеш с вързани зад гърба ръце, един войник я държи за глезените, друг — под мишниците. „Може да е жива — преценява той. — Никой не връзва ръцете на труп.“ Но тя е цялата в тъмночервено, което е… необичайно.

Второто тяло е на носилка и е покрито. Само успява да види, че тялото е на много нисък човек и ако се съди по капещата кръв, най-вероятно е бездиханно.

Гледа ги смръщен как се качват в колите и потеглят. Какво се е случило? За какво ѝ е било на Малагеш да отива при губернаторката? Какво може да е открила в задгробния живот, за да я тласне насам и да поиска да дойде и той?

И къде е дъщеря му?

Бисвал излиза. Слуша офицер, който му докладва нещо. Кима, макар че явно е недоволен, но не и разгневен: съобщават му нещо, с което ще се справят някак и ще понесат последствията, изобщо не е било желателно, обаче не е чак най-голямата му грижа. Лейтенантът сочи често към място между дърветата недалеч от къщата, където има гъсти храсти. Бисвал поглежда натам с хладна сдържаност и кима. Казва само няколко думи, може би: „Какво да се прави“, и се качва в кола, която отпрашва бързо по пътя.

Наоколо остават само неколцина войници. Зигруд чака да се разпръснат и се промушва между дърветата.

Пред служебния вход на къщата стои на пост войник, затова той няма да се насочи натам. Промъква към храстите и се пита какво може да ги е разтревожило толкова…

От десетина стъпки надушва кръв. Много кръв.

Оглежда изпод гъстата сянка на дърво. Няма как да открие всички следи в това положение, но личи къде клонките на храста са били смачкани от падащо тяло.

Надушва и нещо… познато. Дим от цигари. Необикновен дим, ароматен и екзотичен. Същите цигари, казва си Зигруд, които неговата дъщеря пуши почти непрекъснато.

Зигруд се заглежда нагоре към Форт Тинадеши и размишлява.

Малагеш се събужда и след миг вече съжалява за това. Усеща мозъка си като огромна цицина. Пъшка и вдига лявата си ръка да се пипне по челото, но си спомня твърде късно, че китката ѝ е от метал. Удря се в лицето и раната ѝ сякаш пламва. Тя стене жално и тръска глава. Тилът ѝ стърже в каменен под.

Мръщи се и отваря очи. Намира се в килия, осветена от електрическа лампа. Доколкото знае, само на едно място във Воортяштан използват електричество…

Всичко нахлува в ума ѝ като сън.

Мечовете.

— Ей! — казва тя. — Ей, има ли някой?

Тишина.

Насилва се да седне. Струва ѝ се, че нещо в главата ѝ се плиска неприятно — гъста течност, която може да шурне през крехките стени на черепа ѝ. Този път опипва челото си с правилната ръка и открива по лицето си засъхнала кръв. Бисвал май за малко не ѝ е сцепил главата.

Не може да види нищо особено през решетката на вратата: отсреща има само каменна стена, тъмна и мухлясала, над която примигва лампа. Малагеш се изправя, макар това да ѝ отнема много повече време, отколкото очаква, отива до вратата и се обляга на нея.

Проверява джобовете си. Кобура го няма, разбира се, както и останалото снаряжение. Няма го и меча на Воортя. Може да стане още по-зле, ако някой го изхвърли, защото не знае какво представлява.

Пъха лицето си между прътите на решетката, доколкото може, и оглежда коридора. Наляво има само още килии, но на двайсетина крачки вдясно стои редник с тъмночервена барета, жена. Малагеш няма как да прочете името ѝ от такова разстояние, но поне вижда нашивките и вече знае чина ѝ. Дебелата врата до нея е желязна и има остъклено прозорче в средата. Явно тази част от крепостта е стара, защото според Малагеш във вратите няма нищо съвременно.

— Ей… — подвиква тя. Не е говорила от известно време и се прокашля. — Ей, редник! Чуй ме. Слушай, аз… Проклятие, как ме цепи главата… Трябва да говоря с Бисвал! Задължително! Не знам какво си мисли, че става тук, но греши, той… той греши!

Жената до вратата стои неподвижно. И почти не мига.

— Слушай — настоява Малагеш. — Звучи смахнато, редник, но… Но ще ни нападнат. Ще има още една атака на Божественото! Заклевам се, че е вярно! Трябва да направим нещо веднага! И аз не бих повярвала, но…

Дежурната пак мига бавно, вторачена в празното пространство.

Малагеш напряга докрай белите си дробове и изревава:

— Проклето да е всичко, редник! Може да съм в килия, но съм старши офицер, така че изпълнявай незабавно заповедта! Изправени сме пред смъртоносна заплаха, мой и твой дълг е да я възпрем!

Нищо. Все едно жената е глуха.

— Адове… — казва Малагеш. — Няма да ме чуеш каквото и да кажа, нали?

Жената мига отново.

— Ех, че гадост — отбелязва Малагеш, сяда на пода и се мъчи да мисли.

Капитан Сакти седи в голямата заседателна зала на Форт Тинадеши и полага усилия да не заспи. Яздили са почти цяло денонощие и за него е тежка борба да се задържи седнал, камо ли да остане буден. От пръв поглед личи, че майор Хукери и другите старши офицери наоколо са в същото състояние. Вече са осведомени за новата опасност, свързана с дрейлингите. Кое може да е още по-важно, та генерал Бисвал да свика това съвещание?

Вратата се отваря и влиза Бисвал, замислен, с ръце зад гърба. У него се долавя особена гордост и жизненост: леко прекаляване с изопнатия гръб и с напетите крачки. Не е лесно обаче да се познае дали е доволен или вбесен.

Застава на подиума и се обръща към своите офицери.

— Благодаря ви, че сте тук с мен тази нощ — започва тихо. — Знам, че през последните дни не ви беше леко. Нямаме много време, затова ще говоря по същество. Наскоро разкрихме отдавнашен заговор на дрейлингите — укривали са воортяштански артефакти на Божественото, събрани от дъното на океана. Подозирам, че са се опасявали да не прекратим проекта за пристанището, за да предотвратим нежелателни последствия. Тяхното двуличие обаче ни постави в много тежко положение — заради техните действия ще има още едно посегателство на Божественото срещу нашия начин на живот. Наш дълг е да браним тези брегове.

В залата цари мъртвешка тишина.

— Установих, че генерал Малагеш е участвала в заговора на дрейлингите — продължава Бисвал. — Тя и главен технолог Харквалдсон са решили да убият губернатор Рада Смолиск, която е разкрила престъпленията им. С прискърбие ви съобщавам, че генерал Малагеш успя да осъществи този замисъл. И както може да се очаква от крадци и предатели, които не знаят що е чест, тя уби и главен технолог Харквалдсон, за да прикрие извършеното. Задържахме генерал Малагеш под стража.

— Правосъдието ще ѝ въздаде каквото е заслужила — продължава той. — Но първо се налага да воюваме. Изменницата призна, че атаката на Божественото ще започне по море като нахлуване във Воортяштан. Сега имаме предимство, мои горди сейпурски офицери. Научихме предварително за нападението. И ако се сражаваме доблестно, ще победим — и ще пребъдем като незабравими герои. И на всички глупости, в които се забърка нашата страна тук, на Континента, на цялото безсмислено прахосничество ще бъде сложен край след тази нощ.

Сакти гледа другите в залата. Някои са се облещили с нескрит ужас, други са се просълзили от възхищение.

— А сега вървете — изрича Бисвал. — Идете да браните крепостните стени, да подготвите войските си. До сутринта ние ще се превърнем в легенда.

На седемдесет мили южно от град Воортяштан товарният кораб „Хегелунд“ е в края на плаването си към строящото се пристанище. Капитан Скелстад вече е извършвал това плаване няколко пъти, превозвал е материали между Воортяштан и Аханаштан, но това е най-големият товар досега: десет хиляди тона аханаштански цимент за преобразяването на река Солда. Пресметнал е, че „Хегелунд“ ще пристигне преди два след полунощ, тъкмо навреме за поредния работен ден на ЮДК.

Поне е така според изчисленията. Но тази нощ… има нещо сбъркано. Той стои на мостика, сверява безбройните си навигационни карти и таблици и се опитва да докаже, че невъзможното не се е случило въпреки показанията на всички уреди, които го уверяват в обратното.

Пак проверява по картите.

После гледа данните за атмосферното налягане, скоростта и наличното гориво.

Бута назад фуражката и се почесва по главата.

— Що за адове…

Разходът на гориво е невероятно висок, а не би трябвало да е така — очаква се да се намират в Голямото западно течение, онова океанско течение, което не само загрява крайбрежните води на Воортяштан, но и се движи с голяма скорост край брега и затова е чудесен маршрут, по който пестят гориво.

Само че не го пестят. През последните два часа са изразходвали абсурдни количества гориво, а въпреки това се движат много по-бавно.

И отгоре на всичко данните, които чете в момента, почти го убеждават, че Голямото западно течение е изчезнало безследно или поне се е объркало напълно.

Старшият помощник нахълтва задъхан на мостика.

— Проверих отново, капитане — шест… шест мили.

— Така ли? — недоверчиво казва Скелстад. — Тогава защо се движим адски мудно?

— Не ме оставихте да довърша, капитане. Шест мили на юг-югоизток.

— Шест мили на юг? — мърмори Скелстад стъписано. — Не може да бъде! Тоест… да, тази лайнарщина е невъзможна! Наричат го Голямото западно, защото тече на запад, ако не знаеш!

— Знам, капитане — отвръща старшият помощник. — Но… май вече не е така. Изглежда, че…

— Какво изглежда?

— Че е… отклонено, капитане.

— Отклонено ли?

— Да. Препречено, капитане. Цялото Голямо западно. Все едно се е натъкнало на нещо.

— На какво се е натъкнало?! — побеснява Скелстад.

— Огледах до хоризонта, капитане, но не видях…

Старшият помощник не довършва отговора си, защото в този миг корабът се раздрусва от носа до кърмата, сякаш са се блъснали в друг морски съд. Капитан Скелстад и старшият помощник залитат, падат и се търкалят по пода на мостика. Скелстад усеща как корабът се движи под него, накланя се встрани с бързина, която би трябвало да е немислима и в най-бурното море. Като при засядане на брега, но наоколо няма брегове, разбира се, нали са насред океана.

Тръскането и клатенето не спират, но поне се забавят достатъчно, та Скелстад да пропълзи до илюминаторите и да се надигне да погледне.

Отначало му се привижда, че „Хегелунд“ се е врязал в бял отломък, щръкнал от морето, и то на цели стотина стъпки над водата.

— Айсберг? — чуди се той на глас. — Толкова далеч на юг?

Но отломъкът расте пред очите му: изглежда, че някой бута великанско морско копие над повърхността, то се извисява с изумителна бързина.

— Каква е тази чудесия… — шепне старшият помощник.

Скелстад се взира в отломъка и проумява, че всъщност е някаква бяла кула, защото забелязва отстрани, макар че е невъзможно, прозорец и балкон. С издигането си кулата се разширява, стърже оглушително отдясно по носа на „Хегелунд“ и го поврежда така, че скоро корабът не би могъл да продължи плаването си. Скелстад вече се плаши, че кулата направо ще пререже корпуса, но огромен воден мехур тласка „Хегелунд“ назад тъкмо когато още кули (а те са много) пробиват водата наоколо.

— Що за ад е това? — крещи старшият помощник.

Корабът охка, стене, трещи и скърца, сякаш оплаква жално участта си.

— Като гледам — провиква се Скелстад, — това е препречило Голямото западно!

Със смайващо стържене целият кораб е избутан нагоре. Тласъкът е много по-силен от сблъсъка с кулата, капитанът и помощникът са подхвърлени във въздуха така, че за малко не се долепят до тавана. Стоварват се на пода, Скелстад си удря главата толкова силно, че за малко изпада в несвяст.

Когато светът пак се превръща услужливо в разбираема поредица от гледки и звуци, капитанът мига и вижда пребледнелия си помощник да се взира през илюминаторите.

— Ъ-ъ… капитане… елате да видите.

Скелстад пъшка и бавно се изправя. Поглежда и се смръзва.

Насред океана се е появил остров. Бреговете му са бели като кост, в средата има твърдина с цвят на слонова кост колкото малък град, а в средата ѝ се извисява кула. Океанът се стича буйно от нея, водата се отдръпва като завеси от сцена и той вече вижда някакви същества по белите брегове…

Неизброими, хилядни тълпи от… мъже? Хора? А дали са хора? В очите на Скелстад са по-скоро чудовища, клатушкащи се сборища от рога и зъби с грамадни остриета в ръцете, вперили погледи в осветеното от луната море… А във водата са се появили хиляди дълги тесни кораби с бледо сребристи платна. Мъждукат като огромен рояк великански медузи, изникнали върху океанските вълни, но сякаш винаги са били тук.

Това е цял флот. Боен флот, какъвто не е виждал досега.

— Откъде се появиха, капитане? — пита старшият помощник. — Няма как всичко това да е било на морското дъно, нали?

Чудовищните фигури нагазват във водата, качват се на призрачните си кораби и се заемат да опънат платната.

Или поне повечето фигури го правят. Някои се обръщат към „Хегелунд“.

Чува се тих плътен звук като хор от много гласове, равномерно бучене.

Фигурите на брега се размърдват и сякаш ято птици се издига от тях, само че птиците са чудновати и блещукат…

„Не — проумява Скелстад, взрян в устремилите се към него неща. — Не са птици. Мечове са.“

Трясък. А после — мрак.

— Мирът — изрича глас — е липсата на война.

Малагеш трепва, подсмърча и разбира, че се е унесла в килията с опрян на стената гръб. Оглежда се. Лампите в затвора са мъждиви и слаби, оцветяват неприветливите тъмни стени в оттенък на кафе. Някой стои зад решетестата врата на нейната килия. Успява да зърне само високо чело и очертанията на широки яки рамене.

— Лалит?… — мънка тя замаяно.

— Така мислят штаните — казва той тихо и дрезгаво. — Това са проповядвали в този град векове наред. Чел съм техни писания. „Войната и конфликтът образуват морето, в което плуват държавите — твърди свети Петренко. — Онези, които са имали късмета да намерят чисти тихи води, са убедени в обратното. Те са забравили, че войната е движещата сила. Войната е естествена. Войната ни прави силни.“

— Лалит… Какви ги вършиш, адовете те взели? Защо уби Рада? Ти чу ли дори една дума от това, което ти казах?

— Чух — спокойно отговаря той. — Слушах те. Вярвам ти.

— А мечовете? Унищожи ли ги?

Бисвал върти глава. Мътната светлина откроява необичайния блясък в очите му. Напомня на Малагеш за свиреп звяр, който гледа сърдито от сенките на клетката си.

— Заповядах да ги пренесат в крепостта, за да бъдат под охрана.

— Какво си направил?!

— Тюрин, ти казваш, че ако тези мечове ги има, ще започне война. Вярвам ти. Но вярвам и че войната поначало е неизбежна. Сейпур се облагодетелства от голямото неравновесие на силите в света през последните седемдесет години. Никой не оспорваше неговата власт и надмощие. Това обаче го направи мекушав и слаб.

— Какви ги дрънкаш?

— Ти видя хората тук — не млъква Бисвал. — Не мислиш ли, че рано или късно щяха да започнат война срещу нас? И сега се сражават срещу нас, ако ще с тояги и камъни. Представи си какво ще стане, ако постигнат напредък. Тюрин, не сме водили истинска война от четири десетилетия, а нашата страна се насилва да забрави последната, в която ти и аз проливахме кръвта си. Смята се за невъзпитано да обсъждаш истината за нашето положение в света. На Сейпур ще му се наложи все някога да разбере истината. Ще бъдем принудени да се бием отново. Страната ни не може да позволява и занапред на други държави да правят каквото си поискат. Не може да остава пасивна и в никакъв случай не може повече да се раздава. — Той скланя глава. — Ако на мен се пада да пробудя Сейпур от дрямката, така да бъде.

Малагеш го зяпа в ужас.

— Искаш да… да се възползваш от Нощта на Морето от мечове, за да започнеш световна война?

— Тюрин, вече има световна война. Но засега е тиха. Континентът е все по-силен. Съпротивява ни се. Сега е беден, но няма да остане такъв завинаги. Можем или да направим нещо сега, или да си платим за бездействието по-късно. Аз предпочитам първото.

— Но… но… Но това е шибано безумие!

— Това е истината — възразява той невъзмутимо. — Да бъдеш световна сила означава да воюваш непрекъснато със съседите си. Или ще признаем тази истина, или ще се сгромолясаме. А тази нощ ще принуди нашата страна да направи своя избор.

— Лудост! — яростно възкликва Малагеш. — И отгоре на всичко тъпота! Защото ще бъде шибано клане, Лалит, и изкланите ще бъдем ние! Те ни превъзхождат числено хиляда към едно, а всеки от техните бойци е равен на сто от нашите!

— Съмняваш се в нас — казва Бисвал с вбесяваща ведрост. — Разбира се, какво друго да очаквам. Ти живя в сянката на Комейд, а тя никога не е преливала от обич към въоръжените сили. Тук разполагаме с усъвършенствани оръжия, Тюрин, с огромна разрушителна мощ. И сме предупредени. Воортяштанската армия ще бъде привлечена насам от мечовете си и ние ще я изтрием от лицето на света. Вече заповядах бойна готовност на бреговите батареи. А след битката отношението на Сейпур към тази съсипана земя ще се промени.

— Ти си проклет глупак! — сопва му се Малагеш. — Излагаш на невъобразим риск живота на всеки от подчинените ти войници заради лайняната си суетност! Всичко опира не до държави, война или неравновесие на силите, а само до тебе!

Огромните ръце на Бисвал стискат прътите на решетката, но той не продумва.

— Просто искаш своя дял от славата — продължава тя. — Не можеш да простиш на Сейпур, защото отказва дори да признае, че е имало Жълт поход. Не можеш да простиш и на мен, защото ме възхваляваха като проклетата героиня в Битката за Баликов. Смяташ и себе си за герой, но началниците ти се държат с тебе като с чудовище. Какъвто си, Лалит. — Добавя тихо: — Каквито сме и двамата заради онова, което направихме.

— Онова, което направихме ли? — съска Бисвал. Така се е вкопчил в прътите, че решетката издрънчава. — Какво направихме? Победихме във войната ли? Толкова ли е страшно? Спасихме живота на сейпури, прекратихме сраженията? Диви зверове ли сме, защото направихме това възможно? Правилно ли е те да забравят за нас, за стореното от нас?

Малагеш скача и крещи в лицето му:

— Ние разрушихме градове! Изтребихме семейства! Не само убивахме цивилни, а погубвахме деца в съня им!

— Защото нашата страна искаше това от нас! Поискаха го, а после забравиха. Забравиха онези от нас, които бяха готови да дадат живота си за тях! Трябваше да ни бъдат благодарни, но те просто забравиха!

— О, я стига! Достатъчно! Дано моретата те прокълнат, Лалит Бисвал. Дано съдбата те прокълне хилядократно, защото не си взе поука като мен! Ние сме служители. Ние служим. Служим колкото може по-човечно и не искаме нищо от страната си. Ето с какво се съгласяваме, когато обличаме униформите. А за твоето пъчене, за твоите мечти на завоевател няма място в цивилизования свят.

Лицето му е бяло от ярост, гледа я втренчено.

— Дойдох да поискам от тебе да се присъединиш към мен — казва той тихо. — Да ни помогнеш в отбраната срещу това нападение. Ще ми откажеш ли, ще изоставиш ли съратниците си?

— Да, отказвам да участвам в твоята глупашка война. Не служа на тебе. Служа на страната си. Убий ме, ако искаш, както аз убих Банса и Санкар. Предпочитам доблестната смърт пред дивашкия живот.

Той отстъпва заднешком от килията, диша тежко.

— Няма да хабя куршум — прошепва, обръща се, стиснал юмруци покрай тялото си, и се отдалечава.

Зигруд стои на прага пред тъмната стая в крепостта. Взрял се е във високата метална маса отсреща, в положеното на нея тяло. Проникнал е лесно в крепостта — навсякъде е пълна бъркотия заради някакво съобщение на Бисвал, но вече е тук и открива, че не може да продължи.

Трябва да се размърда и знае, че ще го направи, но още не може. Не би могъл да се застави да направи и една крачка.

Тук тегне миризмата на кръв и цигари. Усеща немощ в ръцете и краката си, сърцето му се е разтуптяло. Зигруд же Харквалдсон никога не е мислил, че иска много от живота, не изпитва настървения копнеж, присъщ на мнозина, но сега най-силното му желание е да не повярва в действителността, да отхвърли толкова неистово това, което е пред очите му, че да наложи подчинение на целия свят, да прогони тази гледка обратно в дупката ѝ като някаква лазеща гадинка.

Но не може. Затова е сам с тъмната пуста стая, с миризмата на цигари и с младата жена върху масата.

Тръгва през стаята към нея.

Спомня си кога я е видял за пръв път.

Беше твърде млад за бащинство. По-скоро си беше дете също като жена си Хилд. Промъкна се в сумрачната спалня с чувството, че се натрапва в нещо забранено за него, защото до този миг в стаята влизаха и излизаха неспирно само бабички и млади слугини, както и майката на Хилд, разбира се, за да ѝ помага при раждането. Затова щом отвори вратата, сякаш надникна в някакъв свещен храм, недостъпен за недостойни миряни като него. Но вместо ритуали и обреди там беше само Хилд на голямото легло, отпаднала и запотена, но усмихната, майка ѝ приседнала на края на леглото и кошницата на масата до тях.

— Влез — подкани го прегракналата от изтощение Хилд. — Влез да я видиш.

И Зигруд влезе. Макар че вече се бе сражавал за своя баща, макар че бе прекосил много опасни морета, изведнъж се почувства много смутен и уплашен, може би от неосъзнатата увереност, че неговият свят ще се промени.

Точно това се случи, когато се надвеси над кошницата и увитото в пелени мъничко розово човече в нея, личицето му сбърчено от недоволство, сякаш раждането е било непоносимо досадно.

И сега, крачещ в тъмната стая насред крепостта, той си спомня как протяга ръка, станала внезапно толкова грамадна, груба и непохватна, за да погали меката розова бузка с опакото на пръстите си, преди да изрече името ѝ.

Стои пред тялото на масата.

Тя е мръсна и раздърпана, яката ѝ е извита толкова накриво, че приживе никога не би допуснала това. По дрехите ѝ са полепнали листа от папрат и храсти, очилата ги няма, кичурите са разрошени около лицето. Въпреки всичко е красива, каквато я помни — хладнокръвна, спокойна, напълно съсредоточена, благословена или може би прокълната с непоклатимо самообладание. Дори в смъртта си изглежда уверена.

— Зигне… — прошепва той.

Платът на лявата ѝ гърда е потъмнял от кръв. Оттам е излязъл куршумът — застреляли са я в гръб.

Ръцете му се тресат.

Да се бориш толкова дълго за нещо и да го имаш мимолетно, преди пак да ти го отнемат…

Вратата се блъска в стената. Влизат трима войници с вдигнати пушки.

— Горе ръцете! — вика един. — Горе ръцете, казах! Веднага!

Зигруд се взира в лицето на своята дъщеря.

— Намерихме скапаната ти въжена стълба — казва друг войник. — Сетихме се, че ще дойдеш първо тук.

Той гали бузата ѝ с кокалчето на големия си мазолест палец.

Войниците го доближават.

— Вдигни ръце! Ти глух ли си бе?

Нещо прокапва по масата до тялото на дъщеря му. Зигруд го поглежда — кръв.

Носът му кърви. Той вдига лявата си ръка и улавя три капки, бялата ръкавица потъмнява, болката тупти в белега под плата.

Той шепне:

— Някога се гонехме в гората.

— Какво? — казва един от войниците. — Какво значи това, адовете те взели?

Още кръв капе на разтворената му длан. Зигруд я свива в юмрук и се размърдва.

Малагеш чува изстрела. Приглушен е от дебелите стени на крепостта, но тя разпознава мигновено звука.

— Адове, какво беше това? — Застава до решетката и гледа към жената на пост. — Ей, какво става?

Онази е настръхнала, вади пистолета си. Малагеш забелязва, че няма дисциплината на добър стрелец, защото веднага долепя показалеца си до спусъка. Отстъпва една крачка и гледа през прозорчето към преддверието на ареста.

— Каква беше тази шибана стрелба? — пак пита Малагеш.

— Млъкни! — скастря я дежурната.

Тишина, последвана от смразяващ писък, дълъг и пронизителен.

— Гадост… — сумти Малагеш.

— Млъкни!

Страховит трясък отвън. Някой крещи, но не заплашително или войнствено, а от необуздан ужас.

Пред прозорчето изниква лице — млад сейпурски войник, облещен от страх. Блъска по стъклото и вие:

— Отвори вратата! Отвори, трябва да ме пуснеш вътре! Пусни ме, пусни ме!

— Какво?! — отвръща жената. — Пишал, какво става там?

Войникът хвърля поглед през рамо.

— В името на шибаното море, Апант, пусни ме вътре!

Апант пък поглежда към Малагеш.

— Май ти си виновна, а? Проклетите штани са пратили някого да те отърве…

— Имам ли вид на човек, който знае какво става? — троснато казва Малагеш.

Дежурната се колебае, но вдига пистолета и отваря предпазливо. Войникът нахълтва, уплашен до смърт.

— Слава на моретата! Слава на всички морета! Сега затвори и…

Не довършва изречението, защото нещо яркочервено — ръка ли е това? — се пресяга в пролуката и го завлича обратно със страшна бързина, все едно на кръста му е вързано въже, теглено от автомобил. Войникът пищи от ужас, напразно опитва да се хване за вратата и рамката, но за частица от секундата изчезва и вратата се затръшва.

— Кучи син! — крещи редничката.

Пак отваря вратата, протяга ръката с пистолета и се хвърля напред. И вратата се затръшва повторно, трясъкът отеква по коридора.

Тишина.

Малагеш чака. И продължава да чака.

Писък зад вратата. Капки кръв опръскват стъклото на прозореца, чува се тежко блъскане, а някой натиска непохватно дръжката на вратата. Накрая тя се отваря — и дежурната залита навътре.

Лявата ѝ ръка е окървавена и неестествено извита, сякаш е била заклещена в зловеща машина. Очевидно е, че тя изпада в шок, но още ѝ стига умът да бутне вратата със здравото си рамо и да я залости. Не се справя много добре с последната задача — старото желязно резе едва се е пъхнало в скобата. Тя се обръща и тътри крака по коридора към Малагеш.

— Редник, що за ад се е отворил навън? — пита втрещената Малагеш.

— Помогни ми — скимти другата жена. — Трябва… трябва да ми помогнеш.

— Какво става?!

— Той е животно! — фъфли дежурната, устата ѝ едва оформя думите. — Той е чудовище! Моля те, трябва да ми помогнеш!

— Отключи килията и ще ти помогна!

Жената се опитва да откачи връзката ключове от колана си, но е твърде замаяна.

— Побързай, проклета да си! — вика Малагеш.

Нещо се блъска във вратата с невероятна сила. Дежурната се смръзва и гледа изцъклено натам. Вратата се разтърсва от втори ужасяващ удар. И от трети, и четвърти.

Стъклото на прозореца дрънчи. С тихо скърцане резето започва да поддава.

— О, не… — шепне ранената.

Още един удар и вратата отлита към стената. Малагеш няма време да различи какво има от другата страна, защото се чува друг, тих, но тежък удар и жената пред решетката вече крещи не от страх, а от непоносима болка. Малагеш я поглежда — под лявата ѝ мишница незнайно как се е появила дръжката на забит нож. Огромен черен нож, който ѝ е познат много добре.

Влиза Зигруд же Харквалдсон, гръдният му кош се издува и свива или от усилията, или от необуздан бяс. Оплескан е с кръв от главата до петите, пръските са образували ветрила по лицето и гърдите му. Лицето му е натъртено, има дълбока рана от острие на лявата ръка, но въпреки тези следи от схватки няма съмнение, че той е победителят във всяка.

— Зигруд, какво правиш?! — вика Малагеш. И нейната ярост се разпалва, щом проумява с кого се е бил… и убивал Зигруд. — Какво направи, шибаняко, какво направи!

Зигруд не я слуша. Отива при дежурната, която се напъва немощно да пълзи. Хваща я за главата и кръста, вдига я във въздуха и тогава Малагеш вижда струйките кръв от носа му…

„Озверял е. Полудял е.“

Не може дори да си представи какво го е подтикнало към това състояние, но веднага разбира, че в момента Зигруд може да е най-опасното същество във Форт Тинадеши.

Гледа вледенена как Зигруд блъска главата на дежурната в решетката с такава мощ, че кожата по челото на момичето се цепи като претъпкана торба. Тя млъква и очите ѝ губят всякакво изражение — или е в безсъзнание, или участта ѝ е още по-лоша.

— Спри! — крещи Малагеш. — Спри!

Но той не спира. Блъска главата в прътите отново и отново, с всеки удар лицето се обезобразява още, кожата се сцепва на слепоочието и по бузата. Около дясното око на жената бликва кръв, а Зигруд блъска главата ѝ в решетката с равномерна, гнусна упоритост.

— Лайно! — вика му Малагеш. — Мръсен тъпанар!

Когато главата на дежурната е смазана така, че никой не би я разпознал, Зигруд я захвърля настрани и се мята към прътите като звяр. На Малагеш остатъкът от пъргавина ѝ стига колкото да се отскубне от пръстите му, които на косъм се разминават с шията ѝ. Той реве диво, напъва се да я стигне, рита и блъска решетката. С тежко ръмжене отстъпва, хваща прътите и започва да дърпа.

Решетката на килията би трябвало да е прекалено здрава дори за него. Малагеш обаче знае колко стар е Форт Тинадеши и резето на вратата в коридора е пример, че не всичко съответства на съвременните технически стандарти. И това я тревожи силно, защото нещо в тази решетеста врата скърца и стене, сипят се облачета прах, сякаш самите камъни в стените ще поддадат всеки миг.

Зигруд ръмжи, опира пети в пода и дърпа отново. Пантите на вратата вече скрибуцат.

Тя знае, че ако той мине през вратата, сигурно ще я разкъса на мръвки. И нея си я бива в ръкопашния бой, но вече е виждала Зигруд да се разправя сам с половин дузина противници, пък и той има предимство във възрастта, теглото и двете здрави ръце. Малагеш поглежда за миг трупа на дежурната и стърчащия от него нож, който Зигруд за щастие е забравил, но няма как да се добере дотам.

— Зигруд! — крещи тя. — Опомни се бе, шибаняк!…

Ръката му се стрелва през прътите и стиска протезата ѝ. Дърпа неистово и закопчалките около ръката ѝ май няма да издържат.

— Хайде бе, шибаняк! — крещи му тя. — Убий ме, ако ти стиска!

Той изтръгва протезата от ръката ѝ, двамата залитат назад. Зигруд се изправя с изкривено от бяс лице, впил е пръсти в протезата, като че ли иска да я смаже, кокалчетата на юмруците му побеляват, пръстите стискат.

Но протезата остава цяла. Металът не се огъва.

Зигруд се вцепенява. Мига мудно и свежда поглед към металната ръка, която държи. Вторачил се е в нея, сякаш не схваща какво представлява. Мига все по-често, лицето му трепери и вече е гушнал протезата като бебе.

— Не — пъшка той, — не, не, не…

— Каква е тази щуротия? — ръмжи Малагеш. — Имаш късмет, че не си мъртъв, тъпо копеле! Макар че заслужаваш, проклет да си! Ти уби сейпурски войници!

— Няма я — прошепва той и изглежда, че говори на протезата. — Наистина… я няма.

— Да, шибано мъртва си е — отсича Малагеш. — Дано си доволен! Тя беше войник на Сейпур, чуваш ли — войник на Сейпур! За нищо не ти беше виновна, проклетнико, а ти я преби до смърт, шибаняко! Разбираш ли какво означава това? Ако така си намислил да ме измъкнеш оттук, няма по-жалък идиот от тебе!

— Мислех… мислех, че всичко е сън — отронва Зигруд. Вдига глава и сивото му око е бледо и възпалено на намацаното с кръв лице. — И… И Зигне? Не е било сън, нали? Тя е… тя е…

— Какви ги приказваш?

— Сънувах, че я намерих тук мъртва, сложена на маса — шепне Зигруд. — Застреляна в гръб. Сънувах, че са я застреляли в гората до къщата на Смолиск.

Малагеш сякаш е глътнала ледена буца. Казаното от Зигруд е толкова правдоподобно…

— Чакай… Да не ми казваш, че… тя е мъртва? Зигне е мъртва?!

— Мислех, че е сън — пъшка Зигруд. — Но… но не ми се вярва да е сън. Тя е мъртва, нали… Дъщеря ми е мъртва. Отнеха ми я тъкмо когато си я върнах.

Лицето му се гърчи и Малагеш потресена вижда как Зигруд же Харквалдсон плаче.

Малагеш пристъпва до вратата, коленичи. Още не му е простила за стореното, но поне вече знае защо е побеснял така.

— Бисвал е заповядал да убият Зигне?

— Не знам — хлипа той през сълзи. — Не знам. Но тя е мъртва. Сложили са я на една маса. Откраднали са тялото ѝ и са го скрили.

— Аз… съжалявам, Зигруд. Съжалявам искрено. Нямаше… нямаше да я моля да дойде, ако…

Млъква. Знае, че такива думи са безполезни.

— Не бях до нея, когато трябваше! — хълца Зигруд. — Нито веднъж не бях до нея, когато имаше нужда от мен!

— Съжалявам — казва Малагеш. — Толкова съжалявам. Но ти не си виновен. Не си виновен за нищо, Зигруд.

Той закрива лицето си с длани, няма сили да говори.

Малагеш опира глава между прътите.

— Слушай, Зигруд… Чуй ме — тя сама реши да е там. Поиска да ми помогне, за да стигна до къщата на Смолиск. Направи го, защото виждаше надвиснала заплаха и искаше да направи нещо, за да я спре. Зигне през целия си живот е искала да направи нещо значимо тук, да направи живота на милиони хора по-добър. И ако ние не направим нещо незабавно, ще се окаже, че тя си е пропиляла живота. — Пресяга се между прътите и достига с пръсти крака му. — Моля те, Зигруд. Помогни ми. Помогни ми, за да има смисъл стореното от нея.

Зигруд се напряга да седне, макар че сълзите му текат.

— Аз дори… дори не разбирам какво става.

— Вземи ключовете и ме пусни от тази килия и ще ти обясня.

Капитан Сакти крачи напред-назад по стените на Форт Тинадеши над брега, но изобщо не му е ясно какво правят тук той и неговите войници. Да, имат необходимата подготовка за разузнаване и наблюдение, но не и в морето. Всъщност почти никой в крепостта не е обучен добре за морски бойни действия, защото нито една от останалите държави не е имала истински флот, поне не след Примигването: дори да си представиш, че някоя от страните в Континента би разполагала с богатството да финансира такова начинание, си е същинска лудост.

— Сержант, виждаш ли нещо? — пита той, когато спира до сержант Бурдар.

Бурдар се е настанил над бреговата батарея и е долепил едното си око до огромен телескоп на тринога.

— Нищичко, господин капитан — отвръща сержантът, бузата му леко набръчкана под окуляра, докато оглежда хоризонта. — Е, щеше да ми е по-лесно, ако знаехме какво търсим.

— Кораби, сержант — напомня Сакти. — Следим за кораби.

— Да, знам, така каза генералът. Но ако може да ви попитам, господин капитан — какви кораби?

— Кораби на континентали. Предполагам, че са воортяштански.

— Но аз не знам как изглеждат, господин капитан, пък и никой друг не ги е виждал от почти век.

— Нищо, ти наблюдавай. Ако зърнеш дори някой пръдлив лебед, искам да науча незабавно за това.

Бурдар се подсмихва.

— Слушам, господин капитан.

Сакти продължава обиколката по стените. По негова заповед и други войници гледат хоризонта с телескопи и бинокли, но както съвсем правилно е отбелязал Бурдар, без да знаят какво дебнат, трудничко биха се подготвили да го посрещнат подобаващо.

На Сакти не му се иска да си признае, защото като почти всеки друг сейпурски офицер е всеотдаен патриот, но вече го мъчат все по-силни съмнения за службата му във Воортяштан. Откакто свети Жургут е изскочил от устието на Солда, всичко сякаш е започнало да пропада в адовете. Генерал Бисвал е изглеждал много уверен, когато е повел кампанията срещу бунтовниците в планините, но там нищо не е приличало на нормални бойни действия: засада след засада, а когато са сменили тактиката, за да се справят с тях, все по-трудно са различавали цивилните от бунтовниците. И след като се е върнал тук с Бисвал и неколцина от приближените му офицери, Сакти все не успява да си отговори дали са постигнали основната си цел — онези хора, които са изтласкали от планините, наистина ли са били виновниците за нападенията срещу тях? Или не са били нищо повече от пастири с пушки, озовали се на неподходящото място в неподходящия момент? Какъвто и да е отговорът, поне Бисвал смята, че са победили.

Но да се върне и да научи, че едва ли не пред прага им се е подготвяло някакво нашествие… Това е немислимо.

И сякаш това не стига, какво го е прихванало старши сержант Панди? Откакто се е разнесла новината за убийството на губернатор Смолиск, той е изпаднал в някаква скръбна ярост. Бурдар дори е споделил, че го е заварил да седи разплакан на стената.

Бурдар подвиква:

— Господин капитан?

Сакти бързо отива при него.

— Видя ли нещо, сержант?

— Да, господин капитан — отговаря Бурдар.

— Какво?

— Много неща…

И се отдръпва, та Сакти да застане на мястото му.

Капитанът гледа. Минава цяла минута, докато осмисли видяното. Отначало му се струва, че гледа гирлянда от електрически лампи, провиснала по вълните, но накрая разбира, че може да различи и форми в светлината.

Не са лампи. Кораби са. Светещи кораби, прастари кораби с платна, весла и остри носове. Въпреки това са кораби.

Опитва се да ги преброи. Вижда ги ту ясно, ту размътено. Все едно се взира в нощното небе с милион блещукащи звезди.

Сакти се прокашля и казва дрезгаво:

— Вдигни тревога. Веднага!

Малагеш обръща трупа на мъртвата дежурна и сваля униформата ѝ. Тегне ѝ чувството, че прави нещо твърде непочтено, пък и по униформата има кръв, но е по-добре с нея, отколкото да се размотава със своята полева униформа, цялата обагрена в неземен оттенък на червеното от набега в Града на остриетата. А може да има полза и от пистолета и сабята.

Зигруд седи кротко, докато тя му описва какво е научила, какво е видяла в къщата на Рада Смолиск, какво е казал и направил Бисвал. Зигруд вече не плаче, но се е потопил в плашеща студена безчувственост, сякаш го скрива ледена завеса, и Малагеш не успява да види човека зад нея.

— Значи трябва да унищожим тези мечове — казва той тихо.

— Ами да. Бисвал ги е пренесъл тук, поне така ми каза. Или са в неговата квартира, или ги съхранява в лабораториите за проучване на тинадескита в подземията.

— Сигурна ли си?

— Да. Трябва да се разделим. Не ми харесва, но времето изтича… ако изобщо ни е останало време. Може и да се промъкна до квартирата му с тази униформа. Как мислиш, ще стигнеш ли сам до лабораториите?

Зигруд кима, по лицето му няма и сянка на съмнение.

— Повечето долни етажи в крепостта са празни. Всички са на стените при бреговите батареи.

Тя клати глава.

— В името на морето, той съвсем сериозно е намислил да се сражава с тях. Да тръгваме. Ако не намериш мечовете, ела в квартирата на Бисвал. Ако аз не ги намеря, ще сляза в лабораториите.

Той кима.

— Добре, да тръгваме. Главното стълбище е натам.

Вървят по коридора. Малагеш вдига пистолета и отваря полека вратата.

Вторачва се в гледката зад нея и пребледнява.

— В името на морето…

— Какво? — казва Зигруд зад нея. — Какво има там?

Тя се обръща.

— Не знаеш ли?

— Трябва ли да знам?

Тя се мръщи и бута вратата. Пред стъпалата има четири трупа — всичките на сейпурски войници, всичките гнусно разкъсани и обезобразени. Един мъж е изкормен, друг е с откъснати крайници. Войник седи в ъгъла с щик, щръкнал от корема му. По лицето и шията на жена личат следи от ухапване.

Зигруд е зяпнал тази касапница.

— Аз… аз ли съм го направил?

Малагеш не си прави труда да отговори. „Ще го убият за това. Не може да е нямало очевидци. Никога няма да му простят, никога няма да се престорят, че не се е случило. Адове, дори не знам дали и аз мога.“

В този миг се включват сирените: нисък, надигащ се постепенно сигнал за тревога, който ехти по коридорите на крепостта. От самия звук Малагеш настръхва.

Зигруд се вторачва в тавана.

— Това пък какво е?

Малагеш се вслушва в множащия се, все по-кънтящ хор на сирените.

— О, не — мърмори тя. — О, не, само това не…

— Какво става?

— Проклятие! Проклето да е всичко! Вече са видели корабите!

— Корабите?… Воортяштанските кораби ли?

— Да, проклети да са! И това означава, че дори да унищожим мечовете, вече е твърде късно!

— И какво можем да направим сега?

Малагеш понечва да изтърси: „Нищо!“ — нашествието е започнало и вече им остава само да се сражават и да загубят битката, — но си спомня думите на Тинадеши, които е чула накрая: „Той е знак, символ. Може да бъде отключен, може да бъде разгърнат, да бъде смятан за много неща. Ще имаш възможност да направиш какво ли не с него, ако го използваш правилно, ако мислиш правилно за него.“

— Свършиха ни козовете — казва тя тихо. — Остана ни само един. А аз дори не знам какво би трябвало да направя с това нещо.

— Кое нещо?

Тя поглежда Зигруд и стиска зъби.

— Мечът на Воортя.

Описва му как изглежда дръжката.

— И за какво ще го използваш?

— Не съм сигурна… но знам, че е оръжие със страхотна мощ. Само не ми е ясно как да го задействам… Може би трябва да съм близо до пазителите, за да свърши работа — той едва ли не се захранва от тях в някакъв смисъл. Но ако Бисвал го е взел, има голям шанс да е при останалите мечове. Значи пак трябва да търсим в лабораториите и квартирата на Бисвал.

— Планът не се променя, така ли?

— Ох, адове — да, промени се. Трябва да се справим двойно по-бързо. Хайде!

Малагеш подтичва нагоре към квартирата на Бисвал и се озърта. Трудно е да се промъква с този вой на сирени навсякъде, защото не може да чуе има ли някой пред нея или зад нея, но засега тази част от крепостта изглежда безлюдна. Всички са на стените, както е казал Зигруд.

Тя допуска, че Бисвал не би оставил мечовете в приспособената за кабинет наблюдателна кула. Знае обаче къде са жилищата на офицерите и поради теснотията във Форт Тинадеши се надява и неговата квартира да е там.

Разбира, че е познала, защото чува глас в главата си:

„… и нашите мечове ще завалят като дъжд…“

Скърца със зъби и продължава напред. Ужасното бърборене на мечовете се засилва. Вратите стават все по-внушителни и накрая стига до дебела дъбова врата с бронзова дръжка.

Натиска дръжката. Не е заключено и тя отваря вратата.

Шепотът се превръща в ураган. Стаята е просторна, в едната стена е вградена голяма камина. Тя с изненада вижда, че камината е запалена… а после открива, че стаята не е празна.

Лалит Бисвал се е загледал през огромния прозорец отсреща, стои с ръце зад гърба. Между него и Малагеш са сложени много стойки с мечове на Рада — и всичките шепнат в главата ѝ.

Миг-два тя стои нерешително. Очаквала е и той да е на крепостните стени като останалите.

А Бисвал казва:

— Говорят само на онези, които са убивали, нали?

Тя се двоуми, влиза, затваря вратата и я заключва. Вади пистолета от кобура и се обръща към него.

— Да, така си е.

— И аз си го помислих — казва Бисвал. — Повечето войници мислят, че им се причува. — Обръща се с лице към нея и я гледа косо, заслушан в гласовете и неравния вой на сирените. — Вече се почна.

— Да.

— Защо дойде, Тюрин? Аз дадох началото. Първия изстрел във войната. Няма връщане назад. — Говори кротко и почти нехайно, очите му са като стъклени, сякаш е взел наркотик. Поглежда пистолета в ръката ѝ. — Ще ме застреляш ли?

— Не, ако не бъда принудена.

Очите ѝ търсят меча на Воортя. Квартирата не е оскъдно обзаведена, както си е представяла: има наглед удобен диван, няколко картини, хубава маса и рафтове, наполовина запълнени с книги.

— Това ли търсиш? — пита той.

Бърка в един джоб на мундира си и вади нещо малко, черно, извито и чудато — ако го погледнеш под подходящ ъгъл, може би прилича на човешка ръка, опитваща се да стисне въздуха.

Малагеш застива неподвижно.

— Какво е това? — пита Бисвал.

Тя не му отговаря. Не знае дали е въоръжен — не вижда кобур с пистолет на колана му и това е необичайно.

— Тюрин — не се отказва той, — какъв е този предмет, който носеше? Намерихме го, когато те претърсвахме в къщата на Смолиск.

Малагеш пристъпва към него едва забележимо.

— Почувствах, че това нещо ми задава въпрос — продължава Бисвал. — Заговори ми, както беше в джоба ми, когато се включиха сирените, когато вече знаех какво идва. Толкова стъписващо беше, че трябваше да се махна оттам.

Малагеш стиска пистолета още по-здраво.

— Какво ти каза, Лалит?

— Попита ме… попита ме дали аз съм то. Попита дали съм това… това нещо в ръцете ми или пък въпросът беше дали то е част от мен и аз съм част от него. Не съм сигурен. Не знаех как да отговоря. Какво е то, Тюрин? Какво си намерила?

— Нещо, което не ти принадлежи. Дай ми го. Веднага. И ще си тръгна без разправии.

— А ако повикам часовите?

— Знам, че няма часови. Тук си сам.

Той умува, после казва:

— Не. Няма да ти го дам.

Малагеш вдига пистолета към него.

— Не се шегувам, Лалит. Нямам време за това. Корабите се приближават.

— Познавам те, Тюрин. Убийство на командир… Никога няма да си го простиш.

— Но няма да е първото ми убийство на боен другар — напомня тя тихо.

— Ясно. Въпреки всичко няма да ти го дам. Нима не ти се вярва, че съм готов да умра за това?

— Заедно с всички войници ли?

— Оставам си убеден — казва той безметежно — в неизбежността на нашата победа. Ние сме войници на Сейпур. Никога не сме губили война.

— Ти си полудял. — Пистолетът се тресе в ръката ѝ. — Затова ли заповяда да убият Зигне?

— Харквалдсон ли? Злополука. Това беше нещастна случайност.

— Твърде често ти се случва, като гледам. — Тя диша тежко. — Тя беше моя приятелка.

— Тя беше дрейлинг. Намираше се в район с враждебно население. И двете нарушавахте заповедите на законните сейпурски власти тук. Но аз се опитвам да служа на общото благо.

— Лалит, твоята представа за постигане на общото благо включва смъртта на твърде много невинни — казва Малагеш. — Дай ми меча, иначе ще те застрелям, кълна се.

— Меч? — Той се вглежда в дръжката. — Нима е меч? Когато беше в джоба ми, за миг имах странното усещане, че е човешка ръка… А когато го взех, огледах света и си представих, че виждам огнени морета и хиляди знамена във въздуха… — Вдига поглед към нея. — Не е само меч, нали? Нещо повече е от мечовете, които е направила Рада. Какво е?

— Давам ти последен шанс.

— Ето какво ще ти предложа — изведнъж казва Бисвал разпалено и пъха меча в джоба на мундира си. — Помня, че когато ти се обучаваше под мое командване, почти никой не можеше да те победи във фехтовката. Тренирахте с дървени мечове и лесно познавах кой е имал схватка с тебе. Жертвите се тътреха и бяха покрити с отоци и синини. Спомням си добре.

Отива при стойките и си избира меч — явно е от зле направените, които не действат, защото не го обсебва някой пазител.

„И той, и аз имаме късмет“ — казва си Малагеш.

— Никога не съм излизал в двубой с тебе, разбира се. Не подобаваше да правя това като офицер с толкова по-висок чин от твоя. Но ми се искаше. Да изпитам уменията си срещу най-добрия боец под мое командване… И двамата сме родени за битки, Тюрин, изправени сме пред може би най-великото сражение в живота си. Изглежда съвсем уместно да решим в двубой кой ще притежава това нещо, тази особена шепнеща дрънкулка.

Малагеш се цели безмълвно в него. А той се усмихва и размахва меча.

— Рада май ги е изработвала умело. Дали могат да срежат плът? — Усмивката му леко избледнява. — Но с една здрава ръка дали още си достоен противник? — Прекрачва встрани и избутва дивана с ритник, за да освободи място. И пак се обръща към нея с чудато блеснали очи. — Хайде, опитай силите си. Нека бойното изкуство реши кой от нас е прав.

Малагеш натиска спусъка.

Куршумът пронизва Бисвал в гърдите и пръска стъкло в прозореца зад него. Нахлува смразяващ полъх.

Бисвал гледа слисан раната, от която шурти кръв.

Вдига глава, вторачва се в нея възмутен и стъписан.

— Не мога да повярвам… че ти…

Тя го прострелва втори път — пак в гърдите. Той примигва ококорено и мечът пада тежко на пода. Прави една крачка към нея, стоварва се по очи и се мъчи немощно да докопа оръжието.

Малагеш — още се цели в него — го доближава бавно.

— Ти ме застреля — хрипти той. — Не мога да повярвам, че ме застреля.

— Не си приличаме много, Лалит. — Тя прибира пистолета в кобура, навежда се и бърка в джоба на мундира му. — Ти винаги си вярвал, че войната е величаво представление. Но за мен е само убиване на хора, най-грозното човешко занимание. — Вади меча на Воортя, изцапан с кръвта на Бисвал. — Затова щом се налага да го направиш, няма нужда да го превръщаш в театър.

Той я гледа невярващо.

— Аз… няма да умра, нали? Не може. Просто не може…

Малагеш само го гледа.

— Не биваше… не биваше да умра така — все по-тихо казва той. — Аз трябваше… да умра като герой. Полага ми се по-добра смърт.

— Няма добра смърт, Лалит. Смъртта е гадна тъпотия, която накрая се случва на всеки от нас. Да търсиш смисъл в нея е като да търсиш смисъл в сянка.

Трепкащото му лице се изопва от ярост.

— Дано има задгробен живот — казва той пресекливо. — Дано има ад. И дано отидеш скоро там, Тюрин Малагеш.

Главата му се отпуска, шията вече не издържа тежестта ѝ.

— Лалит, аз отдавна живея в ада — тихо отвръща Малагеш. — Още от Похода.

Не успява да улови мига на смъртта му. Личи, че той вече не вижда нищо, после може би е в несвяст от загубата на кръв, но още е жив… а след това…

Нищо.

Вратата щрака. Отваря се. Зад нея е клекнал Зигруд с шперцове в ръцете.

Поглежда първо нея, после трупа на Бисвал.

— Успя ли?

Малагеш излиза, без да се обърне.

— Да вървим на брега.

Капитан Сакти тича нагоре по стъпалата към югозападната наблюдателна кула, въздухът пари дробовете му. Чува шумотевицата в дворовете на крепостта зад себе си, претъпкани са с войници, които се въоръжават за отблъскване на възможно нашествие.

„Възможно ли? — мятат се мислите в главата му. — Или неизбежно?“

Обмисля положението на бегом. Адове, никой не знае къде е Бисвал. За последен път са го видели да проверява оръдия от бреговите батареи — трепнал внезапно, сякаш чул някой да го вика, оправдал се с някаква спешна задача и тръгнал нанякъде. Полковник Мишвал за нещастие е улучен с куршум в шията, докато са били в планините, майор Овайзи се бори с тежка пневмония след падане в леден воортяштански ручей, а майор Хукери подготвя трескаво войниците си за отбрана на канарите южно от крепостта.

Но всичко това означава, че никой не може да каже чия трябва да е заповедта за стрелба с бреговите батареи. Това не е правено в цялата история на крепостта — кой има пълномощията в положение като сегашното? Капитан Сакти обаче е видял какво се носи мудно по Северните морета към тях и е повече от готов да плюе на всякакво чинопочитание, ако това ще помогне да отърват кожите.

Най-сетне се покатерва в кулата. Тук вместо стени има почти само стъкла, та радиотехниците да виждат залива, и той в миг се изправя пред същата гледка, която е виждал допреди малко.

— Ох, в името на морето! — ахва Сакти. — Те са още повече! И са по-близо!

Водите западно от крепостта, които обикновено тъмнеят, сега са грейнали в неземно бяло-синьо сияние, придаващо на бавните вълни кремавозелен оттенък. И това необикновено явление се простира на много мили, сякаш там гъмжи от странни водорасли.

Но няма съмнение кой е източникът на сиянието: хилядите призрачни кораби, настъпващи към брега.

Те са най-странната и плашеща гледка през целия му живот — сякаш нацепени творения от кости, рога и метал, дълги и тесни, излъчващи смъртоносна заплаха, все едно някой е научил ножове да плават. Огромните платна се издуват, не са парцаливи, а гладки и сребристи. Сакти се убеждава и че някой напъва безбройните весла, оттласква корабите от океанската вода и ги запраща бясно напред.

Той вдига далекогледа. Не различава добре гребците, но… му се струва, че открива сенчести чудовищни силуети, които може би са хора…

— В името на морето… — Сваля далекогледа и вика на техниците: — Какво чакате? Защо още не стрелят?

— Господин капитан, не сме получили заповед — отговаря онзи, който седи до радиостанцията. — Генерал Бисвал каза…

— Генерал Бисвал го няма! — прекъсва го Сакти. — Предайте координатите на артилеристите и им кажете да стрелят най-после!

Те се споглеждат сред купчините уреди с бронзов блясък. Да се подчинят на Сакти означава да извършат непростимо нарушение.

Той се мръщи, вади пистолета си и го насочва към тях.

— После им кажете каквото щете! Кажете им, че аз съм виновен! Кажете им да ме обесят! Кажете им да напишат шибан рапорт за служебното ми несъответствие! Просто дайте заповед за стрелба най-после!

Те включват радиостанция, промърморват неразбираеми за него координати и добавят:

— Огън!

Кратка тишина.

Първото оръдие стреля.

Тътенът е толкова силен, че Сакти очаква костите в тялото му да се разпаднат. Проблясъкът осветява бреговите батареи така, сякаш някой е насочил прожектор към тях, а тримата техници долепят бинокли до очите си. Той прибира оръжието, вади далекогледа от джоба си и се взира през него точно навреме, за да види изригналия от океана воден стълб.

— Не улучи — отбелязва някой от техниците.

Още оръдия бумтят, прицелени в най-предния кораб. Паузите между изстрелите се проточват мъчително. Накрая воортяштанският кораб избухва в тъмен пушек, океанът го носи без посока пламнал и димящ, всеки миг може да се сблъска с друг от корабите.

Техниците викат тържествуващо, Сакти също. Но той вижда цялата картина: подпаленият кораб е нищожна частица от флота, мъничка свещичка в море от блещукащи светлинки.

„Трябва да повторим това хиляда пъти, за да имаме някакъв шанс — мисли си той и стомахът му натежава. — Начукаха ни го, нали? И то ни го начукаха безнадеждно.“

Когато първото оръдие стреля, Малагеш и Зигруд тичат лудешки през двора на крепостта. Грохотът е неимоверно, оглушително мощен и макар наоколо да гъмжи от войници, подготвящи се за сражение, в миг проличава, че никога не са чували бреговите батареи, а и не са очаквали да ги чуят. Те са умърлушени и преуморени от похода в планините, а и напълно неподготвени за това, което може да ги сполети.

„Трябва да сложа край на това. Иначе пазителите ще минат през хлапетата като горещ нож през масло.“

— Едва ли са оставили моята въжена стълба на стената — казва Зигруд. — Така че нямам представа как да се измъкнем. Не се съмнявам, че на всички порти има часови.

— На всички освен една от северната страна — поправя го Малагеш.

— Има порта и от северната страна ли?

— Товарната рампа за тинадескита от рудника — обяснява тя. — Почти мога да ти гарантирам, че на никой не му е хрумнало да прати караул и там.

Оказва се, че е права: при товарната рампа няма часови, но тя още си е затворена от всички страни с високи, наглед непреодолими огради от бодлива тел на дървени стълбове.

— И този път нямам клещи за тел — казва Малагеш. — Ама че гадост!

Зигруд сумти, съблича куртката и я омотава около ръцете си. Отива при един стълб, хваща три редици бодлива тел и дърпа.

Със звук на късащи се струни телта изтръгва болтовете от стълба. Зигруд я стъпква с ботуш, хваща още редици, напъва ги нагоре и отваря тясна пролука. Малагеш се провира, Зигруд се промъква след нея, но ръцете му вече кървят, а телта го е одраскала по раменете и гърба.

Тичат на северозапад покрай стените на Форт Малагеш, които тук са тъмни и безлюдни, защото почти цялото внимание на защитниците на крепостта е насочено на юг и на запад. Оръдията са толкова мощни, че при всеки изстрел от западните стени дори от другата страна на крепостта бледо зарево играе по голите канари.

Малагеш още не успява да види по какво стрелят. Не е доближила брега достатъчно. Но знае. Нали ги е видяла в Града на остриетата.

Изведнъж някой вика от стената:

— Ей, ти!

Тя вдига глава да погледне застиналото в яростна гримаса лице на старши сержант Панди, който се е вторачил в нея. Не знае защо ѝ е толкова ядосан, но няма намерение да се помайва, за да научи.

— Проклетник — мърмори тя. — Да бягаме!

Хукват по скалите, съпроводени от тътена и заревото на оръдията вляво от тях. Западният хоризонт е огрян от неземно сияние и докато тичат към ръба на канарите, тя вече различава върховете на нещата, които са осветили морето.

Стиска лепкавия от кръвта на Бисвал меч на Воортя, но оръжието още е бездейно. Не може да си представи какво ще прави с него и дали изобщо може да направи нещо — нищо чудно да е прекалено късно.

Далеч зад тях се чува трясък. Малагеш се озърта — някой е излязъл с кола от крепостта, пробил си е път през бодливата тел и ги гони по камънаците. И като че ли нехае за здравето си и целостта на колата, защото кара по терен, в който повечето шофьори не биха и помислили да навлязат. Тя чува хрущенето на чакъл под гумите, скрибуцането на ресорите, пращене от удара на бронята в стърчащ камък. Очевидно е, че преследва тях двамата и ще ги настигне скоро.

Малагеш сочи малка падина.

— Натам!

Зърва с крайчеца на окото си фаровете на колата. Пореден удар във висок камък…

Двамата със Зигруд се мятат в падината, лактите им се ожулват в камънаците. Двигателят изръмжава отново и колата прелита над тях. Пада с оглушителен шум, наклонила се е напред колкото да закачи ръба на падината под лош ъгъл. Малагеш се чуди дали оста се е счупила от сблъсъка. Но има друга грижа в момента — пръсналите се наоколо скални отломки. Камъчета жилят тялото ѝ къде ли не, а наблизо Зигруд охка от непоносима болка.

Колата реве и стърже няколко стъпки след падината, врязва се накриво в близките храсти и спира. Малагеш сяда с пистолет в ръка. Има рани и синини, но не са нищо сериозно. Зигруд обаче се е хванал за лявата ръка и псува. Ръката му сигурно е счупена.

Малагеш се прицелва. Някой напипва дръжката отвътре, бута вратата и изпълзява от колата. Поредният залп на бреговите батареи озарява бледо скалите и тя вижда натъртения и разярен старши сержант Панди, очите му са кървясали, бузите му са мокри от сълзи.

Той вади сабята си и тръгва към нея.

— Ти! — крещи Панди — Ти!

Малагеш навежда пистолета към земята.

— Панди, каква е тази глупост?

— Тя умря заради тебе! — вика Панди. — Ти я уби!

— Какви ги говориш…

Не успява да довърши, защото той скача към нея и мушка чевръсто и смъртоносно със сабята. Малагеш отскача встрани, пъха пистолета в кобура и отстъпва с вдигнати ръце, за да не изглежда заплашително.

— Панди! Какво съм направила според тебе?

— Видях я! — крещи той. — Видях я на масата! Видях я там в тъмнината!

С воплите му до ноздрите ѝ стига киселият дъх на алкохол. Старши сержантът може и да е пиян, но това не му пречи да борави сръчно със сабята, защото замахва светкавично към нея и малко остава да я изкорми.

Малагеш пак се хвърля встрани, но по неволя се подпира на протезата и пада зле. Чува стъпките му, леки и пъргави, и вади навреме сабята, която е взела от трупа на дежурната, за да пресрещне острието му.

— Не съм убила Зигне! — ръмжи му ядосана. — Не съм натиснала аз спусъка! Дори не бях там!

— Лъжеш!

Той се опитва да я намушка в гърдите. Малагеш отбива сабята му и заема отбранителна стойка.

— Ти я забърка в твоя заговор и накрая я уби! — вика Панди.

— Панди, проклет да си, в момента има по-важни неща!

— По-важни ли? По-важни?! — Втурва се към нея с настървена поредица от безмилостно хитри атаки, които Малагеш отбягва на косъм. — Само тя беше важна за мен!

Пак я напада, редува неуморно удари с контраудари и тя отбива всеки с огромни усилия. И преди е знаела, че Панди е много добър със сабята, но нито веднъж не е заставала срещу него в учебен двубой. Обземат я съмнения дали би могла да се справи с Панди и когато е била във върхова форма: той се бие с плавно изящество, сабята му сякаш се носи безтегловно във въздуха. Но в него пламти и яростта на мъката — тя забелязва все повече пролуки в защитата му и постепенно разбира, че за Панди сега съществува само нападението, без да се тревожи дали тя или той ще пострадат, без да скъпи собствения си живот. Потиска инстинктите си и не нанася поразяващ удар. „Убивах достатъчно — внушава си отчаяно. — Причиних достатъчно зло. Няма да те убия, Панди, просто няма.“

Спасява я само неравният терен, от който се възползва: прескача камъни и се брани, а Панди налита към нея с бързината и чувството за равновесие на много по-млад човек.

— Ти изобщо знаеш ли какво е загуба? — крещи той. — Имала ли си нещо друго в проклетия си животец освен службата?

Над рамото му Малагеш зърва Зигруд, който се измъква от падината и куцука към тях, стиснал счупената си ръка със здравата.

— Недей, Зигруд! — вика Малагеш. — Той ще те убие! Сериозно ти гово…

Панди я заставя да отскочи, острието му блъска по нейното с такава сила, че тресе ръката ѝ до рамото. Тя се дърпа за кой ли път, той напира.

Оръдията бумтят, снарядите вият, заревото зад Панди го обвива с адски ореол. А зад нея на светещите кораби от Града на остриетата им остава по-малко от четвърт миля до брега, който доближават бързо. Понякога снаряд улучва целта и някой от корабите избухва в огромно одимено огнено кълбо и непоносимо нажеженият полъх стига дори до тях. А Панди напада, стреми се да пробие защитата ѝ с наглед неизчерпаема издръжливост.

Тя се подхлъзва на мокър камък. Панди мушка и болката се разгаря в лявата ѝ ръка. Няма време да погледне, но от внезапната слабост в ръката се досеща, че е срязал трицепса ѝ. „Много съм мудна. Проклето мудна…“

— Панди, спри! — крещи тя. — Не исках да стане така! Аз…

— Само че стана! — вие той, лицето му е мокро от сълзи.

Замахва и тя едва успява да парира.

— Панди, не искам да те убия!

— Да ме убиеш ли? — вика той. Удря отгоре и тя отклонява сабята му в последния миг. — Че ти вече ме уби!

Пак мушка и тя отблъсква сабята му встрани. Всеки път е малко по-трудно.

Тя е видяла достатъчно от похватите му в боя, за да знае какво да очаква: още едно мушкане, насочено напред и надолу. Хрумва ѝ нещо, но е опасно — ако сбърка дори малко, има голям шанс сабята му да я прободе в червата. Но ако ѝ провърви, по-голям е шансът да обездвижи дясната му ръка и да го направи безпомощен.

— Обичах я повече от всичко на света! — ридае той. — Обичах я!

— Знам.

— Не знаеш! — ръмжи Панди. — Не знаеш!

Напада точно както е очаквала: мощно, убийствено движение надолу към корема ѝ.

Тя натиска сабята му със своята към подложената метална протеза. Върхът на неговото оръжие потъва около два пръста в шарнира на китката, но обработеният от Зигне метал издържа.

В същия миг Малагеш замахва нагоре и Панди крещи от ярост, надига се и напразно насилва острието през изкуствената ръка — и така сам се подлага на върха на нейната сабя.

Острието прониква с лекота между ребрата и потъва половин стъпка в гърдите му — нагоре към сърцето.

Панди се смръзва, задавя се.

Малагеш мига, смаяна какво е направила.

— Не…

Той кашля. Хрипти. Издърпва сабята си от протезата и залита назад, нейната сабя се измъква от тялото му.

Кръв пръска по камъните. Сабята му издрънчава на земята.

— П-панди? — заеква Малагеш.

Той навежда глава да се погледне. Още едно оръдие стреля зад тях и лицето на Панди грейва в ярката бяла светлина. Няма бяс и ярост в него, сега той е объркан, стъписан и някак чудато разочарован, сякаш през цялото време си е мислел, че това може да се случи, но не е искал да повярва. Гледа ръката си, цялата в червено, сякаш е натопил пръстите си в кофа с кръв. Поглежда и към гръдния си кош, откъдето малък кървав водопад се стича между ребрата му към кръста и ботушите.

Краката му се подгъват и той се свлича.

— Панди! — крещи Малагеш, захвърля сабята настрани и коленичи до него.

Кръвта шурти от дясната страна на тялото му. Той кашля и тя разбира, че е пробила лошо белия дроб. Той кашля още по-силно, от устата му пръска кръв и се стича по брадичката.

Панди се дави в собствената си кръв. Малагеш знае това, но не знае какво да направи.

— Панди, не. Не! Дишай, Панди, дишай!

Той се мъчи да говори: опитва се да си поеме дъх, за да изрече думите, но само продължава да кашля. И казва четири думи само с устни, очите му преливат от срам, отчаяние и ужас: „Оплесках се, госпожо. Съжалявам.“

Малагеш усеща, че плаче.

— Проклето да е всичко, Панди… Аз не исках, наистина не исках.

Той кашля отново. Долната половина на лицето му вече е лъснала от кръв, до него има плитка червена локвичка. Пак се мъчи да говори, но е непосилно за него.

Тя докосва бузата му с длан.

— Не. Недей да говориш. Недей. Няма нужда. Ще стане по-зле.

Той я гледа уплашено — красиво момчешко лице, изцапано с кръв от устата. Тя го гали по косата и шепне:

— Съжалявам, толкова съжалявам… Дължахме ти много повече, отколкото ти дадохме. Толкова съжалявам…

Той като че ляга малко по-удобно на гръб, не се напъва да прочисти дробовете си. Напряга се и стиска клепачи, сякаш очаква страшен удар. А после се отпуска, челото му се изглажда, очите са спокойни — и старши сержант Панди заприличва полека на човек, който се е унесъл току-що на малко неудобна постеля.

Оръдията зад нея беснеят. Корабите ще стигнат брега след съвсем малко. Палубите им са отрупани с воортяштански пазители, жадни за битка древни воини.

Но нея не я е грижа за всичко това. Чувства как писъкът напира в нея.

Отново — дете на нейния народ, за което е била отговорна. Отново — човек, който доскоро ѝ се е доверявал с цялата си душа. Отново — кръв по оръжието ѝ и труп, изстиващ под чуждо небе.

Отново, отново, отново.

Светът се е разгорял. В нощта кънтят викове на войници и цивилни, които напират да се избавят някак от недостъпна за умовете им война.

Тя вижда как превитият на две Зигруд я гледа и не знае какво да прави.

Иде ѝ да му се разкрещи. И може би не само на него, а и на крепостта, на корабите, на втрещените хора в подножието на тези канари, на нощното небе и бледия лик на луната, измърлян в кално кафяво от димната пелена.

Но тогава се обажда глас… глас в главата ѝ, който не е нейният.

Шепне ѝ, настойчиво задава въпрос, слаб и тих, но запълващ съзнанието ѝ: „Ти част от мен ли си? Аз част от тебе ли съм?“

Нещо са навира в мислите ѝ, нещо любопитно, но и приветливо. Това е най-странното чувство в живота ѝ — долавя, че някакъв ум или същество се опитва да я достигне… и тя не може да се отърси от увереността, че то говори от десния ѝ джоб.

Бърка и вади меча на Воортя.

Настроението в западната наблюдателна кула клони все повече към мрачна безнадеждност, техниците бълват позиции и координати за бреговите батареи, но корабите са толкова наблизо и нагъсто, че би било трудно да не ги улучат. Капитан Сакти наблюдава, стиснал далекогледа си така, че е обзет от смътното опасение да не го пръсне на парчета, а заливът на Воортяштан проблясва непрекъснато от снаряди, забиващи се в набелязаните цели. Заливът вече изглежда запълнен с огромни молитвени фенери, морето е осеяно с догарящи останки. В обикновена битка това би стигнало да отблъснат противника, но другите воортяштански кораби просто избутват парчетата и напират към брега, неизчерпаеми и неустрашими.

В града е пълна неразбория, жителите му са хукнали на тълпи нагоре по пътищата към скалите, водени от работници на ЮДК. Оределият и изтощен батальон на майор Хукери заема позиции по южните канари в отчаяния си стремеж да е готов за неминуемото нашествие, но човешкият потоп от града обърква всичко.

Сакти рови в главата си за всички варианти, които е запомнил през обучението, всички стратегии, лукави маневри и хитри тактики, които би могъл да приложи на бойното поле, за да обърне битката в своя полза.

Обмисля възможностите си за избор и умърлушен осъзнава, че не разполага с нито една.

В този момент един техник казва:

— Адове, кой стои на западните скали?

Капитан Сакти се извърта и се въси. Взира се в канарите през далекогледа и вижда двама души точно на северозапад, стоят на самия ръб. Не може да различи подробности, но ръката на единия силует е с твърде необичаен блясък, като че ли е направена от метал.

Долната му челюст увисва от изненада.

— Генерал Малагеш?

Малагеш слуша меча.

Той вече ѝ показва различни неща: усещания, идеи, страни от действителността и чувствата, до които никога не е имала достъп, плоскости на битието, скрити от ума на смъртните.

Светът трепка около нея: за миг се озовава отново в Града на остриетата; в друг миг е на студените влажни планини над река Солда; в трети миг стои на дъното на масов гроб и гледа неспирен сипей от кости през ръба, неописуемите жертви на безкрайна война.

И тя осъзнава, че това не е отделна война, а всяка от тях, всички войни, в които се е впускало човечеството. Никога не е имало победители и победени, никога не е имало отделни общности, а само винаги проточващо се, чудовищно осакатяване на самите себе си, сякаш човечеството само си разпорва корема, за да изсипе червата си в скута си.

Мечът ѝ говори: „Ти ли си тези неща? Това ти ли си?“

После ѝ показва картина — самотен силует, застанал на хълм и вторачен в горящата околност.

Тя знае, без помощта на думите, че тази фигура не е нанесла всеки удар във войната, която гледа, и че въпреки това е отговорна за всички удари: това същество е сътворило всяка битка във войната, причинило е всеки писък и всяка пролята капка кръв. А в ръката на фигурата има…

Меч. Не просто меч, а мечът: в това острие е душата на всеки меч и всяко оръжие, съществували някога, всеки куршум, стрела и нож. Когато първият човек вдигнал камък, за да го стовари върху свой ближен, този меч вече е бил там в очакване да се роди — не оръжие, а дух на всички оръжия, злини и жестокости сега и завинаги.

„Принадлежа ли ти?“ — пита мечът.

Оръдията тътнат. Панди вече е бял и студен също като Зигне Харквалдсон, като Санкар и Банса преди толкова години.

Вореск, Моатар, Утуск, Тамбовохар, Саращов, Шовейн, Дзермир и Каузир.

Разплакана, тя докосва меча с мисълта си и казва: „Да. Принадлежиш ми.“

И острието на меча просветва, приема я жадно, обгръща я. А светът започва да се променя.

Зигруд гледа навъсен как Малагеш се взира в черната дръжка на меча, сякаш е изпаднала в унес. Тъкмо да попита: „Какво правиш?“ — и изведнъж се появява нещо… различно.

Той ли полудява, или дръжката вече си има острие? Бледо и светещо като пламъчето на свещ там, където докосва фитила?

Избухване като от снаряд, забил се в брега. Зигруд отлита назад, болката в счупената ръка го пронизва. Блъска го вълна студен въздух. Щом вълната отминава, той се надига да седне, мига и се опитва да види Малагеш, очаква да е мъртва.

Но тя не е. Той вижда как смъква рязко протезата си и отива до самия ръб със странно тежки, заплашителни крачки — всяко движение е на човек, който ей сега ще си послужи с насилие. Безплътният меч трепка пред ръката ѝ, мътножълтото сияние осветява камъните под краката ѝ.

Тя върви, а Зигруд забелязва още нещо… зад нея. Или може би над нея, все едно тя е рисунка в книга, върху която някой слага лист оризова хартия с надраскана по нея скица, двете изображения си остават отделни, но и се сливат…

Огромна, неимоверно висока фигура с тъмна лъщяща броня.

Малагеш спира на канарата над хилядите кораби, оглежда флота, вдига меча и им говори.

Сега ги усеща, всички до един: нейните чеда, нейните поклонници, които тя е създала, но и които са създали нея. Усеща ги по безбройните кораби: ярки, твърди диаманти на битката. Не са каквито са били някога, личи си: сенки на самите себе си, нищожни остатъци от души. Загубили са себе си, както и градът се е разпаднал в страшното бедствие, повалило този народ на колене. Но все още са нейни. Правят каквото тя им е обещала да направят. И дори сега я търсят.

Тя ги зове:

— Деца на войната!

Оръдията гърмят и тътнат. Корабите горят, хората пищят. Не я чуват в тази радостна шумотевица.

Отново:

— Деца на войната!

Плясък на весла. Бучене на вятър. Вой на снаряди. Още не я чуват.

Тя си поема дъх могъщо, студеният задимен въздух достига всяко кътче в дробовете ѝ, и изревава:

— Деца на войната! Деца на Воортя!

Зовът се разнася над морето, през пламъците, през пушеците, над тъмните вълни, за да стигне накрая, най-после, до воините на всеки кораб.

Те спират да гребат. Обръщат се да погледнат канарите.

И една обща мисъл се просмуква в огромната армия под нея: „Майко?“

Мислите им се устремяват към нея, опознават я, търсят я. Ровят в нейния ум, в нейната душа, и бавно, съвсем бавно започват да вярват, че е онази, която искат да бъде. И докато все повече от тях вярват, тя расте.

Земята се отдалечава. Тя усеща плочите на бронята по себе си, металните ботуши на краката си. Усеща как шията ѝ пука под тежестта на шлема, нахлупен над челото, и гледа света иззад студено стоманено лице.

Нейното лице.

Началникът на охраната в ЮДК Лем гледа изтощен и блед как безкрайната колона жители на града и работници на компанията се катери по планинските пътеки. Заливът долу вече е блеснал от призрачната светлина на бойните кораби и той знае, че ще нахлуят скоро. Но може ли да има безопасно място, щом нападат толкова кораби, препълнени с тези чудовища?

Някой пищи:

— Вижте! Вижте!

Поглеждат на запад покрай Форт Тинадеши и се пулят към великанската тъмна фигура, извисила се под нощното небе. Отдолу я огряват светещите кораби и пламтящите останки в морето, но дори на тези променливи отблясъци се различават безизразното метално лице с тъмни безмилостни очи и гигантският страшен меч в ръката ѝ… единствената здрава ръка.

— Не — шепне Лем. — Не може да бъде! Просто не може! Тя е мъртва! Всички знаят, че е мъртва!

Нов звук се надига в грохота на оръдия, бученето на пламъците и писъците на цивилните: възгласи от залива, безбройните воини по корабите викат напевно една и съща дума или по-скоро едно име — първобитен хор като ударите на боен тъпан:

— Воортя! Воортя! Воортя! Воортя!

Войниците в западната кула гледат ужасени колосалната фигура, която расте пред очите им, докато почти запречва изгледа им на запад към морето. Тя като че ли изниква от нищото, избуява от самите скали. Гърбът ѝ е покрит с широки плочи на броня, по всяка от които са изваяни страшни сцени на гнусно насилие. На фона на озарения от огньове залив гледката е още по-адска — оживял сейпурски кошмар.

Богинята на войната, Божеството на смъртта, възродена на тези сурови канари в най-мрачните за Сейпур мигове.

— В името на морето! — прошепва Сакти. — В името на морето… Това просто е невъзможно!

Един от техниците се обръща към него.

— Трябва ли да я… ъ-ъ, обстрелваме, господин капитан?

— Не можем да стреляме по нея! — възразява друг. — Прекалено наблизо е! И нямаме такъв ъгъл на обстрел!

Всички са впили погледи в Сакти. Той въздиша.

— Олеле…

Малагеш стои срещу флота от бойни кораби и воините, викащи нейното име… тоест името, което е нейно според меча.

Трудно ѝ е да различи едното от другото… Мечът ѝ говори какво ли не, шепне ѝ, внушава ѝ да се радва, да се изпълни с ярката, нажежена, щастлива ярост на този миг, защото се е събрала със своята армия, с онези, които са изградили нейната империя.

Но тя може да мисли само за трупа в краката си и за всички други, останали по пътя ѝ.

Вдишва и вие към морето:

— Деца на войната! Деца на Воортя!

Воините крещят и реват тържествуващо.

Тя вика гръмовно:

— Погледнете ме! Погледнете ме и ме познайте!

Заливът стихва, те очакват думите ѝ.

И тя вика:

— Аз съм Императрицата на гробовете! Аз съм едноръката Стоманена дева! Аз съм Кралицата на мъката, аз съм Онази, що сцепи земята на две!

Думите все се разкривяват около нея. Тя се усеща огромна, титанична под небето… а знае и че усеща сълзи по бузите си, горещи, мокри, истински.

— Аз съм война! — вие тя към тях. — Аз съм чума и мор! Зад мен остава океан от кръв! Аз съм смърт, аз съм гибел! Чуйте ме, вижте ме, познайте ме, защото аз съм смърт и нищо друго!

Хората от Воортяштан гледат в ужас, а гърмящите слова отекват над водата към тях. Фигурата върху канарите протяга ръце към небето, сякаш умолява мълниите да я поразят.

Гласът тътне:

— Убивах безброй войници! Оставях ги да гният в полята и техните майки така и не научиха къде са останките им! Поразявах ги дори когато ме молеха за пощада! Разбивах портите на величави градове и слушах риданията на жителите им! Извърших тези зверства. Извърших ги! Чувате ли ме?

Тълпата воортяштани мълчи, но незнайно защо хората се разплакват, заслушани в тези викове към морето и небето. И за Лем думите са особени — не звучат като обявяване на война, а като признание, наситено с терзания и скръб.

Гласът вие:

— Убивах жени! Убивах деца! Чувате ли ме? Извърших всичко това! Изпепелявах домовете им, убивах ги в постелите им! Тръгвах си, а те ридаеха за любимите си! Изоставях деца да замръзнат в тъмните зимни нощи! Извърших тези злодеяния и безброй други!

Фигурата изпъва ръката с меча нагоре и крещи:

— Аз съм война, аз съм смърт! Аз съм нескончаема горест! Погледнете ме! Погледнете ме, умолявам ви, погледнете ме!

Малагеш вдига меча. Струва ѝ се, че той я тегли, сякаш тя е само негов носител, само негов инструмент. Знае, че той иска от нея да се обърне и да удари с острието по крепостта, да удари с такава мощ, че да разцепи и скалите под основите ѝ, и щом приключи тук, да поведе воините през Воортяштан, срещу течението на Солда, из целия Континент, а оттам — по света.

Както се е зарекла. Както им е обещала. Както се е заклела, както им дължи.

Но някаква част от нея не отстъпва и си мисли: „Толкова съм уморена от това.“

И когато тази мисъл се мята в ума ѝ, тя внезапно осъзнава, че не държи меча: по-скоро той я държи в затвор като огромна тъмна пещера, а тя е само мъничка твар, залутана в капана на мрака.

Чувства разрухата, трупаща се в меча.

„Не“ — казва му тя.

Той иска да се стовари. Иска да отсича плът от кост. Иска да сцепи земята на две.

„Не“ — казва му тя.

Чувства как всички мисли и желания на всички нейни воини го притеглят, подтикват го към действие, заставят я да бъде силата, каквато очакват да бъде.

Ръката ѝ трепери, но тя се опълчва. „Не! Няма да ви позволя!“

Мислите им се надигат към нея в гълчаща вълна: „Трябва! Длъжна си, длъжна си! Направихме каквото поиска. Станахме твоите бойци, каквито ти пожела да бъдем! Сега ни дай дължимото! Дай ни каквото обеща!“

Лакътят ѝ се напряга да удържи меча. Толкова е тежък, сякаш държи самата луна, противопоставила волята си срещу волята на безброй мъртъвци.

И се подсеща: „Бойци, каквито аз пожелах да бъдат…“

Спомня си казаното от Валайча Тинадеши в Града на остриетата: „… тъкмо ти би трябвало да знаеш, че войната е изкуство, изискващо приличие и формалности. Това изкуство се придържа упорито към правила и традиции… което може да бъде използвано срещу него.“

„Да“ — казва си тя.

Завърта китката си, обръща меча надолу и отклонява цялата му мощ, като го забива в канарата под краката си. Камъкът поддава, сякаш е памук.

Опората под нея се тресе, като че ще се срути. Но устоява.

Воините на корабите я гледат втренчено и озадачено. Защо не постъпва както им е обещала? Защо не им позволява последната война?

Малагеш поглежда залива, стиска зъби и изтръгва меча от канарата.

И мечът някак отгатва какво ще направи тя и ѝ вика: „Не, не! Не можеш, не бива!“

Тя му налага волята си, влага цялата сила на убежденията си, за да го промени, да го разгърне, да пресътвори и да пренапише него и всичко, на което е символ — невидима, изцеждаща битка, която едва не я убива.

Мечът надава вопъл: „Предназначен съм за смърт! Предназначен съм за битка! Предназначен съм за война!“

Отговорът на Малагеш звъни като студена стомана: „Времената се промениха.“

Довършва работата си. И после се обръща към воините долу.

Говори с накъсан от ярост глас:

— Чуйте ме, деца мои! Чуйте ме! Убихте мнозина и завзехте много земи! Победихте в безброй битки и се сражавахте в безброй войни! — Гласът ѝ се засилва гръмовно. — Но сега ви питам — вие грабители ли сте, или сте служители? Давате ли силата си за другите, или я пазите за себе си? Сражавате ли се не за да имате вие нещо, а за да имат други нещо някой ден? Острието част от душата ви ли е, или е бреме, сечиво, с което боравите разсъдливо? Вие войници ли сте, деца мои, или сте диваци?

Заливът е притихнал, чуват се само пламъците и вълните. Пазителите стоят на корабите си и се взират смутено в нея.

Един се провиква:

— Майко, Майко! За какво ни говориш? Какво ни описваш? Войникът не е това! Войникът не дава, той взема! Войникът не служи, а заставя други да служат! Войникът не дели силата си, а я владее, отнема я от ръцете на всеки, който дръзне да я пожелае! Войникът не дава никога, не служи никога! Войникът се бие само за да убива, да взема, да отнема, да завладява! Такива сме ние!

Мъртвите мърморят в съгласие и гълчавата им се разнася над водата.

Малагеш скланя глава. Погнусата, гневът и презрението пламтят ярко в нея и мечът откликва, разгаря се по-ярко от слънцето по пладне в бял взрив от най-чиста светлина, сякаш тя държи в ръката си зорницата.

Вдига меча високо и вие бясно:

— ЩОМ Е ТЪЙ, ЗА МЕН СТЕ НЕДОСТОЙНИ! НЕ СТЕ ВОЙНИЦИ В МОИТЕ ОЧИ! НИКОЙ ОТ ВАС НЕ Е ИСТИНСКИ ВОИН! И ЗАТОВА ОБЯВЯВАМ КРАЯ НА НАШИЯ ОБЕТ!

И запраща горящия меч надолу.

Капитан Сакти вижда смаян как Воортя замахва и хвърля сияещия пламтящ меч към морето. Той е мълния, комета, толкова ярък проблясък, че сякаш самото небе се е разцепило. Вдига ръка да заслони очите си, гледа през пролуките между пръстите си как тази огнена трептяща звезда фучи надолу и докосва водата насред флота.

Хоризонтът избухва. Като взрив на хиляда снаряда, като смъртта на звезда — стена от съвършена бяла светлина полита към тях.

Сакти стиска клепачи. Свива се на пода с вик, скрива лицето си с ръце, очаква сблъсъка. Няма как това изригване да не запрати смазваща вълна нагоре по брега. Няма как отломки да не се забият като тежък дъжд, за да ги разкъсат на парчета. Няма как да не изчезнат в непоносим огън, който ще опожари цялата страна.

Нищо не ги връхлита.

Той чака. Смъква ръцете си, вдига глава и се оглежда.

Очите му още се нагаждат към промяната, в мъждиво осветения свят подскачат бледи синьо-зелени мехурчета. Щом изчезват, той вижда, че заливът е покрит с гъст кълбящ се дим. Но не открива нито една мачта или горящ кораб.

Вятърът се засилва. Димът се завихря по-бързо и се отдръпва като завеса.

Той бавно се изправя.

Заливът е опустял. Не само е пуст, а гладък и мирен, какъвто е бил почти всяка нощ през отминалата седмица. Няма и следа от отломки, подмятани от вълни към брега, а Воортя също е изчезнала.

— Няма ги — казва той. — Всичките ги няма.

Още е твърде зашеметен, за да издаде и звук, когато техниците се развикват радостно.

Сакти се напряга да тича по-бързо, но тялото му вече се бунтува. Бягал е презглава насам-натам почти четири часа, още откакто Бисвал е споменал за пръв път, че започва безумието на тази нощ. Сега ходилата го болят, коленете му скърцат, а някои от долните прешлени в гръбнака го мъчат ужасно. Той обаче знае, че и другите войници са изтощени, но тичат с все сила към скалите, където са видели Божеството, факлите им подскачат в мрака. Заставя се да е малко по-пъргав. Вдига червенеещия пламък по-високо и вика:

— Насам, насам! Побързайте, побързайте!

Всичко е толкова немислимо. Той умува за същото като останалите — наистина ли са видели Божеството на войната тази нощ? Тя наистина ли е поразила собствената си армия, заличила ги е от първия до последния с един замах? Или се е случило нещо… друго?

Сержант Бурдар сочи с пръст.

— Там, господин капитан! Ей там!

В далечината се очертава силуетът на един-единствен човек, седящ на скалите.

Капитан Сакти хуква натам и крещи на хората си:

— Не стреляйте, проклетници, не стреляйте по нищо, ако не се налага! Да не сте гръмнали дори веднъж!

Те изостават малко, та той да стигне пръв. Не знае какво да очаква: може би ще намерят меча на Воортя още да стърчи от канарите, забит до дръжката. Или ще открият неземна, Божествена рана в реалността, както е било в Баликов. Или канарите ще се срутят напълно под тежестта на цялата тази лудост.

Но на скалите няма нищо чак толкова странно, чак толкова смахнато. Капитан Сакти е ветеран от много сражения и гледката не му е непозната: млад войник е проснат на земята блед и неподвижен с рана между ребрата, до него се е превила жена и хълца истерично, сякаш тя е смъртно ранена, а не войникът:

— Стига толкова, стига. Моля ви, моля ви, стига.

Непокорна обич

Хората често ме питат какво виждам, когато гледам света. Моят отговор е прост и искрен.

Възможности. Виждам възможности.

Писмо на Валайча Тинадеши, 1649 г.

Малагеш зяпа тавана на килията.

Всичко я боли. Главата, лявата ръка, дясната ръка, коленете, глезените, макар че единият я тормози повече от другия. Боли я дори липсващата лява ръка — чудата призрачна болка, но може да е защото още не си е върнала протезата. Но незнайно защо никоя от тези болежки не е истинско мъчение. Всичко е далечно, приглушено, сякаш се случва на друг човек в другия край на света.

Не се усеща веднага, че чува стъпки. Това е необичайно: откакто майор Хукери е заповядал да я натикат тук, са я оставили на мира, само ѝ носят храна и изнасят пълното гърне. Общо взето, отнасят се с нея като с бомба, която ще се взриви всеки момент, и тя не може да им се сърди за това. На кого би му стигнала смелостта да се навърта около нея сега?

Гледа посетителя, спрял пред решетестата врата, и въпреки сумрака различава преливащата се същинска стена от медали и орденски лентички по гърдите му — той е важна особа. Всъщност познава само един човек, който някога е бил удостояван с толкова награди.

Надига глава.

— Нур?

Генерал Адхи Нур се навежда напред и светла ивица се плъзга по лицето му. Той е, макар че изглежда остарял с цяло хилядолетие, откакто са се виждали за последен път.

Усмихва се.

— Здравей, Тюрин. Имаш ли нещо против да вляза?

— А имам ли избор, господин генерал?

— Имаш, стига да искаш.

Тя кима, изправя се и застава мирно. Той отключва вратата и влиза.

— Няма нужда да правиш това. Като те гледам, не ти е било леко напоследък. Няма да те мъча и аз. — Сяда на отсрещния нар. — Защо не седнеш?

Тя прави каквото ѝ каза. Умува и пита:

— Господин генерал, какво правите тук?

Той се усмихва отново, но някак горчиво.

— Когато Бисвал изпратил съобщение на министерството за нападението на Жургут срещу града, настанало голямо оживление. Аз бях в Таалваштан по това време. Министър-председателката предложи да се кача на кораб и да дойда тук колкото може по-бързо. И по пътя насам тя ме… осведоми за вашата операция тук. Стори ми се много оплетена и опасна. — Погледът му я пронизва. — И по всичко, което вече чух, мога да се досетя, че или ти си причинила големи неприятности, или направо си попаднала в голяма бъркотия.

Малагеш мълчи. Той я оглежда. Това изражение ѝ е познато — самата тя е гледала много пъти свои подчинени по същия начин.

Нур сваля фуражката си и я слага в скута си.

— Тюрин, защо не ми разкажеш какво се случи?

Тя се колебае. Изглежда толкова по-лесно да зазида завинаги всичко в себе си, да го прибере някъде на тъмно, далеч от всекидневния си живот. Но преди да осъзнае какво прави, вече говори.

Казва му всичко. Описва го по единствения достъпен ѝ начин: в сухия, безстрастен, официален стил на докладващ офицер. Той я слуша безмълвно и почти не помръдва.

Малагеш млъква. Той също не казва нищо веднага. Накрая въздъхва:

— Ама че история…

Тя преглъща тежко.

— Това е истината, господин генерал.

— Знам. Вярвам ти.

— Т-така ли?

— Да. Тюрин, не помня някога да съм чувал лъжа от тебе. Не помня дори да си преиначавала леко истината… дори когато много ми се е искало да го направиш. Може би си забравила, че се срещнахме броени дни след Битката за Баликов. Не по-зле от тебе знам какво представлява тази страна.

— Не съм се съмнявала във вас, господин генерал. Само че… генерал Бисвал…

Той свива устни и кима.

— Да. Бисвал. Разговарях с майор Хукери и с още един офицер, който по мое мнение се е проявил великолепно — капитан Сакти. Техните оценки за действията на Бисвал не навлизат чак в областта на фантастичното като твоята, но… няма големи разлики. Оказва се, че Бисвал е представял пред едни офицери една версия, пред други — друга за случващото се тук, за да получи на всяка цена подкрепата на хората си за своя налудничав стремеж да започне нова война. Това е достатъчна причина да се усъмня в него. А личното ми мнение е, че неговата служба като командващ тук, макар и кратка, се превърна в същинска катастрофа.

— Господин генерал, това не оневинява военнослужещ, който е убил висшестоящ офицер.

— Така е. Но тъй като намерихме в квартирата на Бисвал парчета от онези мечове, които ти ми описа, съм склонен да допусна, че си имала сериозни основания за постъпката си.

— Парчета ли?

— Да. И мечовете, и онези старателно събирани от ЮДК статуи почти са се разпаднали. Ако ти си права — ако тези чудеса са се съхранявали само защото ги е поддържала волята на мъртъвците, за да бъдат помнени, явно тази сила вече я няма. Тинадескитът вече не проявява никакви необикновени свойства. Сега е само прах. — Генерал Нур върти фуражката в ръцете си и опипва козирката. — Ако мечовете… проклятие, наистина ми е неприятно да обсъждам тези странни явления… ако мечовете са привлекли онзи флот към брега и ако Бисвал е искал да чака бездейно, за да позволи това, каквито ще да са били подбудите му, това е неоспоримо доказателство срещу него. А твоят успех в справянето със ситуацията… както и да си го постигнала… е забележителен. — Той я поглежда за миг. — Сигурно ще съжалявам за това… противно ми е да питам за каквито и да било чудеса… но как го направи? Просто хвърли меча към тях ли?

Тя върти глава.

— Мечът беше… нещо като символ, господин генерал, въплътена идея… или може би множество въплътени идеи. Той беше символ на споразумението между тях — те стават войници на Воортя, тя им дава вечен живот и последната война. Просто трябваше споразумението да бъде… пренаписано.

— Но как?

Очите ѝ проблясват непреклонно.

— Според мен те не заслужаваха да се наричат войници, господин генерал.

— И в такъв случай… ти вече не си била задължена да им позволиш тяхната война — добавя Нур. — Аха. Сега изглежда лесно да го разбера, но… Не, всъщност изобщо не е лесно. Едва ли съм проумял нещо. — Той въздиша. — Възхищавам се на министър-председателката, но не ми е особено приятно да разнищвам всички тези чудодейни щуротии, в които се забърква. Радвам се обаче, че те е изпратила тук. Не мога да не призная, че е прозорлива.

— Не бях само аз, господин генерал. Помощта на главен технолог Харквалдсон беше неоценима и… и…

— Да. — Нур гледа навъсено. — Даувкиндът. — Мълчи дълго. — Наистина ли е убил онези войници?

Малагеш кима.

— Ако е твой приятел… — подхваща отново Нур. — Ако ти е помагал… ами защо просто не излъга? Защо потвърди пред мен?

— Лъжите за смъртта на войници — натъртва Малагеш — са позорна проява на страхливост. Те опетняват честта им. Колкото и да ми е тежко да призная какво се случи, длъжна съм да кажа истината. Той… Той го направи от безумна ярост. Току-що бяха убили дъщеря му…

Гласът ѝ притихва.

— Знаеш, че това няма значение — казва Нур. — Въпреки че той е даувкиндът. Не можем да си затворим очите. Когато го издирим, ще му потърсим отговорност за извършеното, какъвто ще да е.

— Когато го издирим ли, господин генерал?

— О, да, не се сетих, че няма как да знаеш. След опита за нашествие онази нощ никой не може да намери даувкинда. Той е опитен бивш агент на министерството. Такива хора не се издирват лесно. — Нур се прокашля. — Но е оставил писмо.

— Писмо ли?!

— Да. Признава, че целият план за статуите на онази площадка… за укриване на Божествени артефакти на пристанището е негово дело. Твърди, че неговата дъщеря не е имала нищо общо с това. Заявява, че го е направил от патриотизъм, бил готов на всичко, за да помогне на страната си, и поема цялата отговорност за действията си… което не е точно така, щом е избягал. — Нур се взира в Малагеш. — Вярно ли е? Негова ли е идеята?

Тя разтрива лявата си ръка, която още боли.

— Може би. Не знам.

Нур я гледа изпитателно.

— Знам обаче — продължава Малагеш, — че статуите почти не влияеха на положението във Воортяштан. Тяхното намиране беше просто съвпадение — всичко се случи заради направеното от Рада Смолиск и Лалит Бисвал. Това е истината.

— И защо не се опита нито веднъж да се свържеш с мен? Защо не потърси помощта на военния съвет?

— Самият факт, че министър-председателката провежда неофициална операция за проучване на Божественото… — Тя свива рамене. — Каква реакция би предизвикал? Дори ако сме разкрили истинска заплаха?

Нур кима и въздиша.

— Вероятно си права. Някои вече подозират, че всичко това е измама, съчинена от министър-председателката. За тях май е много по-удобно да отричат действителността, отколкото да приемат истината.

— Какво ще стане с мен, господин генерал? Ще ме съдят ли?

— Да те съдят ли? — учудва се той. — Не, поне засега. Ще те разпитат, може би ще има и разследване… но аз очаквам, Малагеш, че ще оценят почти всички твои постъпки като заслужаващи похвала. Има хиляди очевидци на стореното от тебе, ако ще и почти да не проумяват какво са видели. Десетки войници тук могат да дадат показания за трудно обяснимите действия на генерал Бисвал преди нашествието.

Малагеш се разтреперва.

— Но… но Панди и…

Погледът му се смекчава.

— Да, горкият старши сержант. Ти ми обясни, че е било злощастна случайност. А и намерихме парче от сабята му в твоята протеза. За мен това е достатъчно доказателство.

— Но… но някой трябва да ми потърси сметка, господин генерал.

— За какво?

Тя почти казва: „За всичко“, защото само веднъж досега през живота си се е чувствала отговорна за толкова злини в света, за толкова ранени и толкова мъртви.

Генерал Нур много дълго не откъсва поглед от нея.

— Трябва да те върнем у дома, Малагеш. Твърде много време си прекарала тук, на фронтовата линия. И телесно, и духовно. — Изправя се и бута решетката. — Ще оставя отворено, генерал Малагеш. Излез, когато си готова. Когато сметнеш, че го заслужаваш. А ти го заслужаваш, Тюрин.

Тя го чака да се отдалечи, за да не я чуе, и тогава се разплаква отново. Минава повече от час, докато събере сили да излезе.

На следващия ден Малагеш се разхожда по скалите, вдишва въздуха на утрото и се наслаждава на слънчевите лъчи. От юг се е пренесла топла въздушна маса и е изтласкала облаците. Нур ѝ е предоставил нова униформа, дал ѝ е време да се погрижи за себе си и да получи медицинска помощ, затова сега Воортяштан ѝ изглежда съвсем различен.

Тя броди сред малките и големи гори над скалистия бряг, отива на север от крепостта и града. Отнема ѝ само няколко минути да се отърве от двамата, които я следят — сейпурски офицери в цивилни дрехи, не се справят много добре със задачата си. И тогава завива към брега.

Намира го почти веднага: скритото кътче, където тясната плашеща стълба се спуска към вълните. Спомня си как е седяла на ръба и е гледала Панди да загребва към открито море, спомня си момичето в другата лодка.

Слиза по стъпалата. Доскоро преживяването би я ужасило, но тя вече не се плаши. След като се е превъплътила за малко в самата смърт, мисълта за смъртта не я стряска кой знае колко.

Спира малко преди последните стъпала и вика:

— Зигруд? Сега ще сляза. Само без… без шибани опити да ме убиеш или нещо подобно!

Мълчание. После се чува тих глас:

— Добре.

Тя стъпва долу и го намира в плитка вдлъбнатина в скалите. Изглежда окаяно — прегладнял и мръсен, сам е наместил костите на счупената си ръка, но не особено добре.

— Проклети да са боговете — изтърсва тя. — Как оцеля през тези два дена?

— Трудно — признава той. Окото му, хлътнало от преумора, я гледа кисело. — Ти как се сети къде да ме намериш?

Малагеш сяда до него на чакъла.

— Помислих, че ще искаш да си на място, което да ти напомня за нея.

Той навежда глава и не казва нищо.

— Е, всичко наред ли е? — пита след малко.

— Не. Казах им истината. Какво се случи. И какво направи ти на онези войници.

— А пристанището?

— Питаш за лъжата, че ти си измислил всичко ли? Ами… Не я оспорих. — Поглежда го тъжно. — Не искаше да опетняваш паметта за нея ли?

— Аз… исках да съхраня поне някаква частица от нея. Онова, на което тя посвети живота си. Но ти ме намери… Ще ме издадеш ли? Ще ги оставиш ли да ме арестуват, да срутят всичко, което дъщеря ми изгради?

— Не. Не бих го направила. Вече си уреждам срещи с всички вождове на племена, за да си поговорим тъкмо за това, преди да замина.

— За какво ще говорите?

— Ще им кажа, че ако прецакат всичко, което Зигне направи за тях, и не създадат нормална страна от тази дупка… Е, тогава ще се върна и ще ги избия всички до един.

Зигруд я поглежда.

— А… очакваш ли да ти повярват?

Малагеш присвива очи.

— Зигруд, аз бях тяхната богиня онази нощ. Съвсем малка част от нея за съвсем кратко. И въпреки това бях Воортя. Ще повярват тия шибаняци. — Тя сумти. — Но първо ще говоря с Лем от ЮДК.

— С него пък за какво?

— Да закотви яхтата на Зигне до това място на брега. — Малагеш му дава карта. — Ще е там утре сутринта.

Зигруд гледа картата, после бавно протяга ръка.

— Ти… Ти ме оставяш да избягам?

— Не. Давам ти преднина.

— Но… аз убих онези войници.

— Да, уби ги. Голямо зло е, адски ми е омразно. — Тя гледа вълните, които влачат камъчета пред краката ѝ, все се опитват и все не успяват да ги отмъкнат. — Но и аз направих нещо подобно някога. Някои хора ми дадоха втори шанс. Трябва да съм гнусно лайно, за да откажа това право на друг.

— Не заслужавам такава добрина.

— О, пак тази дума. — Тя рее поглед към океана. — „Заслужавам.“ Колко се занимаваме с това — какво би трябвало да имаме, какво ни дължат. Чудя се има ли друга дума, която да е причинила толкова страдания. — Вижда как той сгъва картата с треперещи пръсти, лицето му е сгърчено като на дете, което се опитва да не заплаче. — Съжалявам за Зигне.

Той прибира картата.

— Ще мога ли да я видя?

— Не, Зигруд. Не може.

— Моля те, трябва да я видя. Просто… дай ми и този шанс. Само това.

— Зигруд…

Той я гледа непоколебимо.

— Искам да видя погребението ѝ.

— Погребението?! Зигруд, не мога…

— Дори отдалече… Трябва да видя това. Трябва да видя, че е намерила покой.

— Не искаш ли да бъде погребана в родината си?

— Погребана?… Дрейлингите не заравят мъртъвците си в земята. — Зигруд е вперил поглед на запад покрай брега, където стърчат крановете на ЮДК. — А това е нейният дом. Тя се посвети на това място, на тази работа. Ако и това не означава, че тук е домът ѝ, не знам къде би могъл да е. Никога не съм бил до нея през целия ѝ живот и сега те моля… Моля те, нека поне този път бъда до нея.

Във ветровитата вечер слънцето обагря небето в черешови оттенъци. Малагеш носи парадната си униформа за пръв път от цяла вечност. Градът под тях е осеян с факли — възстановяването е започнало. Въпреки красивата гледка в душата ѝ сякаш тежи олово.

А пушката тежи в ръката ѝ. Иска ѝ се Зигруд да не я е молил за това. Но не е могла да му откаже.

Вдига глава — малката порта в западната стена на крепостта се отваря. Колелата на катафалката трополят, тегли я един-единствен едър кон. Нур върви отстрани също в парадна униформа, кима отсечено на Малагеш. Придружават го неколцина офицери, но не прекалено много, само колкото подобава за случая — в края на краищата не са най-важните участници в церемонията. Тя чака катафалката да я доближи, опира пушката на рамо и тръгва до Нур.

Поглежда катафалката. Стъкмена е набързо и не е като истинска погребална колесница; успява да зърне вътре увитото в кожи тяло.

— Този ритуал ми изглежда доста странен — казва Нур, докато вървят надолу към града. — Да горят мъртвите е едно, но да ги горят в кораб?!

— Има символично значение.

— А за мен си е хабене на кораби — отсича Нур. — Но пък дрейлингите сигурно ги имат в изобилие.

— Струва ми се, че според тях ѝ дължат това.

Дългият път към града вече ѝ е познат. Малагеш оглежда дървените рамки, издигнати по улиците — предвещават здрави дрейлингски постройки, но сега работата е спряла. „След три седмици не бих могла да позная този град.“ Но най-голямата промяна като че ли е настъпила долу, в пристанището, където бреговата стена и фарът са грейнали в преливащо се злато.

— Ама че гледка — казва Нур, когато доближават. — Какво е това?

Изнизва се минута, преди Малагеш да разбере какво вижда — по стената и на всеки балкон по фара има светлинки, а зад всяка от тях мрачно и натъжено лице.

— Фенери — казва тя. — Всички работници са тук. Дошли са да я видят. Всеки от тях държи фенер.

— За… нея? Мислех, че е била обикновен инженер.

Катафалката се отклонява от пристанището към северния бряг на Солда.

— Тя направи невъзможното — отговаря Малагеш и кима към почти разчистеното русло на реката. — Освободи водния път, построи пристанището. И така даде шанс на своята страна да си урежда сметките. Обединените дрейлингски държави могат да изплатят всичките си заеми.

— Значи според тебе дъщерята на даувкинда е постигнала всичко това?

— Дала им е началния тласък, бих казала.

Лодката е до брега пред тях. Малък дървен съд, но може би противно на вкусовете на самата Зигне е сравнително богато украсен. Началникът на охраната в ЮДК Лем стои на брега навъсен и посърнал.

Малагеш отива при него и вижда, че в лодката няма нищо освен тънък слой подпалки. Не е очаквала това. Лем я поглежда гузно.

— Умувахме дали да не сложим някои от нейните чертежи. Онези, които не е използвала. Но решихме, че тя не би одобрила. Тя би искала да ги осъществим.

— Тя не обръщаше внимание на удобствата — казва му Малагеш. — Искрено се съмнявам да са имали някакво значение за нея. Е… как ще го направим?

— Полагаме я в лодката — тихо обяснява Лем. Вдига пред нея висок и широк стъклен съд с оранжево-жълто масло. До него има свещ в стъклена чашка. — Поставяме маслото на носа. Избутваме лодката във водата, палим свещта и някой срязва въжето. И когато отплава в морето, я подпалваме. По традиция трябва да е с горяща стрела, но… — Поглежда гузно пушката в ръцете ѝ. — Не останаха мнозина умели стрелци с лък.

— Ясно.

Тя застава встрани, а Лем и един работник на ЮДК внимателно вдигат тялото от катафалката. Носят го, сякаш е вързоп с цветчета на лилия.

Полагат го в лодката. Лем посяга към възела, събиращ кожите, и го дърпа. Кожите се разделят и откриват лицето под тях.

Зигне изглежда както Малагеш е очаквала: безцветна, с променени черти, леко подпухнала. Изобщо не прилича на жената, която Малагеш е опознала, млада жена, преливаща от неутолими стремежи и жизненост. Но Малагеш е виждала предостатъчно трупове и е подготвена за гледката.

— Сбогом, Зигне — казва тя едва чуто.

Двамата с Нур се обръщат и тръгват бавно към бреговата стена. Работниците на ЮДК поздравяват Малагеш тържествено, лицата им са облени от златистата светлина от фенерите. Малагеш отдава чест и поглежда нагоре по течението.

„Колко пъти правих това досега? На погребенията на колко деца присъствах?“

Лем коленичи, пали свещта, прошепва нещо и срязва въжето с един замах. Малката лодка се разклаща, поема надолу и бавно се ускорява в слабото течение. Вече се носи по-бързо, когато подминава Малагеш, и тя успява да погледне само за миг застиналото бледо лице.

„Ще почакам — решава Малагеш. — Искам тя да вижда колкото може по-дълго построеното от нея, преди да го направя.“

Малката лодка плава покрай бреговата стена, навлиза под крановете, тъмни и прегърбени над водата. Очите на Малагеш шарят към хоризонта. В далечината, на половин миля отвъд фара, май се мярка платноходка.

„Ето го. Сега и той може да види…“

Опира се на коляно, подпира пушката на стената — лявата ѝ ръка още не е оздравяла след схватката с Панди — и се прицелва в лодката и блещукащата чашка на носа.

Пушката подскача. Светва искра и изведнъж лодката пламва. След секунди вече е ярък, чисто жълт огън, носещ се в открито море.

Особен звук съпровожда светлината в залива. Прилича на вълна или на тътен, започва ниско и става все по-мощен с отдалечаването на лодката. Малагеш не проумява веднага, че дрейлингите викат — започват онези на фара — и виковете се разнасят надолу към бреговата стена. Накрая всички наоколо надават протяжен вик.

Не звучи горестно, казва си тя, няма болка или скръб, по-скоро е вик на ликуване, на победа, на сбогуване — вик на обич, на непокорна обич.

Когато всичко свършва, двамата с Нур тръгват нагоре към крепостта.

— Тюрин, мислиш ли, че нещо ще се промени? — пита той. — Убедена ли си, че воортяштаните могат да се цивилизоват истински някога?

Тя вдига рамене.

— Защо воортяштаните? Ами ние? Ние можем ли да се цивилизоваме?

Зигруд лежи в тъмния трюм и не може да заспи. Бурните води си играят безмилостно с яхтата. Не може да си представи как дъщеря му е стигнала с този съд до Зъбите на света.

Пресмята времето наум. Обръща се към мъничкия илюминатор, наплюнчва пръст и започва да пише по стъклото.

Скреж плъзва по илюминатора, отдръпва се и оставя след себе си подвижния образ на жена, която седи зад бюро и гледа втренчено листа в ръцете си.

Изглежда остаряла, изнурена, но излъчва захабено благородство — жена, готова да говори, но вече неспособна да повярва в това, което ще изрече.

Шара Комейд го поглежда мимоходом и подскача.

— Зигруд? Зигруд!? Какво си… Олеле, изглеждаш ужасно!

Тя го изненадва — хваща краищата на изображението и го отнася със себе си. Явно е сбъркал и се е появил в ръчно огледало, а не в прозорец.

— Не бива да правиш това, Зигруд. Не бива да се свързваш с мен, особено сега. Всички те търсят! А аз не мога да се намеся — този път не мога!

— Знам. Просто… исках да поговоря с тебе.

Тя го пренася в спалнята си и го слага на нощно шкафче. Там е вечер. Леглото с балдахин е зад нея, завесите са събрани плътно.

— Аз… много съжалявам, че стана така, Зигруд. Дъщеря ти… Нейното присъствие в града нямаше нищо общо със задачата, която възложих на Малагеш там. Ти здрав ли си? В безопасност ли си? И не ми казвай накъде си тръгнал.

— Няма. Ами… добре съм. Не мога да ти кажа къде отивам, защото и аз не знам. Но ще се вслушам в съветите ти. Шара… какво да правя?

— Зигруд, опасявам се, че трябва да се криеш. Съжалявам, но… Вече нямам такова влияние сред военните, че да променя отношението им. Ако опитам и това след всичко, което направих досега… ще си навлека сериозни проблеми.

— Значи трябва да се крия.

— Да. Трябва да бягаш и да се криеш. Да бъдеш някой друг. Използвай самоличност, до която никога досега не си прибягвал и дори никога не си имал. Самоличност, която да ти послужи дълго.

— Дълго ли?

Тя кима.

— Боя се, че така се налага. Ти си убил петима войници, Зигруд. Убил си ги жестоко по време на едно от най-страшните нападения в историята на Сейпур. Хората на власт… или онези, които ще бъдат на власт, няма да ти простят.

— Значи съм сам — тихо казва Зигруд. — Отново.

— Съжалявам. Обединените дрейлингски държави не могат да си позволят да те защитават. Зависят напълно от Сейпур, за да останат платежоспособни, а започна разследване за събитията в пристанището. Вече обсъждам със съпругата ти как тя да се… разграничи от това произшествие.

— Тоест от мен — натъртва Зигруд. — Да се разграничи от мен.

— Да, от тебе.

Той въздиша.

— Когато дойдох във Воортяштан за пръв път, не исках нищо освен светът да ме остави на мира, да захвърля атрибутите на властта. Но сега ще го направя наистина… — Той затваря очи и тръска глава, опитва се да спре сълзите. — Толкова искам да видя семейството си…

— Знам — уверява го Шара. — Когато имам възможност, ще направя каквото е по силите ми. Наистина съжалявам, Зигруд. Ужасно съжалявам.

Той подсмърча и си бърше носа.

— Ти… ти знаеше ли за мечовете? За Воортя? За Града на остриетата?

— Не знаех. Допусках, че във Форт Тинадеши има злоупотреби и поквара… но не можех да си представя, че ще се стигне до такова положение.

— В такъв случай не мога да не попитам… Защо изпрати Малагеш?

— В какъв смисъл защо съм я изпратила?

— В смисъл, че… Шара, познавам те. Знам, че никога не обмисляш играта само един ход напред. Каквото и да правиш, винаги гониш и по-голяма цел. Защо се спря тъкмо на Малагеш? Защо повика генерал в оставка и я изпрати във Воортяштан, ако си очаквала да разкрие там само обикновена корупция?

Шара въздиша по-тежко от него.

— Е, щом толкова настояваш да знаеш… Разбира се, наясно си, че моят мандат на този пост ще бъде прекратен скоро?

— Трудно бих могъл да си затворя очите за този факт.

— Ами… — Тя се прокашля и нагласява очилата на носа си. — Партията, която ще поеме властта, се носи на гребена на вълната от враждебност срещу Континента. Не им допада моята политика и програми. Искат да ги спрат. Затова ако победят, проектът за пристанището ще бъде сериозно ограничен. Финансовата подкрепа ще бъде прекратена. И цялата помощ за Континента — също. Всички програми, поощряващи участието на континенталите във вътрешната им политика — също. Общо взето, Сейпур вече ще изпраща на Континента само оръжия и войници, които да ги употребяват.

— Но… какво общо има това с Малагеш?

Преди Шара да отговори, иззад завесите на леглото се чува глас:

— Мамо?

Тя се смръзва и извива глава назад в мига, когато закръглено личице наднича между завесите. Лицето на малко момиче от Континента, може би на не повече от пет години. Мига сънено и си търка очите.

— Какво правиш?

— Тихо, миличка — казва ѝ Шара. — Нищо не правя. Говоря си сама. Заспивай.

— Говориш на огледалото. — Момичето поглежда към Зигруд и се мръщи. — Говориш на онзи мъж в огледалото.

Детето се цупи и протяга ръце към Шара, която въздиша и също протяга ръце. Момичето се хвърля в прегръдката ѝ — май с малко повече сила, отколкото ѝ е удобно на Шара, ако се съди по изражението ѝ. Детето обляга глава на рамото ѝ и се обръща да разгледа любопитно Зигруд.

— Тя… тя „мамо“ ли те нарече? — пита смаяният Зигруд.

— Да — тихо отвръща Шара. Гали момичето по косата и брадичката. — Зигруд, това е моята дъщеря Татяна. — Навежда се към ухото на момичето. — Татяна, това е стар приятел.

— И как тъй е в огледалото? — пита детето.

— Огледалото е специално.

— О…

Момичето май се задоволява напълно с това обяснение.

— Значи… си осиновила дете от Континента? — казва Зигруд.

— Да. Когато отидох отново в Баликов. Там имаше сиропиталище. И условията в него не бяха… — Шара стрелва момичето с поглед — много добри. Тя помоли да дойде с мен. Взех я. Направих нужното да не се разчуе, нали разбираш. Може би защото не ми трябваше да ме свързват още повече с Континента… и може би защото нямам желание обществеността да научи каквото и да било за личния ми живот. Когато гласуват свалянето ми от този пост, с Татяна ще отидем някъде на село, ще се опитаме да живеем спокойно. Най-лошото, което бих могла да направя за своята политика, е да припаря отново до нея. Самото ми присъствие е като отрова за моите цели. Но съм длъжна да оставя след себе си някого, за да се бори и за тях, и за Континента.

— Значи мислиш, че… Тоест казваш ми, че според тебе Малагеш може да се справи с това?

Шара изопва рамене и изведнъж ясно проличава защо е била избрана на поста си.

— Да. Генерал Тюрин Малагеш е родена да води хората. Много пъти се е сражавала за своята страна, била е подложена на отвратителен обрат в живота ѝ още на шестнайсет години, но някак е успяла да надмогне това и да стане по-добър човек. И пред очите на всички вече два пъти защити сейпурски войници от сили на Божественото. Широката общественост ѝ се възхищава, военните я уважават. Добродетелите и благоразумието ѝ са безупречни. И знае несравнимо повече за военното дело от всеки политик на власт в момента. Казано накратко — тя е кандидат с огромен изборен потенциал.

— Намислила си да я натикаш насила в политиката? — с лек ужас пита Зигруд.

— Зигруд, трябва да оставя след себе си човек, който да брани начинанията ми — по-тихо отвръща Шара. — Трябва да имам свой поборник. Когато Малагеш си подаде оставката, това беше тежък удар. Но аз вярвах, че разбирам защо напусна. Тюрин Малагеш е от онези, които избират да живеят за безопасността и добруването на другите. Казано с една дума — да служи. Ако смята, че не служи, става безполезна в собствените си очи. Изпратих я във Воортяштан, за да я пробудя, да ѝ напомня това, за да бъде пак сред обикновените войници и да си спомни коя я и защо прави всичко. — Шара навежда глава. — Според мен Тюрин Малагеш е съвсем будна в момента. Може би по-будна от когато и да било в живота си. Много повече, отколкото възнамерявах.

— И след всичко, което тя преживя, което видя и направи… ти искаш да ѝ натрапиш ролята на водач? — Зигруд клати глава. — Шара, Шара… не знаех какви са подбудите ти за това… но тази несъмнено е най-жестоката.

— Всички се примиряваме с компромиси, за да направим света по-добър — малко смутено казва тя. — А този е само поредният от многото, които бях принудена да направя. На Сейпур скоро ще му се наложи да реши що за нация иска да бъде. Ще си остане ли същият, ще използва ли силата си сляпо, без да осъзнава последствията, които навлича и на себе си, и на други нации? Или ще се опита да бъде… нещо друго? Може би по-мъдър, по-здравомислещ? Малагеш е най-подходящият човек да помогне на моята страна и аз вече задвижих механизмите за това. И когато пристигне тук следващата седмица, ще ѝ предложа официално.

— А ако откаже?

— Мога да убеждавам — отвръща Шара. — Знаеш го.

— Много си надарена — горчиво подхвърля Зигруд — във внушаването на разни идеи на хората. Шара, чудя се дали светът ще ни прости някога онова, което сторихме през живота си.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… Понякога се питам дали съдбата ми е отнела дъщерята. Аз съм отнел живота на много хора. На много деца, може би бъдещи съпрузи, съпруги и родители. Може би е справедливо да бъда подложен на същото насилие. Може би е справедливо аз, който живях с войната, да бъда превърнат в беглец от война. — Взира се в момичето, което Шара е прегърнала, и се опитва да си спомни какво е чувствал преди толкова много години — колко мъничка е била Зигне, колко топла, как са блестели очите ѝ. — Ако ме бе попитала миналата седмица дали тази борба си е струвала, щях да ти отговоря: „Да.“ Но ако ме попиташ днес, Шара Комейд, ако ме попиташ в този миг дали си е струвало… ще ти отговоря с „не“ — хиляди пъти „не“.

Плъзва пръст по стъклото и Шара и дъщеря ѝ изчезват.

Малагеш се буди постепенно, заслушана в шума на прибоя. „Не забравяй къде си — казва си. — Помни къде си.“

Минава малко време, докато разбере, че е съвсем будна. Отваря очи и се зазяпва в тавана на стаята в занемареното овехтяло противно хотелче. Сяда в леглото, вдишва дълбоко и се оглежда.

Слънчеви лъчи се процеждат през покритите с петна пердета, примигват от сенките на птици, кръжащи над кейовете зад прозореца. Чува подвикванията на докери по улицата — ругаят се взаимно за мудността или непохватността си или пък си разказват мръсни вицове. Всичко е вмирисано на сол, дизелово гориво и цигари.

С други думи, миризми и звуци на цивилизация в цялото ѝ мръсно и шумно великолепие.

Минали са двайсет и три дни, откакто е потеглила от Воортяштан и накрая е спряла тук преди последния отрязък от пътуването към Галадеш. Никому не би хрумнало да нарече кейовете на Аханаштан спокойно убежище и тя не знае защо се чувства толкова уютно тук. Спомня си обаче какво ѝ е казал Зигруд преди години в болницата на Баликов: „Мнозина презират пристанищата. Смятат ги за мръсни и опасни. Може и да са такива. Но морските пристанища са и отправни точки към нещо по-добро.“

Поглежда към нощното шкафче, на което е сложена лъскава метална ръка със странно изпънати пръсти, сякаш маха за сбогом. Сабята на Панди е повредила някакъв механизъм вътре и тя не може да накара няколко шарнира да се движат както трябва. Все едно. Взема изкуствената ръка, нагласява я — лявата ѝ ръка все още е превързана след схватката с Панди — и с пет простички щраквания протезата вече е на мястото си.

Не е напълно повредена. Още върши работа. И пак си е по-добра от предишната.

Събира си вещите, мята брезентовата торба на рамо и тръгва към пристанището, проверява в движение превозните си документи за името на следващия кораб, на който ще се качи. Доближава кея и се стряска.

— Ама че гадост! Що за говнян късмет…

Ослепително белият корпус на луксозния кораб „Кайпе“ се извисява на стотина-двеста стъпки пред нея. Не ѝ се ще да прекара следващите три дни в компанията на семейства, бебета и влюбени. Олеква ѝ, че не носи униформата си, която би привлякла твърде нежелано внимание.

Но по-близо до кораба установява, че макар другите пътници да са съвсем млади, не са каквито е очаквала.

Трийсетина млади редници в бойни униформи стоят на кея — брезентовите им торби са в краката им — и чакат разрешение да се качат на борда. Тя оглежда униформите им и вижда, че са от 7-ми пехотен полк, който според последните стигнали до нея вести е бил разположен във вътрешността — Баликов или Юкоштан, не може да си спомни точно. Изглежда, ги връщат в Галадеш, за да се подготвят за новото място, където ще служат. Долавя, че нервите им са на ръба, и се досеща, че нейната страна предприема смели военни ходове, щом е готова да изтегли тези войници от Континента и да наеме за това „Кайпе“. Няма как да не са смели след това, което се е случило. Сейпур е принуден да покаже силата си и да докаже, че е неуязвим.

Застава на опашката зад младите войници и пуска торбата си. Дъските се разтърсват и неколцина се оглеждат, докато тя пали папироса. Един се взира в синините и превръзките ѝ, в белезите и в протезата на лявата ръка. Накрая ѝ кима — поздрав между равни. Разбира се. Нали ако беше с по-висок чин, би носила униформата си? Тя също му кима.

Вглежда се по-внимателно в униформите им и казва:

— Седми пехотен, а?

Те се обръщат към нея.

— Да, седми — отвръща една млада жена.

— Последно чух за вас, че сте в… Юкоштан, нали?

— Да, в Юкоштан.

— Много вълнуващо.

Момичето се засмива.

— Не съвсем.

— Да, казвали са ми, че е чудно място, където да се усъвършенстваш в играта батлан. Някой от вас да е служил под командването на майор Авшрам?

— Ами… да. Аз — казва младата жена.

— Още ли е с онези шибани мустаци?

Войниците се хилят.

— И още как — потвърждава момичето. — Противно на всякакъв здрав разум. — Оглежда Малагеш. — На служба ли си?

— Бях. Може и още да съм. Ще науча, когато се приберем у дома.

Кимат с разбиране. Да си войник означава други да се разпореждат с живота ти.

— Къде служеше? — пита момичето.

— Е, формално погледнато бях на „почивка“ — казва Малагеш.

Младата жена се разсмива недоверчиво.

— Ама че почивка е била…

— Не е за разправяне.

Бъбрят, шегуват се, пушат заедно и чакат да се качат на кораба. Един по-смел редник опитва от папиросите на Малагеш — гнусотията, която си е купила до пристанището. Засмуква дима няколко пъти и става бледозелен, което предизвиква бурен смях и гръмогласни подигравки. Малагеш се усмихва и ги гледа, попива тяхната незрялост, оптимизъм, наивност, престорен цинизъм. Знае колко далеч в миналото ѝ е останала тази младост, но открай време вярва, че да я покровителства, да я защитава и да наблюдава израстването ѝ също е добре. Може би едно от най-добрите поприща на света…

Мисли и какво би сполетяло тези хлапета, ако не бе взела меча, ако не се бе вслушала в гласа му, ако не бе заговорила на свой ред на пазителите. Пита се какво би могло да се случи, ако бе разгадала всичко малко по-рано, ако бе слушала и гледала Рада малко по-бдително. Казва си, че и ограниченото по последствията си бедствие все пак е бедствие. Стотици хора са мъртви, а това е могло да бъде предотвратено. И Надар, Бисвал, Панди, Зигне…

Гледа как светлината се отразява от вълните и подскача покрай кораба. „Няма ги. Всички тях ги няма. А аз оцелях. Отново.“

Ръката я боли. По-слабо отпреди. Но болката още я има. И може би ще я има винаги.

Младият войник, който е взел една от нейните папироси, сега забавлява останалите, като се опитва да я пробута на една чайка. Малагеш се смее. „Не знам дали ще облека униформа някога — мисли, загледана във войниците, — но ще продължа да се боря за вас.“

Опашката се раздвижва. Всички нарамват торбите си и тръгват по подвижното мостче на „Кайпе“.

Младежът извръща глава към нея и казва:

— Каквото и да те очаква в Галадеш, дано си отдъхнеш и намериш покой.

— Покой ли? — отвръща тя малко изненадано. — Е, може би. Може би.

Качват се на кораба, готови за краткото пътуване до дома.

Благодарности

Благодаря на Брент Уийкс, който прочете „Град на стълби“ и ми даде много прозорливи съвети за здравето на Зигруд.

Благодаря на моя редактор Джулиан Павия за помощта в премахването на цяла книга от средата на тази, с което всичко стана много по-добро.

Благодаря на Деана Хоук и Джъстин Ландън, чиито забележки по тези книги породиха идеи за следващите. Новото вдъхновение понякога извира от простички грешки.

Много съм благодарен на Майк Коул, че отдели от запълненото си с работа време, за да ме просвещава за всички страни на военното дело, докато писах този роман. Сега знам разликата между неофициални и секретни операции.

Големи благодарности на Ашли и Джаксън, които още ме търпят по незнайни причини.

И много, много благодарности на всички прочели „Град на стълби“, без чиято подкрепа тази книга несъмнено не би съществувала.

Content

Робърт Джаксън Бенет
Град на остриета
(книга 2 от "Божествени градове")

За да има смисъл

Стар боен кон

Напредък

Черната стая

Съставни части

Обреди и ритуали

От дълбините

Онази, що сцепи земята

Взрив от светлина

Плявата от много войни

Справедлива смърт

Зъба

Градът на остриетата

Обвързващ договор

Сянката на забравата

Кралица на мъката

Непокорна обич

Благодарности