Чарлс Буковски

Тежко без музика

ПРЕДИСЛОВИЕ

от Дейвид Калон[1]

Едва сега, четиринайсет години след последните думи на Чарлс Буковски (1920-1994), стана възможно да обхванем напълно неговото многообразно творчество. Известен най-вече като поет, той пише и в различни прозаични жанрове: разкази, есета, предговори към книги, критически отзиви, известната рубрика "Записки на стария мръсник", поредица от манифести за стила и естетиката си. Той е и превъзходен автор на писма (събрани в пет тома), както и на шест романа. Поради творческата плодовитост на Буковски литературните среди не успяват да следват темпото му и все още няма съставена изчерпателна библиография. Настоящият том показва богатството и разноликостта на неговото творчество и включва несъбрани, както и неиздавани досега разкази и есета.

Най-ранните разкази на Буковски – "Последствията от един подробен отказ" (1944) и "На 20 танка от Каселдаун" (1946), показват противоположните, но допълващи се стилове, които ще бележат цялата му кариера. "Последствията" е портрет на идеалистичния млад писател като аутсайдер и клоун, докато в "20 танка" Буковски, мрачен и обзет от тежки мисли, крачи през пустош и самота и драска записки от подземието в традицията на своите учители Ницше и Достоевски. Ала неговият оригинален стил ще се роди от неподражаемото съчетание на екзистенциална суровост и енергичен комизъм. Също като своя нихилистичен, отдаден на размисли герой, Буковски е една чувствителна и ранима талантлива личност, хвърлена в задушаващо тясна стая, но и въоръжена с ироничен хумор.

Буковски прави своя литературен дебют на 24-годишна възраст с разказа "Последствията от един подробен отказ", публикуван в престижното литературно списание "Стори", където редактори са Уит Бърнет и Марта Фоули, а две години по-късно в авангардното "Портфолио" на Карес Кросби излиза "20 танка", заедно с текстове от Жьоне, Федерико Гарсия Лорка, Хенри Милър и Жан-Пол Сартър. Противно на ширещия се мит, по онова време Буковски пише не само проза, но и стихове. Така от самото начало неговият литературен подход е да снове между поезия, разкази и есета, като по този начин изгражда своята двойна идентичност на поет и прозаик. Тази двойна природа може да се проследи в един текст, писан през 1959 и публикуван през 1961 – "Из един накапан с вино бележник", където виждаме Буковски да съчинява в един хибриден жанр, излизащ от рамките на прозата, поезията, поетичната проза или прозаичната поезия. Стилът на Буковски е най-вече експериментален и както на едно място заявява самият той, "на света няма достатъчно читатели, че да проумеят напълно напредничавия писател".

Понесъл несгодите на едно нещастно детство, белязано от телесни наказания, Буковски превръща "човешкото същество, пълно с кръв", в централна фигура на творбите си и не може да си обясни защо официалната, деликатна, утвърдена литература толкова често остава безмълвна за онези, които страдат най-тежко: слабите, бедните, лудите, безработните, бездомните, пияниците, неудачниците, насилваните деца, работническата класа. Неговият поетичен свят, също като света на Самюъл Бекет, е светът на ограбените, на "бедните, умиращи горди", а себе си определя като "поет извън закона"; не съществува сигурност в живот, воден in extremis, на ръба на лудостта и смъртта. Най-дълбокият гняв на Буковски е запазен за елитните "колежанчета", които изменят на поезията със своята безопасна, старателна, хитроумна, академична игра на думи, лишени от вдъхновение, които се опитват да опитомят варварската Муза: разрушителните, първични, архаични, неукротими, неоформени сили на творческото несъзнателно. Писането на Буковски цели разкриването на собствената му кървава стигма, на себедраматизирането му (често хумористично) като жертвено същество, с един прост, прям, сурово изкован език, чист от претенция и поза. Както пише в своя непубликуван предговор към "7 по стил" от Уонтлинг, "Стилът означава никакъв щит. Стилът означава никакъв параван. Стилът означава съвършена естественост. Стилът означава един човек сам-самин сред милиарди хора".

В своите манифести Буковски изследва връзката между изкуството и стремежа към неподправен живот. Той посещава хиподрума, за да изучава живота и след това да се върне при пишещата машина, за да го превърне в Изкуство. Също като Хенри Дейвид Торо – той се стреми да притисне живота в ъгъла и да открие истината – тук няма кули от слонова кост. Буковски гледа на творческия процес като на нещо пряко свързано с вътрешното му развитие, а самият творчески процес изисква също толкова сериозна дисциплина, колкото ежедневието на един дзен монах. Той съчетава "математиката" на прецизните възприятия с дишането и Пътя на даоистките практики: писателят пътува и прави своите точни наблюдения върху всичко, което среща по своя път през действителния, всекидневен свят. На хиподрума, в бара, слушайки Сибелиус по радиото в тясната квартира, по утъпканите улички.

През 60-те години на XX век в Америка процъфтяват така наречените малки списания, вестници и циклостилни издания и в този период творческата активност на Буковски избухва в най-различни посоки. През 1967 г. с настъпването на Лятото на любовта ние виждаме един зрял Буковски, който подхваща дълго отлаганата си кариера на публицист тъкмо в разгара на хипи/младежката/сексуалната революция с дългата поредица "Записки на стария мръсник", които се появяват по страниците на редица периодики от Западния бряг и се занимават с разнообразни теми, включващи студентския бунт, войната във Виетнам, войната между половете, расизма и неволите на Хенри (Ханк) Чинаски. Част от колонките са визуално допълнени от хумористични рисунки, дело на самия Буковски. След публикуването на избрани колонки от поредицата в обща книга, издадена през 1969 г. от "Есекс Хаус", славата на Буковски се разнася навред, а Лос Анджелис, Сан Франциско/Бъркли и Ню Орлианс се превръщат в трите центъра на литературната му дейност.

Сега Буковски започва да рафинира своя образ/ маска на вироглав, печен, сладострастен пройдоха, който безскрупулно пиянства, бие се, преследва сексуални приключения и пише стихове и разкази, докато слуша Моцарт, Бах, Стравински, Малер и Бетовен. Той изобретява нов жанр, разположен между измислицата и автобиографията: смесица от конкретни събития, литературни и културни препратки и фантазно развити случки от личния му живот. Годините писателски труд започват да се отплащат, защото в прозата на Буковски проличава забележителна увереност и овладяност; тя е остра, жива, забавна, странна, точна, подвижна. Той следва примера на Хемингуей, използвайки прост речник и бърз диалог, но отива по-далече със своята огромна енергия, хумор и талант за карикатура и преувеличение. Майсторското използване на ритъма, темпото и комичната изненада личат добре в "Нощта, в която никой не повярва, че съм Алън Гинзбърг", където лудешкият, палячовски разказ препуска през поредица от неочаквани, странни сцени. Разказът също така илюстрира начина, по който Буковски комбинира фантазия с автобиография. Появата на Хал Норз на финала, както и френетично предаденият телефонен разговор за публикуването на "Пенгуин: Модерни поети 13" (където Буковски действително е включен заедно с Хал Норз и Филип Ламанша), позволява на Буковски да маркира един важен повратен момент в кариерата си, и то по небрежен и комичен начин. След циничните сексуални задявки, след буфонадата от физическо насилие и литературните намигвания разказът завършва в съвършено прецизираната тоналност на спокойна примиреност, на фона на сюрреалистични образи, извиращи може би от дълбините на детските спомени на разказвача, докато той разговаря нежно по телефона с дъщеря си.

В начина, по който Буковски руши табутата, се долавя яростна (но и иронична/хумористична) преднамереност. Той е брутален и сексуално маниакален така, както двамата му учители – Сароян и Фанти – не са, макар че тази яростна поза следва да се разбира като твърдата черупка, с която сам се предпазва от чуждото насилие. Но нищо в цялото "неприличие" на неговото творчество не е извън рамките на вековната класическа традиция: от Петрониевия "Сатирикон" до Бокачовия "Декамерон", по който впрочем Буковски моделира своя роман "Жени".

Така или иначе Буковски действително е литературен бунтар, също като Селин и Арто, и прекрачва границите също като един трети френски автор – Жорж Батай. Алтер егото на Буковски като стар "мръсник" улавя двойната валентност на сексуалността в цялото му творчество. Но у Буковски почти винаги звучи един мрачен – или черен – хумор, който подквасва неговата визия за абсурда на съществуването.

Всъщност неспособността на американската литературна критика да оцени адекватно писателя Буковски се дължи отчасти на неведението ѝ относно неговите по същество европейски културни възприятия. Това обяснява и успеха на книгите му в Германия и Франция, където и интелектуалците, и "обикновените читатели" веднага усещат неговата оригиналност и мястото му в европейската философска традиция. "Меланхоличната порочност, непрактичните съзерцания и потиснатите желания на един източноевропеец" – качествата, които хумористично изрежда в разказа "Последствията от един подробен отказ" – отговарят на важни аспекти от неговия собствен характер.

Провокативните текстове на Буковски, както и проявите му в защита на свободата на словото в крайна сметка предизвикват интереса на ФБР, което допринася за това той да напусне своята работа в пощенската служба. Ако обаче от ФБР си бяха направили труда да прочетат някои дълбоки есета на Буковски като "Трябва ли да подпалим задника на чичо Сам?", щяха да установят, че Буковски е далеч от мисълта, че Ерата на Водолея вече е настъпила. Пишейки малко след подпалването на "Банк ъв Америка" от група студенти и процеса срещу "Чикагската седморка", Буковски заявява, че "романтичните лозунги не вършат работа". След проникновен обзор на левичарските писатели от трийсетте – Дос Пасос, Кьостлер и Стайнбек и техните идеологически завои – Буковски обяснява на бунтуващите се студенти: "Насочете мисълта си не към това как да свалите едно правителство, а към това как да изградите по-добро правителство. Не падайте в капана отново". И дава на революционните хипита един съвет, който би накарал Ганди и Торо да кимнат в съгласие: "Всичко, което притежавате, трябва да се побира в един куфар; тогава съзнанието ви ще е свободно". Буковски симпатизира на идеите на калифорнийската контракултура, но той е по същество аполитичен и анархист и като мнозина хора на изкуството е по-скоро мечтател, отколкото човек на действието. Поетите, както казва Шели, може да са "непризнатите законодатели на света", но потопят ли пръстите на краката си в горещата вода на политиката, често се опарват, както отбелязва и Буковски в есето си за Езра Паунд "Поглед назад към един от големите".

Лос Анджелис е територията за наблюдение на Буковски и в един от репортажите си той описва посещение на концерт на "Ролинг Стоунс" в зала "Форум". В "Джангър" той се поставя в центъра на събитията едновременно като участник и като наблюдател, размивайки границите между фантазия и факт по начин, сходен със стила на Норман Мейлър и Хънтър С. Томпсън и тяхната "нова журналистика".

Последният разказ, "Другият", е напрегнато структурирана история за двойници, в която се долавят някои от темите на бъдещия роман "Криминале"; една криминална загадка, в която Другият/Смъртта/Себичността се превръщат в най-интимен близнак и враг.

В "Основно обучение" – неговото прощално есе за езика – Буковски заявява: "Хвърлих се в обятията на своя личен бог: ПРОСТОТАТА. Колкото по-стегнато и кратко пише човек, толкова по-малка е опасността да сбърка или да излъже. Една от проявите на гения е да изрази дълбоки неща по простичък начин. Думите бяха куршуми, думите бяха лъчи, думите проникваха през гибел и обреченост". В моя край е моето начало и дългото литературно пътуване на Чарлс Буковски описва съвършен кръг, докато той за последен път извиква магическите огньове на творчеството: пишещата машина, бутилката вино и Моцарт по радиото.

ПОСЛЕДСТВИЯТА ОТ ЕДИН

ПОДРОБЕН ОТКАЗ

Крачех навън и го прехвърлях в главата си. Беше най-дългият, който бях получавал. Обикновено гласяха: "Съжаляваме, но творбата ви не отговаря на изискванията ни" или "Съжаляваме, но текстът ви не е подходящ". А най-често получавах стандартен печатен отказ.

Но толкова подробен не бях получавал. Беше за разказа ми "Моите приключения в половинстотин квартири". Застанах под една улична лампа, извадих писмото от джоба си и го прочетох отново:

Уважаеми г-н Буковски,

Това, което ни предлагате, е съчетание от много добра проза и проза, изобилстваща от проститутки, повръщане при сутрешен махмурлук, мизантропия, възхвала на самоубийството и пр., че всъщност текстът Ви едва ли е подходящ за каквото и да е периодично издание. Творбата Ви представлява нещо като сага на една своеобразна личност и в това отношение сте се справили много добре. Може би ще Ви публикуваме някога, но не знам точно кога. Това зависи изцяло от самия Вас.

С уважение,

Уит Бърнет

О, колко добре познавах този подпис: издълженото "и" след "У"-то и отвесната черта на "Б"-то, която се спускаше до средата на страницата.

Пъхнах писмото обратно в джоба си и закрачих по улицата. Чувствах се много добре.

Пишех едва от две години. Две кратки години. На Хемингуей са му били нужни десет. А Шърууд Андерсън е бил на цели четирийсет, когато го публикували за първи път.

Изглежда, трябваше да оставя пиенето и леките жени. И без това уиски се намираше трудно, а виното само ми съсипваше стомаха. Виж, с Мили щеше да ми е по-трудно.

...Но Мили, Мили, не бива да забравяме изкуството. От руската литература получихме Достоевски, Горки, но сега Америка търси източноевропеец. Америка е отегчена от брауновци и смитовци. Брауновците и смитовците са добри писатели, но са твърде многобройни и всичките си приличат. Америка иска меланхоличната порочност, непрактичните съзерцания и потиснатите желания на един източноевропеец.

Мили, Мили, тялото ти е толкова хубаво със своите стегнати извивки надолу до ханша, а любовта с теб е лесна като да наденеш чифт ръкавици при нула градуса навън. Стаята ти е винаги топла и уютна, имаш грамофонни плочи и сандвичи със сирене, които харесвам. Мили, а помниш ли как си играехме с котката? Когато твоята котка беше още малко котенце? Опитвах се да я науча да подава лапа и да ляга долу, а ти казваше, че това не е куче и няма да ми се удаде. Но ми се удаде, нали, Мили? Сега котката вече е голяма и даже си роди котенца. Но всичко това ще трябва да си отиде, Мили: и котките, и тялото, и Шестата симфония на Чайковски. Американската литература си търси източноевропеец...

Бях стигнал до квартирата и понечих да вляза. Забелязах, че прозорецът ми свети. Надникнах вътре: Карсън и Шипкий седяха около масата заедно с някакъв непознат. Играеха карти, а по средата на масата имаше голяма дамаджана с вино. Карсън и Шипкий бяха художници, които не можеха да решат дали да рисуват като Салвадор Дали или като Рокуел Кент, и докато се колебаеха, работеха по корабостроителниците.

Тогава видях, че на леглото ми кротко седи някакъв мъж. Той имаше мустак и козя брадичка и ми се стори познат. Сякаш си спомнях лицето му. Бях го виждал в книга, вестник или може би филм. Замислих се.

Тогава си спомних.

Когато си спомних, не можах да реша дали да вляза или не. Какво да кажа? Как да се държа? Трудно е с такъв човек. Трябва да внимаваш какво ще кажеш, трябва да внимаваш за всичко.

Реших първо да се поразходя. Бях чел някъде, че когато човек е нервен, това помага. Докато тръгвах, чух как Шипкий изпсува, а някой изпусна чаша. Това никак не ме улесняваше.

Реших да си намисля речта предварително. "Не ме бива много в приказките. Аз съм затворен и напрегнат. Трая си и после излагам всичко на хартия. Сигурен съм, че ще ви разочаровам, но това е положението."

Реших, че толкова стига, след което си довърших разходката и влязох в квартирата.

Забелязах, че Карсън и Шипкий са пияни, което не ме улесняваше никак. Картаджийчето, което бяха довели, също беше фиркано, но всички пари на масата бяха пред него.

Мъжът с брадичката се изправи от леглото.

– Как сте, сър? – попита той.

– Добре, а вие? – стиснахме си ръцете. – Надявам се, че не сте чакали твърде дълго?

–Не.

– Всъщност – започнах аз – не ме бива много в приказките...

– Освен когато е пиян. Тогава крещи като дивак. Понякога излиза на площада и държи речи, а ако никой не го слуша, приказва на птиците – каза Шипкий.

Мъжът с брадичката се ухили. Имаше великолепно ухилване. Виждаше се, че е човек с понятие за нещата.

Другите двама продължиха да играят карти, но Шипкий завъртя стола си, за да ни гледа.

– Аз съм затворен и напрегнат – продължих, – и...

– Спрегнат или впрегнат? – изкряска Шипкий.

Това беше гадно, но мъжът с брадичката се усмихна и аз се успокоих.

– Трая си и после излагам всичко на хартия и...

– Обтегнат или натегнат? – изкряска Шипкий.

– Сигурен съм, че ще ви разочаровам, но това е положението.

– Слушай, господинчо! – изкряска Шипкий, като се поклащаше на стола си. – Ти, с брадичката! Слушай, аз съм метър и осемдесет, с вълниста коса, стъклено око и чифт червени зарове.

Мъжът се засмя.

– Не ми вярваш? Не вярваш, че имам чифт червени зарове?

Кой знае защо, когато се напиеше, Шипкий все искаше хората да повярват, че има стъклено око. Посочваше някое от очите си и настояваше, че е стъклено. Заявяваше, че това око е било изработено от баща му, който бил най-добрият специалист в света, но за нещастие бил погубен от тигър в Китай.

Изведнъж Карсън се развика:

– Видях те да взимаш тази карта! Откъде я взе? Дай я насам! Белязана е, белязана! Знаех си! Нищо чудно, че печелиш! Така значи!

Карсън се надигна, сграбчи картаджийчето за вратовръзката и започна да тегли. Карсън беше посинял от яд, а картаджийчето започна да почервенява, докато Карсън затягаше вратовръзката му.

– К'во става, ей! Ей! К'во става! – изкрещя Шипкий. – Дай да видя! Дай белязаната!

Карсън беше посинял и едва говореше. Думите излизаха с хриптене от устата му, докато продължаваше да дърпа вратовръзката. Картаджийчето започна да размахва ръце като едър октопод, изтеглен на повърхността.

– Пържи ни! – изхриптя Карсън. – Пържи ни! Извади една от ръкава, Господ ми е свидетел! Пържи ни, казвам ти!

Шипкий застана зад картаджийчето, сграбчи го за косата и раздруса главата му напред-назад. Карсън продължаваше да стяга вратовръзката.

Картаджийчето не издаваше звук. Само размахваше ръце и започваше да се поти.

– Ще те заведа някъде, където можем да пийнем бира и да хапнем – казах на мъжа с брадичката.

– Давай! Говори! Не можеш да ни изпържиш!

– Няма нужда – каза мъжът с брадичката.

– Мишок! Гнида! Свиня!

– Настоявам – казах.

– Опитваш се да обереш човек със стъклено око? Сега ще ти покажа, свиньо!

– Говори! Говори, свиньо! Ако не проговориш до две минути, точно две минути, ще ти извадя сърцето и ще го сложа за топка на вратата!

– Да тръгваме – казах.

– Добре – каза мъжът с брадичката.

*

Всички кръчми бяха затворили и трябваше да карам много навътре в града. Не можех да го заведа обратно в квартирата, затова се наложи да опитам при Мили. Тя винаги имаше нещо за ядене. Поне сирене.

Оказах се прав. Тя ни приготви сандвичи със сирене и кафе. Котката ме позна и скочи в скута ми.

Пуснах котката на пода.

– Гледайте, мистър Бърнет – рекох. – Дай лапа!

Котката не помръдна.

– Странно, винаги изпълнява – казах. – Дай лапа!

Сетих се как Шипкий обясняваше на мистър Бърнет, че говоря на птиците.

– Хайде! Дай лапа!

Започвах да се чувствам глупаво.

– Хайде! Дай лапа!

Наведох глава срещу главата на котката и вложих цялата си воля.

– Дай лапа!

Котката не помръдна.

Седнах отново на стола и взех сандвича със сирене.

– Котките са странни животни, мистър Бърнет. Непредвидими. Мили, пусни Шестата на Чайковски за мистър Бърнет.

Заслушахме се в музиката. Мили дойде и седна в скута ми. Беше само по пеньоар. Сгуши се в мен. Оставих сандвича настрана.

– Обърнете внимание – казах на мистър Бърнет – как инструментите подхващат маршовата част на симфонията. Според мен това е една от най-красивите части в цялата музика. Красота, сила, изящна структура. Какво майсторство!

Котката скочи в скута на мъжа с брадичката. Мили допря бузата си до моята и постави длан на гърдите ми.

– Къде се губиш, бебчо? Знаеш ли колко много липсваше на Мили?

Плочата свърши, мъжът с брадичката свали котката от скута си, стана и обърна плочата. Трябваше да сложи плоча № 2 от албума, защото, обръщайки я, щеше да стигне до кулминацията преждевременно. Не казах нищо и изслушахме края на симфонията.

– Хареса ли ви?

– Много! Много!

Той се наведе към котката, която седеше на пода.

– Дай лапа! Дай лапа! – каза той на котката.

Котката подаде лапа.

– Вижте – каза той, – мога да накарам котката да даде лапа. Дай лапа!

Котката легна долу.

– Не, дай лапа! Дай лапа!

Котката не помръдна.

Той наведе глава до главата на котката и каза в ухото ѝ:

– Дай лапа!

Котката завря лапа в брадичката му.

– Видяхте ли? Накарах я да даде лапа! – Мистър Бърнет изглеждаше доволен.

Мили се притисна о мен.

– Целуни ме, бебчо – каза тя. – Целуни ме.

– Не.

– Божичко, да не си се повредил? Какво те мъчи? Нещо те тормози тази вечер, личи си! Кажи на Мили! Мили е готова и в ада да влезе заради тебе, нали знаеш. Какъв е проблемът? А?

– Сега ще я накарам да легне – каза мистър Бърнет.

Мили ме обгърна с ръце и надникна в очите ми. Тя гледаше много майчински и тъжно и миришеше на сирене.

– Кажи на Мили какво те мъчи, бебчо!

– Долу! – каза мистър Бърнет.

Котката не помръдна.

– Слушай – казах на Мили, – виждаш ли този човек?

– Да, виждам го.

– Това е Уит Бърнет.

– Кой?

– Редакторът на списанието, на когото пращам разказите си.

– Този, дето ти праща малките писъмца?

– Отказите, Мили.

– Гаден е. Не го харесвам.

– Долу! – каза мистър Бърнет на котката.

Котката легна долу.

– Гледайте – извика той. – Накарах котката да легне! Искам да купя тази котка! Великолепна е!

Мили затегна прегръдката си и ме погледна в очите. Бях безпомощен. Чувствах се като все още жива риба в хладилния щанд в петък сутрин.

– Слушай – каза тя. – Мога да го накарам да отпечата някой от твоите разкази. Мога да го накарам да отпечата всички твои разкази!

– Гледайте как карам котката да легне! – каза мистър Бърнет.

– Не, не, Мили, не разбираш. Редакторите не са като дребните бизнесмени. Те имат скрупули!

– Скрупули?

– Скрупули.

– Долу! – каза мистър Бърнет.

Котката не помръдна.

– Знам ги аз тези скрупули! Не се притеснявай за скрупулите, бебчо, ще го накарам да отпечата всичките ти разкази!

– Долу! – каза мистър Бърнет на котката.

Котката не реагира.

– Не, Мили, не става.

Цялата се беше увила около мен. Едва дишах, а и тя е доста тежичка. Усещах как стъпалата ми изтръпват. Мили допря буза до моята и потърка гърдите ми с длан.

– Трай, бебчо.

Мистър Бърнет наведе глава до главата на котката и каза в ухото ѝ:

– Легни!

Котката бръкна с лапа в брадичката му.

– Мисля, че тази котка е гладна – каза той и седна на стола си.

Мили се премести и седна на коляното му.

– Къде си направи тази сладка козя брадичка? – попита тя.

– Извинете – казах, – трябва да пийна вода.

Отидох в кухненския бокс и седнах на масата, вторачен в цветчетата на мушамената покривка. Опитах се да изстържа с нокът едно от цветчетата.

Беше ми достатъчно трудно да деля любовта на Мили с търговеца на сирене и със заварчика. Мили с прекрасното тяло. Мамка му.

Останах да седя там и след малко извадих от джоба си писмото с отказа на издателството и го прочетох още веднъж. Там, където беше прегънато, писмото се беше разръфало и потъмняло. Трябваше да престана да му се любувам и да го поставя между страниците като изсушена роза.

Замислих се над съдържанието му. Винаги съм имал този проблем. Още в колежа изпитвах влечение към меланхоличната порочност. Асистентката по къс разказ ме заведе една вечер на вечеря и кино и ми изнесе лекция за красотата на живота. Бях ѝ дал един разказ, в който аз в ролята на главния герой, бях отишъл на плажа през нощта, за да медитирам върху смисъла в Христос, смисъла в смъртта и смисъла, пълнотата и ритъма във всички неща. И тъкмо по средата на моята медитация се появява гурелив клошар, който рита пясък в лицето ми. Аз го заговарям, после му купувам бутилка и пием. После повръщаме. След това отиваме в заведение с лоша слава.

След вечеря асистентката отвори чантата си и извади моя разказ за плажа. Тя разгъна страницата до появата на клошаря и изчезването на смисъла в Христос.

– Дотук – каза ми тя, – дотук текстът е много добър, дори великолепен.

След това се втренчи в мен с онзи поглед, който притежават само интелектуалците с пари в банката и завидно социално положение.

– Само че извинявай, извинявай много – и тя почука с нокът върху долната половина от разказа, – какво търси това нещо тук?

*

Не можех повече да отсъствам. Станах и се върнах и хола.

Мили се беше увила около него и се взираше в очите му. Той изглеждаше като риба на лед.

Мили сигурно си помисли, че искам да говоря с него за издателските процедури.

– Извинете ме, трябва да се среша – и излезе от стаята.

– Хубаво момиче, нали, мистър Бърнет?

Той се поизпъна и поправи вратовръзката си.

– Извинете – каза, – но защо все ме наричате мистъp Бърнет?

– Ами не сте ли?

– Аз съм Хофман. Джоузеф Хофман. От животозастра- хователна компания "Къртис". Дойдох във връзка с пощенската картичка, която ни изпратихте.

– Не съм пращал никаква картичка.

– Но ние получихме такава.

– Не съм пращал.

– Нали сте Андрю Шпиквич?

– Кой?

– Андрю Шпиквич, живеещ на адрес "Тейлър Стрийт" 3631.

Мили се върна и се уви около Джоузеф Хофман. Нямах сърце да ѝ кажа.

Затворих вратата много тихо, спуснах се по стълбите и тръгнах по улицата. Изминах половин пресечка и видях, че светлината в прозореца угасна.

Хукнах презглава към квартирата с надеждата да е останало малко вино в голямата дамаджана на масата. Но не очаквах да извадя тоя късмет, защото съм твърде много сага за определен тип личност: меланхолична порочност, непрактични съзерцания и потиснати желания.

НА 20 ТАНКА ОТ КАСЕЛДАУН

Той седеше в килията си, потропвайки с пръсти по бутилката, като си мислеше: много спортсменско от тяхна страна да ми дадат тази бутилка. Допирът на леко разтворените му пръсти до бутилката беше приятен, хладен, твърд. Той харесваше уискито и намираше, че то прави живота поносим; сваля напрежението; избистря неспокойния ум; подрежда го, укротява го, съсредоточава го върху целта.

Една хлебарка прекоси пода с бързи, отсечени движения и спря бързо и отсечено пред обувката му. Тя се задържа така и той престана да потропва, наблюдавайки я. От неподвижните пръсти върху бутилката до формата на обувката пред хлебарката очертанията на фигурата му бяха изтънчени, пластични, меки, без да са женствени; излъчваше достойнство, което напомняше за крале, принцове, за нещо пазено и отглеждано с внимание, и ако някой не знаеше фактите, би си помислил, че този човек е непокътнат от живота. (Той вдигна стъпало и смачка хлебарката.) Беше около трийсетгодишен и лицето му, като лицето на всеки мислител, изглеждаше едновременно по-младо и по-старо от истинската му възраст. Движенията му бяха сдържани и меки, винаги подчинени на мозъка, и понякога сред тълпа ставаха принудени и забързани, за да не привличат внимание. По време на процеса, когато беше гореща новина, репортерите се тълпяха пред килията му. Той се усмихваше, докато му задаваха въпросите си, но в усмивката му нямаше нищо весело, сякаш можеше да има! И все пак това не беше подправена усмивка. Тя бе по някакъв начин приятна. У него сякаш нямаше омраза: само неопределеност, колебливост. Не се бръснеше и по лицето му беше покарала тънка брада, като космите под мишницата. Това му придаваше мъченически вид, брадата и тези призрачни очи, той се облягаше на стената, палеше цигара с изящно движение, поглеждаше надолу. После се усмихваше на репортерите.

– Е, приятели, какво мога да направя за вас?

По някое време подмяташе:

– Само дръжте свещениците по-далече оттук...

Той седеше в килията, а пръстите му започнаха да потропват отново върху бутилката. Но вече не бе така приятно, защото му бе познато. На лицето му започна да се прокрадва усмивка.

Разполагал беше с достатъчно време да напише книга. Трябваше да напише книга. На ръка, с печатни букви. Първата буква на всяка глава – орнаментирана. С роза, листо или девиче коляно. Трябваше да напише книга. Всички постъпват така. "Държавната измяна... се състои единствено в това да се окажеш от губещата страна на революцията." Това е малка страна, но можех да напиша голяма книга... Това е малка страна, но с 20 танка повече, само 20, щях да бъда в Каселдаун, а Къртрайт щеше да е тук, на моето място, и да пише книга. Бога ми, дори със 100 коня...

Но ето че сега си жертвата, която ще краси учебниците по история. Работата е там, че ти си убил хлебарка, но също,  или, по-точно, те ще я убият днес, когато слънцето залезе... А малките четат ли, четат, а учителката шари с дългата си дървена показалка по цветната карта, окачена на дъската. Тетрадките, мастилото по чиновете... запомнете, запомнете това... Цяло движение, цял поток от думи, мисли, идеи... часове говорене, отговори, традиция, набивана в невинните мозъци, вечна и неизменна. После те пеят, пеят, излизат под строй от класните стаи, тупкат топките и вярват... порастват, четат вестниците и вярват... и всичко това само заради разлика от 100 коня, 100 парчета животинско месо, които ядат и се изхождат; тъпо, тъпо, тъпо животинско месо, от което се раждат нотите на марш... Конете на Къртрайт.

Той отпи от бутилката отново, обхванат от самота, но не заради четирите влажни, олющени стени.

И все пак... ти направи каквото можа. Ако беше победил, сега другият щеше да бъде на твоето място... Защо ти трябваше? Не знаеше ли, че извън малцината избрани смисълът се губи? ... Не, не беше от амбиция... Подтикнаха го хората, чийто живот изтичаше и отслабваше, потопен в страх. Всичко беше само ритуал на нищонеправене, никогоненараняване, безнадеждност. Гладът за действие, който растеше у него... действие, което да разчупи задушаващата черупка.

Той вдигна бутилката пред очите си. Светлината бе слаба, но той успя да разчете думите, издълбани в стъклото: ФЕДЕРАЛНИЯТ ЗАКОН ЗАБРАНЯВА ПРОДАЖБАТА ИЛИ ПОВТОРНАТА УПОТРЕБА НА ТАЗИ БУТИЛКА...

Той се изправи и вдигна поглед към стената. Стените имаха странен сив цвят, бяха студени и влажни, и дебели – пропити със своята собствена драма, – и толкова стари... Стари. Интересно нещо как жените... Как остаряват. Колко тъжно е това. Младите девойки вървят стегнати и горди... тази гордост поражда ненавист, защото гордостта няма място в нещо механично и мимолетно. Право на гордост имат само онези, които създават нещо ново и побеждават... Той се усмихна отново, изправен, взрян в стената. Тя изглеждаше изпълнена със смисъл и той прокара пръст по твърдата, сива, влажна повърхност.

Гърлото му беше пресъхнало и той отиде да напълни на чешмата тенекиеното канче. Водата изпълни канчето като въртоп, пенейки се от силната струя. Той завъртя обратно крана, но закъсня и върху чистата, пореста кожа на обувките му паднаха няколко капки. Нещо се превъртя бавно зад челото му и той си помисли, колко е тихо. Изпи водата, но тя имаше неприятен тенекиен вкус и изведнъж му призля. Приседна на нара, обгърнат от сенки и цимент, дишайки тежко, и с всеки дъх усещаше вкуса на тенекия. Той допи остатъка от бутилката и я постави внимателно на пода. Поставянето на бутилката беше едно от малкото независими действия, които му бяха останали. Опря гръб о стената, затвори очи, отвори ги и си даде сметка, че вероятно просто е много уплашен и съзнанието търси да намери някакво извинение за смъртта на плътта.

При тази мисъл ледена тръпка премина от пръстите нагоре по ръцете и разтърси раменете му със спазъм. Колко тихо е, помисли си отново и изведнъж съзнанието му намери отдушник, твърда почва, той изпита отвращение към вихрушката от съображения, към гнета на числа и вероятности; гнетът на хаотичните и необосновани неща, които могат да убиват невидимо, безшумно, безмилостно.

Внимавай, каза си той, не оставяй емоциите да изопачат съзнанието. Неовладяната емоция е признак на малоценност! Слушай. Заради тях превърни всичко в числа, знаци, неизменни и проверени, добре балансирани формули.

И тогава най-сетне в него се надигна смях – не смях, а кикот, женски, полувнятен, полулуд.

– Стража!

И отново:

– Стража!

Стражарят се приближи и застана пред решетките.

– Искате ли да дойде свещеникът?

Стражарят беше плешив и дебел и той си помисли: плешив и дебел, в лицето му се срещат животинското и хуморът, и никое от двете не може да надделее, а очите му са толкова малки, толкова малки.

– Дано не ме заподозреш в грубост или злоба, стражарю, но човек като теб няма значение кога живее: сега или преди две хиляди години, или някъде по средата. Ти не оставяш следа, не правиш разлика, не откриваш посоки... Все пак велико е да си жив, дори в кожа като твоята. Велико е да стоиш там и да ме питаш дали искам да дойде свещеникът, велико е да си живееш твоя пресметлив животец и да наблюдаваш големите битки. В края на краищата и ти попиваш нещо от това, както си стоиш отстрани... но вече ми призлява да слушам собствения си глас. Кажи нещо. Какво мислиш, стражарю?

– Какво мисля?

– Да.

– Искате ли да дойде свещеникът?

– Не. Махни се.

Той седна в килията, беше му зле.

Опитвам се, опитвам се... опитвам се да разбера. Но целият проклет свят ми изглежда фалшив, фалшив... О, трябваше да остана в болницата, да си приказвам с хората, да рисувам нощем. Но исках да хвърля камък в блатото, да разтърся основите. О, копнеж – копнеж.

Той погледна надолу към петното на пода, което някога беше хлебарка, и отново се усмихна.

ТЕЖКО БЕЗ МУЗИКА

Щом Лари се прибра, хазяйката му го спря в коридора.

– В стаята ти има хора. Видели са обявата ти за грамофона и плочите. Рекох си, че е добре да ги поканя. Доста си побъбрихме и освен това...

– Хубаво си направила. – Той отмина.

Тя го хвана за рамото.

– Лари.

– Какво? – Той се обърна.

– Те са монахини.

Наемателят не отговори.

– Всичко наред ли е, Лари?

– Всичко е наред.

– Сигурен ли си, Лари? Те са калугерки. Не би било лошо, ако не бяха калугерки.

Той продължи по стълбите нагоре, после влезе в банята. Затвори вратата и погледна в огледалото. Изпи чаша вода и запали цигара. Всмукваше бързо с дълбоки вдишвания. Димът се разстилаше нагоре в банята, а цигарата образуваше тънко яркочервено въгленче. Лари си дръпна за последен път, отиде до тоалетната чиния и хвърли цигарата в нея. Върна се при огледалото и пак погледна...

Вратата на стаята му беше отворена и той влезе. Едната монахиня седеше на стола с изправена облегалка, а другата пристъпваше до грамофона с плоча в ръцете.

Тази на стола го забеляза първа.

– О, чудесни са, чудесни!

Лари се приближи до креслото и седна. Креслото бе близо до прозореца. Оттам се виждаха дърветата и задният двор. Дали беше вярно това, което каза Пол? Че си бръснат главите?

Монахинята, която държеше плочата в ръце, я сложи до грамофона и се обърна към него.

– Хайде – подкани я Лари, – пуснете я. Пуснете каквото пожелаете.

– О, аз съм сигурна, че всички са прекрасни – обади се седналата.

– Сестра Селия ги знае до една – каза изправената.

Седналата се усмихна. Зъбите ѝ бяха много бели.

– Имате изискан вкус. Почти целия Бетовен и Брамс, и Бах, и...

– Да – пророни Лари. – Да, благодаря ви. – Той се обърна към другата монахиня: – Защо не седнете? – попита.

Но тя не помръдна от мястото си.

Пот изби по челото му, по дланите, по ямката в основата на шията. Лари избърса ръце в коленете си. Защо го обзе чувството, че ще извърши нещо ужасно? Колко черни бяха одеждите им; и това бяло: какъв контраст. И лицата.

– Любимата ми – рече той – е Деветата на Бетовен.

Не беше тя. Лари нямаше любими творби.

– Бих желала да ги пускам на учениците в часовете – каза сестра Селия, седналата. – Толкова е тежко... без музика.

– Така е – съгласи се Лари. – За всички е така. – Гласът му звучеше драматично. Имаше усещането, че не се намира в тази стая. Беше топло лято. Очите му се замъглиха, гърлото му пресъхна. Лек повей го облъхна за миг по челото. Мислеше си за болници, за дезинфектант.

– Жалко, че ги продавате. Искам да кажа... за вас – сподели сестра Селия. Очевидно тя беше купувачът, помисли си Лари; другата само я придружаваше.

Лари изчака за момент, а после отвърна:

– Налага се да се преместя. В друг град. Те ще се счупят, нали разбирате.

– Сигурна съм, че ще бъдат много подходящи за моя клас, за по-големите момичета.

– По-големите момичета – повтори Лари. Тогава ококори очи и ги впери в сестра Селия, в гладкото ѝ лице и светлите калугерски очи. – Умно – добави той.

– Изключително умно. – Гласът му бе добил остро и отривисто звучене. Краката му се запотиха, а вълнените панталони боцкаха кожата му. Триеше ръце в коленете си. Сведе поглед, после го вдигна отново към сестра Селия. Другата монахиня, изглежда, висеше безучастна, не на място.

После Лари подхвана.

– Съвременното начално образование, по неизвестни, поне за мен, причини, смята за приемливо да запознае душите на осемгодишните с Бетовен. Веднъж някой беше попитал: "Композиторите човешки същества ли са?". Хм, не знам, но със сигурност знам, че звуците, които се носеха от грамофона на учителката ми в трети клас, за мен не бяха човешки звуци, те нямаха нищо общо с реалния живот и реалното живеене, с морето или с очертанията на бейзболното игрище. И учителката, потънала в себе си, ефирно тромава и величествена, нейните очила без рамки, бялата ѝ перука и Петата симфония не бяха реална част от живота, също както и всичко останало... Моцарт, Шопен, Хендел... Другите разбраха какво означават черните точици с опашки и без опашки, които се изкачваха и слизаха по разчертаните с тебешир стълбици на дъската. Аз обаче – от страх и погнуса – подобно костенурка отдръпнах съзнанието си в мрачната коруба. И днес, когато вадя концертните описи от обложките на плочите... все още цари мрак...

Той се засмя. Почувства се внезапно остарял и банален. Почака монахините да продумат, но те не продумаха.

– Хубавата музика ме завладява незабелязано. Не знам как. Но изведнъж ето я, а аз бях младеж в Сан Франциско и харчех колкото пари успявах да изкарам за симфонии, с които подхранвах гладната вътрешност на дървената "Виктрола"[2] с човешки ръст на хазяйката ми. Мисля, че онези дни бяха най-приятните от всички – бях много млад и от прозореца ми се виждаше мостът "Голдън Гейт". Почти всеки ден откривах нова симфония... избирах плочите съвсем случайно, тъй като между стъклените прегради на някак неприветливите музикални магазини ми беше твърде неспокойно и неловко, за да вникна в произведенията... Има моменти, установил съм, когато една пиеса, след предишни слушания, които са били безплодни и сухи... установил съм, че идва момент, когато пиесата най-накрая се разгръща напълно за съзнанието...

– Да, точно така – вметна сестра Селия.

– Слушаш небрежно, с половин ухо. И после, посредством ленивото сияние, което те изпълва, едва ли не върху сиянието, изкачвайки се по него, през него, застанало гъвкаво в центъра на уязвимия мозък... навлиза мелодията – извиваща се, пееща, танцуваща... Цялата пълна мощ на вариациите, контрамелодията, промъкват се невъзмутимо и съвършено невероятно в съзнанието. В мекотата това наподобява... жуженето на безброй малки неумолими пчели, които се вихрят в непрестанно разрастваща се красота и знаят... Едно внезапно движение на тялото, едно усилие да я последваш често я убива и след известно време го научаваш. Научаваш се да не убиваш музиката. Но аз май точно това правя в момента, нали?

Монахините не отговориха. Изправената леко се размърда.

– Нали? – повтори Лари.

– Колко искате? Колко струват? – попита сестра Селия.

Той погледна през прозореца. Вече изпитваше омерзение. Беше време за джаз и портокали, за полюшващи се задници. Беше чакал прекалено дълго. Навън видя жена, която простираше чаршаф.

– В обявата – рече той с тих и твърд тон – пише четирийсет долара.

Последва кратко мълчание. Жената бе простряла чаршафа. Някой се препъваше по стълбите на къщата със стаи под наем.

– Аз обаче – той погледна сестра Селия и се усмихна – ще ви взема трийсет и пет.

*

Те си заминаха с такси, след като Лари свали нещата долу и ги сложи на задната седалка между двете монахини. Чувстваха се неудобно да вземат такси, но казаха, че няма друг начин. Той се съгласи. Чувстваха се неудобно също и за трийсет и петте долара, но не казаха нищо...

Докато се качваше обратно по стълбите, Лари срещна хазяйката.

– Хубаво е това – каза тя.

– Кое?

– За училището, за момичетата.

– А, да – смотолеви той. – Доволен съм.

Качи се по стълбите и си влезе пак в стаята. Седна на края на леглото и си извади портфейла. Прокара пръсти по краищата на банкнотите. После ги извади и ги разстла на леглото. Банкнотите не бяха нито стари, нито нови; просто на средна възраст. Имаше три по десет и една петарка.

Изглеждаха твърде малко.

ЩРИХ: РЕДАКТОРИТЕ ПИШАТ

Чарлс Буковски (бивш редактор в списание "Арлекин"): "... В преработването на литературни текстове ние умишлено ли произвеждаме подсладена таблетка, която публиката да може да преглътне? Кой е поетът, който ще танцува пред компактната тълпа? Джазът не би трябвало да върви ръка за ръка с поезията. Джазът може да бъде жизнерадостен, вдъхновяващ. Може да бъде фолклорен и също така да бъде погълнат – понякога – от изкуството, но джазът не е същинско изкуство. Джазът е такт, джазът е повърхност, джазът извиква асоциации за сексуални ритми и за самия акт: джазът е негър от Африка, джазът е добър, джазът е лош; но за какъвто и да се представя, той е вятърничав, ограничен и слабоват – заимства хватки от класическата музика, но така и не му увира акълът. Поезията ли? Поезията е добра, лоша и голяма – повечето е лоша – и ако си легне с джаза, от това няма да се пръкне силно потомство.

И така, имате публика. Дали обаче тя е интелектуална публика или тайфа, излязла "да си гледа кефа"? И кой си гледа кефа в случая? Кой отшелник, кой персонаж от кулата от слонова кост ще си изпее репертоара, докато истинските нереиди потъват? Струва ми се, че поет, който би се поставил в подобно положение, трябва да е малко актьор и екстроверт, а също малко или повече жаден за незабавни бурни аплодисменти, за овациите на онези, които са на достатъчно близко разстояние от него, за да му предадат топлината на признанието, че поне е жив, независимо дали възприемат, или не възприемат идеите, които той навярно продължава да поддържа, след като е изгладил творбите си в съответствие с техния жанр.

Когато правя четения, аз не се водя по свирката на публиката – аз свиря по нотите на поезията. Ако поезията стане толкова популярна, че да пълни кабарета и концертни зали, значи има нещо сбъркано в тази поезия или в тази публика. Или публиката гледа на поета като на особняк, палячо, който се клатушка в джазов ритъм, момент, който ще остане в паметта като нещо екстравагантно между питиетата, или пък този поет нарочно се води по свирката на публиката, за да я очарова. Ние заслужаваме брадатия лешояд за това, че седим с крупието, и след две, пет или десет години, когато се усетим, че сме лапнали въдицата, сегашните най-големи фукльовци, убеден съм, тогава най-малко ще бъдат способни да изразят своя принос към проституирането и скопяването на музата".

ИЗ ЕДИН НАКАПАН

С ВИНО БЕЛЕЖНИК

няма как да се поправи извиването на задницата ти, скъпа, както няма как да се поправи човешката съдба... смъртта, смърт-в-бога е невероятна... видял съм зелените стени, броеницата и смъртта преди Коледа, заключена врата, безответна... добре поддържани поляни, и винаги слънце, слънце... защо?

Преминах през ад, далеч по-голям, отколкото човешкият ум може да оцени, а си мислех, че има и други като мен, мислех, че смехът е като дишането, но книгите казват не, книгите разказват за монотонни неща, твърде монотонни неща по монотонни начини – никой не стиска нож над проказата на писъка; нека не оставяме живота на безумците да го разсипват като блудкава каша, или на момичета, пиещи джин. Мисля, че днес ще разбия прозорец и ще слушам Е. Пауър Бигс. А ти какво ще правиш?

Изгоних курвите и измих пода в кухнята. Следващият проблем е наемът. След около 7 дни ставам на 39, а продължавам да живея като пройдоха. Все пак смятам поезията за нещо важно, стига човек да не я изтезава с амбиция, стига да не я пълни със звезди и фалш. Поезия, бои, пясък, курви... храна, огън, смърт, безсмислие.. въртенето на вентилатор... бутилката.

...а кого мислиш за най-великия писател на всички времена?

Не мисля за най-великия писател на всички времена. Мисля за шепа съвременни автори, после ги забравям. Това не е самонадеяност, а самозащита срещу натрапничеството.

Вярваш ли в Бог?

Не, ако Бог е съчинен, и само ако той ми позволи. Бог трябва да ни съчинява, без да знаем нищо за него, и ако има Бог, той вероятно прави това. Невъзможен въпрос.

Защо пишеш?

По призвание. Без него ще се разболея и ще умра. То е по същия начин част от човека, както черният дроб и червата, и е също толкова възхитително.

Болката ли създава писателя?

Болката не създава нищо, както нищетата не създава нищо. Писателя или го има, или го няма. В какво ще се превърне, е въпрос на късмет. Ако е роден с късмет (в житейския смисъл на думата), той става лош автор. Ако е роден без късмет, той става добър автор. В зависимост от притежавания талант.

смъртта е победа.

аз съм мъртъв

аз съм мъртъв

МЪРТЪВ

спусъкът пред далечните

дръпнати очи

и трима старци, пушещи

в мъглата;

почти, за малко, казва пистолетът

и кучето скача

под златната клонка,

под мачтата на Бог

стръмна и смазана догоре

със зехтин,

вълните се издигат високо

като целулоидни ленти,

разкриващи красивия лик на

Сатена.

съществува разбира се и нежната

логика на клавишите;

и дори препускащи

коне

яздени от дребни мъже с шапки

и зелени, червени

и сини жакети,

шибащи конете през

шубрака

имената им ехтят над езерото,

заедно с блондинката с едри

гърди,

наградата, аз чакам

победителя,

краката се разтварят

за шампионите,

колко елементарна

е тя,

чака номер еди-кой си

да докаже моята мъжкарска

плодовитост по протежение на

една миля

което

всеки жребец

би могъл да направи.

Човек не разполага с достатъчно животи, за да овладее Изкуството, а на света няма достатъчно хора, за да го проумеят напълно. Боята е виновна, не съм виновен аз, пейзажът не струва. Умирам без болест, умирам от един студен живот, за който не мога да се боря. Гледам през прозореца в слънчевия, ужасяващ ден, от който ми се свива стомахът. Никой друг ли не се чувства така? Наистина ли съм луд?

о, да бъдеш гардероб, побрал

окачените дрехи.

изпълнен с топлина приют,

безсмъртен като статуя на Роден,

и свободен

в своята

неодушевеност.

Скъпо Извънземно,

в отговор на твоето писмо ще кажа, че откривам в него едно неизказано чувство, една любов към човека, откривам разум, наука и политика, както и стремеж към развитие на изкуството или поне надежда за тези неща. Наистина се възхищавам (в мигове на слабост) от това широко скроено и неподправено отношение и пожелавам (в мигове на слабост) и аз да притежавах такова. Но всъщност намирам нашия век за скучен, непристоен и скопен като вол под ножа на касапина. Човекът се плацика в своята помийна яма и не желае да излезе оттам. Но аз вероятно щях да съм изпълнен с недоволство и в други векове, може би дори повече, отколкото в настоящия. Но всичко може да се прости, ако човек вярва в Бог, а аз вярвам в моя вътрешен Бог: онзи, който вижда багрите на тухлата така, както и на розата, победим, но непреклонен.

Trappo! Smolzano sognado solenne.

Все пак искам да кажа, че твоят приятел, който прави очила (той направи и моите, ако помниш), който толкова се отвращава от разни неща, ме отвращава с тази своя нахаканост и плешива мъжественост, с мъртвостта на розовата си, изкъпана кожа, че не мога да го погледна в очите, в лицето или в която и да е част от неговата деликатна, но мъртва победоносна повърхност. Не бях на хиподрума (по изключение), весело хапвах маслини и си мислех за Руския балет на Монте Карло, когато тези типове със сламени шапки нахлуха в дома ми и започнаха да ме налагат с юмруци и палки и нямаше какво друго да направя, освен да се пазя от ударите, докато се приземих в лехата със зюмбюли и се опитах да наподобя танц на цветята, но някакъв тип ме освети с фенерче с размерите на сценичен прожектор, аз вкарах един десен, а той ми вкара един бокс, облечен в кожа, и се събудих в клетка с размерите на лилипутски гардероб, където нямаше достатъчно място човек да чете Рембо или да изпробва на главата си цилиндър... О, Мексико!

Номерът е да се задържиш 50 или 60, или 70, или 80, или 90 години, с отворени очи, докато мухи полепват по лентата под тавана, велики картини изчезват в ръцете на крадци, а верни съпруги изчезват с неверни любовници, за да умрат всички на сутринта, непрегърнати, студени, нецелунати.

Един ден, на ъгъла на "Хагърти" и 8 улица, Бог се свлече от небето като счупено хвърчило, падаше, падаше, със скъсана връв... стегната около врата му, и с копие, забито в сърцето.

Изтичах към площадката, на която той лежеше като кит, пронизан от харпун, по челото му се стичаха златни вадички и той ми смигна, смигна ми със своето величествено око и продума: "Всичко се оказа едно голямо губи-време, нали, старче?".

знам само, че вярвам в звука на музиката и в конския бяг. всичко друго е врява.

най-голямото постижение на един човек вероятно е способността му да умре и способността му да не отдава на това прекалена важност, поезията и четката помагат в това отношение, както и високите летви на мисълта над черепите на реализма, накрая да отбележим, че истината невинаги е най-важното – често най-важното се оказва пренебрегването на истината.

Не ми се опъвай, копеле, каза той, като бръкна под матрака и извади манивелата, че ще те очистя, виж какво, Лу, казах, аз само пиша стихове, къркам, слушам музика и чукам, нямам друг избор... Не вярвам на хора, дето четат книги, каза той. Педалчета, дето не можете една топка да уцелите. Не ме разбра, Лу – не ми е интересно да удрям топки, ако ми беше интересно и мислех, че си струва, щях да удрям топка по-силно от Бейб Рут, а и вероятно бих могъл да те почупя от бой, ако мислех, че си струва. Той се засмя глупашки и никога не разбра колко близко до смъртта се бе озовал в онзи миг...

това, което ни трябва, е едничък герой, който да вдъхне вяра на прекършените, един Кихот със своите вятърни мелници, тук и сега, и тъкмо когато повярваме, че сме го открили, да го видим как чупи хляб с врага, как се подсмихва и докосва шапката си, уверил се какви смотаняци сме, задето сме повярвали в него, и ние наистина сме.

пиян отново в кибритената кутийка, замислен над Шели и младостта, едно брадясало, безработно копеле с цял портфейл печеливши билети, неосребрими като костите на Шекспир, всеки мрази жалостиви стихотворения за пъшкането на нищите – един свестен мъж е способен да забие знамето на върха и да вдигне ръка за поздрав към богатството (така разправят), но колцина свестни мъже ще се намерят в един добре запечатан буркан? И колцина добри поети ще се намерят в Ай Би Ем или в чаршафите на 50-доларова курва? В името на поезията са загинали повече свестни мъже, отколкото струват всичките ви лъжливи бойни поля; така че ако рухвам пиян в стая за 4 долара: вие оплескахте вашата история – оставете ме да се търкалям в моята.

бавно се нижеха край мен, с лица на рибари в отминаващ кораб, с лица на рибарски жени със своите куки и стръв, и златни, бодливи мрежи, със своите подигравки, подвиквания и обвинения, самите те провесени като риби на своите корди, с очи като копчета, които святкат от злоба, стегнати в кората на страха.

Когато бях на 24-25, разнасях сандвичи, почиствах венециански щори и отговарях на въпроси за класиците в един бар във Фили източно от затвора. Повечето дни бяха безпаметни, но не и безсмислени: започвах да разбирам класиката на личността, един ден почти я открих, когато не изпълних поръчката и паднах в уличката като голяма ранена птица, оголил бял корем, децата се приближиха и ме сръчкаха и чух женски глас: "Оставете човека на мира!", и се засмях тихо вътре в себе си, в такава прекрасна пролетна сутрин да бъдеш непохватен кастрат, един млад мъж, оставил отпечатъка си върху двете страни на Атлантика, и нечий вкусен сандвич се търкаля в прахта.

отвъд гишето с празно лице, отвъд ковчези, пълни с любов, отвъд врабчето, отровено от мечти.

нощем преместват мъртвите на тихи колелца, докато спят. животът става все по-дребнав, миговете падат върху мигове като сухи листа.

Капризът издига гибелта до висотата на познанието.

Веднъж в Париж срещнах една свиня, по-дебела от майките ви, и клонката на непристойната ми душа посърна, и аз ѝ предложих цигара и разцъфтяла усмивка от вино, и ние седнахме посред младите и плодовитите, и тя разбра, че съм доста луд, а аз казах, майко, обичам те, обичам твоята отлетяла младост; виждам я, смъртта не ще ни ограби, защото аз виждам отвъд водите. И пихме, и тя, глупачката, ми повярва, което беше достатъчно, и тя ме заведе в своята тясна като килер стая и през миризмата на старостта ѝ аз правих любов, която уби малката любов, останала в душата ми, и когато Барбара ми писа от Ню Йорк, аз се взирах в мастилото с невиждащи очи, после скъсах възторга му и се извърнах, и се обърнах към моята свиня и казах, дете е тя, едно дете.

можах само да отмия смисъла като кръв от рана, а звярът на моята мъдрост пожела да изяде и повърне крехкия ми мозък.

"Пред поетите стои огромната задача да възстановят общественото доверие."

Уорън Г. Френч, "Епос", зимата на 1959.

Ако някога спечеля общественото доверие, най-вероятно ще отида да се прегледам и ще се запитам къде съм сбъркал. Не мога да възприема поезията като обществено изразно средство, нито дори като частно изразно средство, запазено за малцина. Тя не е нещо толкова общовалидно – когато приемат мое стихотворение в някое списание, което публикува така наречената висока поезия, започвам да се питам къде съм сбъркал. Поезията трябва постоянно да излиза извън собствените си рамки, извън светлосенките и отраженията. Причината да се пише толкова много лоша поезия е, че се пише именно като поезия, а не като отделна идея. А причината широката публика да не разбира поезията е в това, че там няма нищо за разбиране, а причината за повечето поети да пишат е, че смятат, че разбират. Няма нищо за разбиране или "възстановяване". Просто трябва да бъде написано. От някого. Понякога. Не прекалено често.

хубава цигулка, притисната в агония, пияни пианисти в задушни барове; светлини, светлини, котки в уличките; задрямали проповедници, мъже, лъскащи бомбардировачи.

и така, трябва да помоля за прошка смъртта за това, че живея така, с мъртви крака, с книги от черепи, с лешоядите; трябваше да рисувам като облак в рамката на безбрежността, но аз се спрях за последен поглед към коляното в найлонов чорап, към шумните котешки сборища, към богохулството на храната и виното, четох за Наполеон и Цицерон и садих неща, които разцъфтяваха. О, колцина са се спирали пред бездната с жест на полет, на преклонение или предателство? Взирам се в ямата, в лица на божества, в огнените маски на халюцинациите и питам... как мога да се тревожа за изтощения акумулатор или за бъдещето на Испания? Да затварям ли изобщо входната врата тази вечер?

Изкуството е нашата агония, превърната в смисъл. Ние сме творение на извратен ум, мръсни късове пръст, седнали в очакване на масата за слабоумни, в безумна тъмнина, светът ни пътува върху криво колело, което се държи на тънките спици на поезията...

Изгубих 4 писалки за 2 месеца и току-що счупих 3 от ноктите на краката си в таблата на леглото. Ако смятате, че Христос е бил разпънат, помислете пак; телефонът ми не е звънял от 7 седмици, а аз лежа тук с 4-дневна брада, повдигам и спускам щорите, повдигам ги и ги спускам, и се опитвам да разбера дали е обед или полунощ, а в пощенската ми кутия продължават да пристигат листовки, рекламиращи надгробни плочи, надгробни плочи, открояващи се върху хартията като молец на лампион, докато слушам някаква опера на италиански, в която също се рекламират надгробни плочи.

..да те погълне кит е по-добре, отколкото да те наръфат баракудите. Въпросът не е в смъртта, а в начина, по който тя идва. Може би затова ги отрупваме с цветя, за да притъпим бодежа, да представим и изопачим края като начало, като нещо овладяно и обмислено, това е цивилизацията и, разбира се, тя се проваля.

седя тук пиян и се чудя как и къде ще живея утре. Бедняшките квартали не са място за човек, който държи на спокойствието на своето уединение, казват, че съм добър поет с интересна образност и получавам парфюмирани писма от непознати дами, но съм готов за гарваните, закриващи слънцето на разума, докато слушам Рахманинов по радиото, което утре ще трябва да заложа, казвам ви, че всички сме луди и всички сме окаяни, а университетските преподаватели, които ни учат какво е поезия от своите прашни, спокойни прозорци, не знаят нищо за тези стени или за жените в южен Холивуд, или за разкривените лица в бедняшкия квартал, където думи като Рембо и Рилке не струват пукната пара, където любовта към човечеството и живота значат по-малко от развито руло тоалетна хартия, значат по-малко от плъховете, които ни познават и живеят на нашата улица, нашите малки, неизвестни поражения.

аз не насилвам ръката да напише лъжа само за да създам още едно стихотворение.

смъртта се блъска в съзнанието ми като прилеп, затворен в черепа ми.

като жълт гардероб в стар пансион в Ню Орлианс или в Атланта, или в Савана, или на "Темпъл Стрийт" в Лос Анджелис, седя с цигара в устата и предизвиквам лудостта и смъртта. Можете да ми разкажете за реки и дъжд, а аз ще ви разкажа за мъртви, изтънели, агонизиращи тела на наркомани, които мечтаят за по-хубав живот от този, който им се е паднал, без жена, без работа, без родина, които лежат пред барове, пълни с хомосексуалисти, които свирят на разстроени пиана и касиери съдържатели с безжизнени лица, които свирят на мъртви монети.

Полицаите ме питат, какво правиш тук, на брега? Аз изплювам един гнил зъб и притискам кървящата уста. Полицаите ме питат защо не спиш по това време? Докато рибите изяждат риби, а костите на Цезар лежат в тишина, полицаите ме питат къде живееш? Не – защо живееш? А къде? И ме вкарват в килия, сглобена от дърво и желязо, как се казваш? Питат, задават само лесните въпроси и сигурно затова са толкова тлъсти, безстрашни и спретнати.

Моят приятел е твърде млад и задава младежки въпроси. Подозирам, че още е девствен. Но това е без значение. Някоя курва ще го докопа. От това няма мърдане.

Вярваш ли, че животът си струва? – пита той. Не разбирам добре въпроса. Не вярвам, че каквото и да е си струва. Аз съм мечтател. Вярвам в притежание без болка. Аз не съм реалист. Липсва ми характер, мразя скуката и амбицията. Предпочитам да слушам увертюрата на "Самсон" от Хендел.

Вярваш ли в Бог?

Всичко е възможно...

мога ли просто да се гръмна с 45-калибров, без да се замислям, тревата е толкова, толкова зелена.

хладен е вятърът, който вее в старческото ми сърце.

костите на любовта ми лежат погребани при жените ми, лежат с жените ми, и моето безразличие ми е толкова скъпо сега.

мъртвите са толкова стари,

а живите са толкова практични.

животински рими се нахвърлят върху сърцето ми, съешават се там, тъпчат с краката си сред заразата и разрухата.

твоята любов е Куба с брада, евтина печатарска машина, оплискана с ром, твоята любов е бейзбол с папийонка, свирня на мандолина за Брамс; твоята любов е 14 котки, които се чепкат в мозъка ми; твоята любов е пияница, просмукан с джин, и набожни извратени лицемери, продаващи памфлети на Първа улица; твоята любов е костюм по поръчка в пуст затвор; твоята любов е потопени кораби, торпедото на съмнението; твоята любов е вино и рисуването, и рисуването на Пикасо; твоята любов е спяща мечка в мазето на "Мулен руж"; твоята любов е прекършена кула, ударена от мълнията на Айфел; твоята любов скита по хълмовете и изкачва планините, и изстрелва руснаци на луната,

защо

си

отиваш?

смъртта, най-сетне, е досада – нищо повече от дръпване на пердето, ние не умираме изведнъж, а парче по парче, малко по малко, младите умират най-усилно и живеят най-усилно, и не разбират нищо. Но те са най-щедри, най-верни и по-добри за водачи от предпазливите опитни, кой би могъл да оцелее с прямотата си? Дори паяк не би могъл, покажи ми онези, които оцеляват, и аз ще ти покажа, че са празни, младите са изложени на неумолимостта на фактите, а фактите са само саждите на вековете, младата пъпка е най-жива. Аз съм стар, така че не можете да ме обвините в пристрастност.

всички сме се напивали и са ни прибирали от улицата. Мазето е пълно с пияници, които не пеят и които никога не са слушали прекрасната Бетовенова симфония № 9. То е като манастир, само дето Бог е далече, пазачите минават и виждат, че съм станал. "Заспивай, казват ми. Заспивай." Напомнят ми за жена ми.

защо всички искат да спят? Защо само аз мигам пред тази нечовешка вселена? Сънувам песен... как хъркат тези мъже, докато луната рисува по лицата им с цвета на смъртта... на сутринта се събуждат, почесват се и псуват, докато чайките се въртят над тях, за да изкълват помътените им очи.

само се занасяш, друже, каза той и аз стоварих върху очите му платинената тръба, изчовърках окото му и го подхвърлих на прелитащия лешояд, можеш и по-добре, рече той, докато кълцах корема му като шахматна дъска, ти си най-великият, каза той, когато седиш зад пишещата машина, планините се местят, остави тези глупости, казах, искам да знам победителя в шестата гонка, напиши ми сонет, каза той, напиши ми красив сонет! Аз го ударих отново и той падна ничком и повдигна за последен път окървавена глава: започнах като помощник-коняр, когато бях 12-годишен, изсмя се той, знаейки, че съм в безизходно положение, и ще ти кажа едно нещо: никога не можеш да спечелиш на гонките.

угасих лампата и го оставих да лежи в собствената му кръв. навън уличните лампи светеха и мъглата се стелеше и аз се чувствах отвратен от всичко, най-вече от поезията.

най-вече от поезията, поезията. Главата ме боли като кокосов орех, блъскан от вълните, поезия, проклетата им артилерия трещи от старата ера досега, а прахта се стеле в ушите ми. Зъбите ме болят, черният ми дроб е черен (това не е расова дискриминация), имам запек (това също не е расова дискриминация – трябва много да внимавам, защото живеем в демокрация, а аз съм бял), но, за бога, струва ли си да се живее? А? Всъщност зъбите ме болят, а черният ми дроб е бял. Наоколо са само шрапнели и хаос и никой не знае за какво, по дяволите, се бие. И въпреки това продължава. И продължава, и продължава.

искаш край?

напиши си го сам. колкото до мен...

ще отворя нова будилка. Не будилка, а бутилка, ти я отвори, а аз ще я изпия, а ти се опитай да пишеш така, както писах аз, без да паднеш от стола. Междувременно върви по дяволите, докато разбереш отчаянието в това да живееш изкуството без фалшиви мустаци, знам, знам, това не е отговорът, това определено не е отговорът: главата ме боли като кокосов орех, блъскан от вълните, и всички блондинки са стари, и листата пукат под стъпките ми.

СТАРИЯТ ПИЯНИЦА,

КОМУТО ЩАСТИЕТО ИЗНЕВЕРИ

"Папа Хемингуей" от А. Е. Хочнър,

изд. "Бантам Букс", 355 стр., 16 стр. снимки,

ц. $1.25, рецензия от Чарлс Буковски

Ако още няма, то скоро ще има повече книги върху, за, по повод на и във връзка с Хемингуей, отколкото е имало/има за Д. X. Лорънс. Някои личности особено възбуждат любопитството на публиката, като повечето от тази публика изобщо не се вълнува от творчеството на въпросния човек, а само от това какво е вършил, че е имал косми по гърдите, че си е отрязал ухото заради проститутка, че се е самоубил, накълцан от пропелера на яхта, че е бил хомосексуалист; без изобщо да ги интересува какво е създал, хората се интересуват от космите на гъза му, от аптечката му, от мръсното му бельо. Това е мършоядна, повърхностна тълпа, която КУПУВА тези книги, както и аз си купих една, издадена от "Бантам". И естествено, първо разглеждаш фотографиите. И естествено, старецът не изглежда добре. Това ли се случва с хората, които пишат по този начин? Прилича на лихвар в заложна къща. Добър материал за любителите на жълтини. Особено за онези, които не могат да напишат нищо свястно и се нуждаят от буфер, от патерица, от извинение. Виж ги – слизат по стълбите на римския амфитеатър в Ним, 1949 г. Хемингуей прилича на скован от артрит равин, а Мери – на сляпа хористка. Но има и по-лоши снимки, обилна храна за лешоядите. Да надникнем в историята, в самата биография...

Хочнър се запознава с Хемингуей през 1948 г. в Куба и по-точно в Хавана, където е изпратен от "Космополитън", за да убеди или по-скоро да се опита да убеди Ъ.Х. Да напише статия за "Бъдещето на литературата" – въпросната статия така си и остава ненаписана, но Хочнър успява да остане в обкръжението на Хем до неговото самоубийство, а книгата представлява амалгама от спомените на Хочнър, докато следва своя Папа при пътуванията му в Испания, Париж, Куба, Кий Уест, Кечъм и т.н. Има диалози, описания и т.н. Хочнър, разбира се, не е кой знае какъв писател, но книгата се чете сравнително гладко. Хочнър адаптирал някои от творбите на Хем за телевизията и киното. С други думи, Хочнър направил пари от Хем, а Хем също направил пари. Хочнър често изпълнявал ролята на посредник при продаването на авторските права. Хем е умеел добре да подбира приятелите си; той усвоил това умение рано и го запазил дълго. От друга страна, допускал до себе си и разни подмазвачи и гъзолизци, които го използвали, без да му дават нищо в замяна – нито честност, нито уважение. Светът бъка от използвачи, които се присламчват към победителя, и Хемингуей не прави изключение – те смучели кръвта му и тежали в лодката му. От време на време той се отърсвал от някого, който веднага бил заместван от друг. Името на Хем, неговият публичен образ били твърде раздути спрямо таланта му. Веднъж в Кунео тълпата го разпознала и за малко да го смаже, ако не се намесила войската. Това безумно обожание представлява нездравата реакция на тълпа, лишена от свой живот, лишена от душа, лишена от всичко – тълпа, която търси нещо, с което да запълни празнотата си. Хем бил техният човек. Мъжко момче. Бивало го в юмруците, стрелбата, пиенето, жените и войната, но също така се занимавал и с писане, пишел велики неща? , ходел на боеве с бикове и хващал много големи риби. Когато обаче избрал самоубийството, те го разлюбили. За известно време. Винаги се намира някой друг. Друго мъжко момче. Или друг Ван Гог. Или друг Арто. Или друг Селин. Или дори Жьоне. След всеки тост идва нов тост. да живее животът!

Хочнър навлиза в живота на писателя, когато Хемингуей вече не може да пише така, както в началото (мое мнение). В "Отвъд реката сред дърветата" и "Безкраен празник" липсва онази характерна стегнатост на стила. А освен стила самото съдържание също е слабо, бледо и скучно. И двете книги се четат трудно, защото очаквахме повече. В "Старецът и морето", която успя да заблуди комисията на Нобеловата награда, както и много мои познати, Хемингуей, осъзнал грешката си (мое мнение), се опитва да се върне към телеграфния стил от ранните си творби. Той наистина си върна стила, тоест структурата, но съдържанието отново не се оказа на висота. За повечето от четящите тази книга беше реванш, но за пишещите в нея отново отекваше старата прокоба: Хем беше свършен. Приятел с Ава Гарднър и Гари Купър; уважаван в Америка, обичан в Испания, Париж и Куба; на вино, заобиколен от млади авантюристи, по цяла нощ той говори, говори, говори, един стар пияница, разказващ отминали случки, късметът все повече изтънява, преживял е две самолетни катастрофи и кончината на приятеля си Купър. Колко тъпо! Знаел се с Тутс Шор, Ленърд Лайънс, Джими Кенън[3], с всичките пичове. Говорел за това как шампионът трябва да се оттегли, когато разбере, че му е дошло времето. Приказвал за Тед Уилямс, Димаджо [4]. Имал цял списък. Останалото е бързо падение. Първо си въобразил, че ослепява. Последвали разправиите за пари. Изкарване на мръсното бельо. Разумът му си отивал, започнал да си внушава разни неща. Постъпването в медицински институции под чуждо име; или по-скоро въдворяването му в тези институции. Електрошоковете. Светът знае историята. Пушката. Кечъм, 1961, на възраст 61. Не толкова отдавна. А сякаш е мъртъв от много по-отдавна. Може и да е така.

Трагедията е част от американската действителност, където човек трябва непременно да бъде победител. Нищо друго не се приема. И когато победителят падне, не му остава нищо. Победителят не получава нищо. Хочнър завършва книгата така: "Ърнест беше разбрал добре: човекът не е създаден за поражение. Човекът може да бъде погубен, но не и победен".

Не, Ърнест не беше разбрал добре: човекът е създаден за поражение. Човекът може да бъде погубен и победен. Докато човекът признава само високото положение и успеха, човекът ще бъде побеждаван, погубван и побеждаван, и побеждаван, и побеждаван, и погубван. Едва когато човекът се научи да съхранява, той ще бъде по-малко побеждаван и погубван. Поуката, която ни остава от Хемингуей, е за един човек, който живя добре, но неправилно, ориентиран единствено към победата. Той живя чрез война и битка и когато забрави как да се бие, се отказа. Но ни остави някои ранни неща, които са може би безсмъртни? Нещо сякаш остава скрито зад движенията на плаща. Нещо болезнено. Но на кого му пука? Да пием за него!

НЕОЗАГЛАВЕНО ЕСЕ В

"ПОЧИТ КЪМ ДЖИМ ЛОУЕЛ"

Доброто Изкуство, или Художество, обикновено е изпреварило своето време с 2 десетилетия до 2 века в сравнение с обществените норми и закони на една държава. Доброто изкуство е предмет не само на неразбиране, но и на страх, защото в стремежа си да направи бъдещето по-добро, то трябва да заяви, че настоящето е лошо, много лошо, а това не предизвиква умиление у властимащите – то най-малкото заплашва техните служебни постове, техните души, техните деца, техните съпруги, техните нови автомобили и техните розови лехи. И те използват израза "поругаване на обществените ценности", за да оправдаят собствената си поквара, за да атакуват работата и търсенията на творците. Книжарницата на Джим Лоуел беше затворена от полицията по същото време, по което това се случи и с книжарницата на Стийв Ричмъндс тук, на Западния бряг, така че туморът е обхванал цялата държава, или, както някой каза неотдавна, "Случаят с "Вой" се повтаря отново и отново". Което пък показва, че не сме стигнали доникъде. Проблемът с тези полицейски акции е в това, че съдиите са съвсем малко по-чувствителни към същината и значението на творческата работа, отколкото самата полиция. "Малките списания" са малотиражни не защото авторите са лоши, а защото няма достатъчно читатели, които да разбират, възприемат и оценяват авангардното писане. Творецът винаги е бил обект на тормоз от страна на официалните власти и обществеността – децата са дюдюкали след Ван Гог и са хвърляли камъни по прозореца му. Но той поне е имал късмета да разполага с прозорец. Имал е и късмета да остане само с едно ухо. Хемингуей е имал късмета да разполага с пушка. Аз, в този миг, имам късмета да разполагам с пишеща машина, с тази стая, да пиша този текст, да ви кажа какво мисля. Не прося милост за твореца, не прося държавно финансиране, дори не прося разбиране; искам само да ни оставят на мира във възторга, ужаса и тайнството на нашата работа и ако продадат работата ни за милиони долари след смъртта ни, след като ни изнесат с краката напред от нашите стаи, пълни с хлебарки, плъхове, призраци и бутилки, тяхна си работа. Но моля да ни оставят на мира – ние сме ви оставили хубавите жени, замъците, новите автомобили, телевизорите, войната, пържолите, обувките за по $45 чифтът, погребенията за по 5 хиляди долара едното, необятните кактусови градини, оригиналните вангоговци, само ни оставете на мира с вашето "поругаване на обществените ценности" и атакувайте вестникарските будки с техните снимки на цици и задници, страница след страница след страница, голо, безумно, тъпо месо, безлично месо, на което учениците си бият чекии, а гнусните психопати изнасилват деца – атакувайте тях, атакувайте тази мултимилионнна индустрия, АКО НЕПРЕМЕННО ТРЯБВА ДА АТАКУВАТЕ НЕЩО, а нас оставете на мира, ОСТАВЕТЕ НИ НА МИРА. След сто години книгите, които конфискувате сега, ще се преподават във вашите университети, ако лидерите ви не се окажат достатъчно глупави, за да ни пратят по дяволите. Мисля, че когато атакувате тези неща, вие атакувате собствения си страх, атакувате собствената си съвест (каквото е останало от нея) и атакувате, в яростта си, своите изгубени души. Не ви моля да вникнете чак толкова дълбоко. Моля, не ме принуждавайте да ви накарам да вникнете. Имам си друга работа.

НОЩТА, В КОЯТО НИКОЙ НЕ ПОВЯРВА,

ЧЕ СЪМ АЛЪН ГИНЗБЪРГ

"Бъркли Трайб", 19-25 септември 1969 г.

Отидох с колата чак до Венис, за да се видя с този тип, но него го нямаше, а аз бях пийнал и отначало не уцелих адреса.

– Търся Хал. Брей, той си имал гадже! Ставаш, бейби, ставаш отвсякъде!

Опитах се да вляза, но тя запречи вратата с ръка.

– Ало, дотук!

– Как дотук? Искам да се видя с Хал.

– Нормален ли си? Тук няма Хал.

– Норз. Хал Норз.

– Той е на горния етаж. Сбъркал си етажа.

– А какво ще кажеш да вляза и да го направим, така и така съм тук? Какво ще кажеш, бейби?

– Абе ти луд ли си? Махай се!

Кучки. Всички си въобразяват, че путките им са златни. Изтичах нагоре по стълбите под дъжда. Натиснах звънеца на Хал. Нямаше го.

Винаги съм искал да пиша песни. И понеже нямаше какво да правя, започнах да съчинявам песен (за себе си):

О, ти си неспасяем,

ди да да да

о, ти си неспасяем,

да да да да...

По дяволите, това беше музиката от "Кармен", а аз мразех "Кармен".

Забравих къде съм паркирал колата и започнах да обикалям пеша. Обикалях, обикалях и стигнах до един бар. Влязох вътре. За дъждовна вечер заведението беше доста пълно. Намерих едно свободно място до някаква мацка. Не беше нищо особено, но реших да се пробвам.

– Здрасти, бейби. Аз съм писател. Велик писател.

Тя се обърна към мен. Видях как злобата се събра под кожата ѝ.

– ХЕЙ! – изкрещя тя така, че да я чуе целият бар. – АРЕ, АКО ОБИЧАШ, ДА НЕ МИ ДОСАЖДАШ!

Барманът ме чакаше за поръчката.

– Двоен скоч с вода.

Някакъв мазен тип с костюм и вратовръзка застана до нея.

– Хелън, скъпа!

– О, Роби! Роби! Откога те чакам!

Роби ѝ поднесе розата от петлицата си. После я целуна по бузата.

– О, Роби!

Къде, по дяволите, бях попаднал? В актьорско свърталище? Всички се държаха като пред камера. Все едно седяхме в "Барнис".

– Кой е този? – попита я. Имаше предвид мен.

– Аз съм Алън Гинзбърг – рекох. – А тя не желае да говори с мен.

Тя отново се извърна към мен. Лицето ѝ приличаше на пластичен експлозив.

– ПРОКЛЕТ ГЛУПАК! ДА НЕ МИСЛИШ, ЧЕ НЕ ЗНАМ КАК ИЗГЛЕЖДА АЛЪН ГИНЗБЪРГ?

– Слушай, защо крещиш така? Притесняваш ме. Не е честно.

– ДРАЗНИШ МЕ! ЗАТОВА! ДРАЗНИШ МЕ!

– Слушай – приведох се към нея, – защо не ходиш да се шибаш в гъза?

– Роби! Чу ли го какво ми каза?

– Не, скъпа, какво ти каза?

– КАЗА МИ ДА ХОДЯ ДА СЕ ШИБАМ В ГЪЗА! КОПЕЛЕ!

Пресуших си чашата.

– Слушай, мистър – каза Роби. – Не те знам кой си, но май си просиш лобута!

Лобута? Господи, това беше Джеймс Кагни. 1935?

Отвърнах му в стил Кагни:

– Окей, бейби, ако ти се танцува, чакам те навън!

Мислех просто да повървя, докато си намеря колата, но го чух, че върви след мен.

Целият шибан бар се вдигна и тръгна след него.

– УБИЙ КОПЕЛЕТО, РОБИ!

– РАЗМАЖИ ГО, РОБИ!

– УБИЙ ГО, РОБИ! ИНАЧЕ НИЕ ЩЕ ГО УБИЕМ!

Господи, смили се над бедната ми Душа, помислих си. На 50 години. Напоследък имам припадъци. Вече дори не мога да се наведа да си вържа обувката, причернява ми, вие ми се свят. Край с мен. Защо го нямаше Норз? Защо се забърквам в такива неща? Във всеки бар, по всяко време...

Роби ме бутна и аз залитнах леко, без да вдигам ръце. След това ме удари. Право в носа. Беше добре, че съм пиян. Изобщо не ме заболя. После ми заби един в рядката козя брадичка. Нищо не усетих. Усмихнах се.

Тогава му пуснах един. Много бавно. Калпав удар. Никаква сила. Колкото да участвам в шоуто. Слаба работа. Тромав, шкембелийски удар на 110-килограмов бираджия.

Роби изпищя, сякаш му вадеха зъб без упойка.

После се завъртя и се преви надве, политна напред и падна на колене. След което се хвърли напред като плувец в прибоя. И падна по очи. Върху мокрия, мръсен цимент. За миг се почувствах като младия Джак Демпси, но си знаех, че не е вярно. Роби беше смахнат. Не беше в ред... Боже мой, този се оказа по-голям бъзливец и от мен! В крайна сметка светът не беше толкова лош!

Когато се изправи, той имаше странно измъчено и отчаяно изражение. Единият му крачол беше скъсан и през дупката се виждаше кръв.

– Искаш ли още, педалче? – попитах като мъжкар.

– Дрисняр! – изсъска той.

Нелош отговор. Вкарах му още един. Той като че само това чакаше. Странна работа. Имал съм по-тежки схватки със сервитьорка.

И отново се строполи.

– Ще убие Роби!

След което:

– ЩЕ УБИЕ РОБИ!

След което:

– ДРЪЖТЕ ГО! ДРЪЖТЕ ГО! УБИЙТЕ ГО! – изписка кучката, която знаеше как изглежда Алън Гинзбърг.

Никой не помръдна. Гледахме как Роби се търкаля като мъртвец. Дъждът валеше върху гърба му на скапания паркинг. Разбутах 2-3 души, изтичах през паркинга и се впуснах в спринт по дъсчения кей. Барът се намираше на брега на океана.

5 или 6 от тях хукнаха след мен. Завих покрай пейката на плажа, краката ми затънаха в пясъка, онези лаеха след мен като хрътки след лисица, вече ме настигаха и ми оставаше само един път – към водата. (Гинзбърг. Не биха причинили това на Гинзбърг.) Хукнах към вълните, към сладката, измамна целувка на Смъртта, стигнах до мокрия пясък, погледнах назад и ги видях:

4-5 мъже и 2-3 луди жени, включително тя.

– ДРЪЖТЕ ГО! СМАЖЕТЕ ГО! ЩЕШЕ ДА УБИЕ РОБИ!

Отстъпих към морето, водата вече влизаше в обувките ми и плискаше крачолите ми.

– ЩЕ ОЧИСТЯ ПЪРВИЯ ПЕДАЛ, КОЙТО СЕ ПРИБЛИЖИ! – изкрещях.

Те продължиха да вървят към мен. 7 или 8. Мъже, жени, смес. Отстъпих още назад. Вълната ме удари в гърба и ме събори.

– МИШОК! – изкрещя някой.

– ЕДИН ПО ЕДИН! – извиках. – Ще се бия с вас ЕДИН ПО ЕДИН! САМО ТОВА ИСКАМ. НОРМАЛЕН ШАНС!

– ДОБРЕ! ИЗЛЕЗ! ЩЕ СЕ БИЕШ С ЛУИ!

(Луи? Звучеше обнадеждаващо:)

Излязох, премръзнал, панталоните ми бяха мокри и тежки, крачолите, чорапите и обувките ми бяха студени, пълни с пясък, мръсотия и смърт.

Приближих се към тях.

– Кой е Луи? – попитах ги.

– Аз съм Луи – изтъпани се някакъв дебелак с пура в устата и доста глуповат вид. Беше нисък – около метър и петдесет, но тежеше към 90 кила. Не изглеждаше много сериозно.

– Ще те очистя, копеле! – казах.

Пристъпих към него. Замахнах с пълна сила. Хемингуей би се гордял с мен. Забих му един в средата на шкембето.

Той хвърли пурата си и...

ме ИЗСТРЕЛЯ.

Хвръкнах във въздуха. Паднах тежко. Първо по задник, после по гръб.

Станах и се засилих към него отново.

ФИУ!

Всеки път се изправях, засилвах се към него и отлитах обратно.

Приземявах се по задник, по глава, по гръб. Той чак си запали нова пура, докато ме чакаше. Побеснях. Но колкото повече се вбесявах, колкото по-яростно се хвърлях към него, толкова по-лесно ме запращаше Луи обратно в морето.

Последния път се втурнах срещу него като разярен бик.

И последният полет беше най-мощният. Главата ми като че ли се удари в някакъв камък, скрит в пясъка. И тогава – океанът и звездите, и агонията се смесиха в едно.

Тогава станах и отново се втурнах към Луи. Само че в последния момент свърнах на изток и побягнах покрай водата...

– ВИЖ ГО КАК БЯГА!

– ДА БЕ! ЕЙ, ШУШУМИГО!

– ДАВАЙ СЛЕД НЕГО!

И пак хукнаха след мен. Мъже, жени, дебелият Луи и дори барманът с мръсната си бяла престилка.

Няма ли охрана в този бар? , беше първата ми мисъл.

На кого му пука? , беше втората.

Проблемът, когато бягаш от 7-8 човека, е, че обикновено има 3 – 4, които бягат по-бързо от теб.

– ДРЪЖ ГО!

– УБИЙ ГО!

Венис, Калифорния. Кои бяха тези хора? Къде бяха хипитата? Къде бяха децата на цветята? Къде беше ЛЮБОВТА? На какво приличаше това?

Тогава изведнъж заваля дъжд, внезапно и проливно. Беше леден, зъл порой, лишен от всякаква хуманност.

– Господи, ЗАВАЛЯ!

– ЗАРЕЖИ ГО! МАЙНАТА МУ!

Хората са откачени – беше им по-важно да останат сухи, отколкото да ме пребият. Страх ги е от няколко водни капки, а се топят в пълни вани.

Дъждът ми харесваше, особено докато гледах как ми обръщат гръб и се втурват обратно към бара. Претичах по мекия пясък до дъсчената алея. Но дъждът беше твърде силен дори за мен – почти плътна водна завеса. Дрехите ми го попиха като сюнгер. Усещах как шортите ми увисват и се увиват около чепа ми и се смъкват от задника ми.

Изтичах надолу по улицата и застанах под стрехата на някаква къща.

Някакъв тип излезе на прага. Зад него застана някаква жена. Вътре имаше телевизор. Отоплението работеше. Жълта, топла светлина.

– ХЕЙ, ТИ! КАКВО ПРАВИШ НА ПРАГА МИ?

– Мир, братко – рекох му. – Вали. Просто застанах тук да се поизсуша. Нямам лоши намерения.

– Нямаш право да стоиш на прага ни – каза жената иззад рамото му.

– Добре, щом спре дъждът, си тръгвам.

– Искам да си тръгнеш веднага – каза мъжът.

– Вижте, не правя нищо лошо...

– Махай се от прага ни! – каза мъжът.

– Да, махай се от нашия праг – каза жената.

– Вървете по дяволите – рекох кротко.

– Май си търсиш белята, а?

– Да, търся си шибаната беля.

Зачаках го да излезе навън. Вместо това той влезе вътре и вдигна телефона. Звънеше в полицията. МИЛОСТ!

Скочих от прага право в студения, безчовечен дъжд. Изтичах до края на пресечката, завих на изток и продължих да крача под дъжда. Съборят ли те веднъж, няма вдигане. Чувствах се по-презрян от бълха на кучешки мъде.

Значи това бил Венис? Новият квартал на Ел Ей, но къде бяха писателите, художниците, хипитата, скитниците? Когато валеше, всички си имаха къде да се приютят. Ама че измама. Аз бях единственият човек под дъжда.

И тогава, както си вървях, видях една кола като моята. Невъзможно. Приближих се. Беше... модел "Комет", 62-ра, същият светлосин цвят. Беше моята! Е, оставаха ми още 4 вноски. Но МОЯ! Все пак имах нещо...

Дали пазех ключовете след целия тоя мариз? Една нощ, при подобни обстоятелства, открих колата си в източен Ел Ей след бой с някакви мексиканци. Тогава си намерих портфейла, но не и ключовете.

Бръкнах в джоба си, бяха там. Мокри, оваляни в пясък, чудодейни ключове.

Отворих вратата и влязох. Моторът запали, макар и след кратко колебание. Докато седях вътре и подгрявах двигателя, мина патрулната кола. Видях как зави на ъгъла към мъжа с ревнивия праг. Включих на скорост и потеглих.

Когато се прибрах, свалих мокрите дрехи и се подсуших, облякох японското кимоно, подарено ми от Джон Томас, и си отворих бира.

Телефонът звънна. Вдигнах.

– Бардак "Буковски".

– Ханк?

– Да.

– Обажда се Хал. Къде се губиш, сто пъти ти звънях.

– Бях на конните състезания.

– Как беше?

– Куца работа, много куца.

– Навътри ли се?

– Горе-долу фитка.

– Чух се със Стангос. Изпрати ми "Пенгуин 13". Получи ли екземпляр?

– Да.

– Прилича на путка на корицата. В рокаджийската поредица, а прилича на путка.

– Путка в мензис. По-добре да бяха снимали истинска.

– В Щатите излиза на 29 юни. Но в Англия вече из... бля бля. Никое казва, че е най-добрата книга в поредицата.. бла бла... критиката бла университетските групи бла бла вече ни търсят бла бла... Бейлз написал добра рецензия бла бла бла "Лондон Мегазийн" отказали да бла бла бла след това бла бла бла бла в един южноафрикански вестник бла и те отказали бла бла сега номерът е бла вече ни търсят бла.

– Ясно.

Той поговори още малко и приключихме разговора. Довърших бирата, отворих нова и пак заваля ЗВЕРСКИ... спестяванията на хората се свличаха в каньони, в пукнатини, незастраховани, застрахователните компании са знаели, архитектите и строителите са знаели... след 15 минути щях да отида за два стека бира (високи кенове), но първо трябваше да сменя японското кимоно с нещо друго. 2 стека бира, 3 пури и "Ел Ей Таймс".

Телефонът звънна.

– Къде се губиш, Ханк? Търсех те. Дъщеря ти иска да ти каже нещо.

Тя беше четиригодишна, жената ѝ даде телефона и аз се смеех и пиех бира, докато тя ми говореше с най-сериозен тон. Умни неща. Съществени. Всичко звучеше много сериозно и в същото време много забавно, докато слушах нея, дъжда и сирените навън. Мимоходом си мислех за неща като батальон "Ейбрахам Линкълн" и единайсет мъртви попови лъжички под въжето за дрехи през 1932 г. После се сбогува с мен. Сбогуването ѝ отне доста време.

Когато приключихме, съблякох кимоното и се приготвих да отида до магазина по-нагоре, за да взема там каквото трябваше.

ТРЯБВА ЛИ ДА ПОДПАЛИМ ЗАДНИКА

НА ЧИЧО САМ?

Трябва ли да подпалим задника на чичо Сам?

Или той ще подпали нашия? През август ще навърша 50, така че не ми вярвайте. Това са 20 години над 30 и се питам кому ще вярват днешните младежи, когато навършат 30. Но може пък и да ми вярвате донякъде – аз съм безработен, дори съм си пуснал рядко катинарче, всяка нощ пия до малките часове, пиша своите стихчета и мръсни разкази, все още се опитвам да напипам читателската ниша, май не успявам, ставам към обяд да взема алка зелцер, по пода намирам акварели, празни бирени бутилки и програмата за конните надбягвания от миналата седмица. Вестник "Бъркли Трайб" ми праща безплатен брой всяка седмица, така че сигурно им е известно, че съществувам. Освен това пия с който дойде и слушам. Вратата ми е отворена за леви и за десни, за чернокожи, бели, жълти и червенокожи, за жени, лесбийки и гейове. Аз не поучавам; аз се уча. Бях против войната, когато войната беше на мода. Бях убеден, че ако не се намесим във Втората световна, курсът на историята щеше да си остане същият. Това е дръзко изявление, което, разбира се, подлежи на оспорване. Продължавам да съм противник на войната. Дали една война се води срещу левицата или срещу десницата, тя си остава война. За американските интелектуалци "добрата" война е тази срещу десницата, а "лошата" война е тази срещу левицата.

Всичко това е прекалено елементарно. Поуката е да не се оставиш да те баламосат. Ако ще жертваш човешки животи в името на Кауза, остани верен на каузата. Създай нова конституция или направи така, че старата да проработи. Кажи "Ето, ние дадохме живота си. Но сега искаме това и това". В мига, в който врагът бъде унищожен в една война, се създава вакуум, дисбаланс и се формира нов враг. Ако разрушиш левицата, започваш да клониш наляво; ако разрушиш десницата, започваш да клониш надясно. То е като живак, като ластик и немалко велики мъже са падали в този капан, заблудени от изместването на баланса. Политика, войни, каузи – от хилядолетия борбите ни се увенчават с трънки. Време е да се научим да мислим.

През 30-те, докато се печеше Втората световна война, в тази страна цареше революционна атмосфера. Франко се гласеше да узурпира Испания – писателите се бяха захванали с "благородната" кауза – Хемингуей, Кьостлер, който по-късно направи завой във възгледите си, всъщност "Мрак по пладне" беше един от първите идеологически завои. После се появиха Лилиан Хелман, Ъруин Шоу, любимецът на интелектуалците и на "Ню Йорк Таймс", вж. Разказа "Морякът отплува от Бремен"... и, разбира се, Стайнбек и Дос Пасос – които по-късно също направиха завой. Дори Уилям Сароян, който заяви, че никога няма да отиде на война, се хвана на номера, отиде и после написа много лош роман за това – "Приключенията на Уесли Джаксън". Последваха ги още десетки и стотици. По онова време, ако човек не подкрепяше войната, значи не струваше пукната пара като писател. Аз бях от писателите, които не струваха пукната пара. И, разбира се, преди войната настъпи депресия. Млади и стари се събираха в гаражите и приказваха за революция. Беше сформирана бригадата "Ейбрахам Линкълн", която трябваше да отиде да се бие в Испания, за да спре "надигащия се фашизъм. Спрете го веднага!". Бригадата беше зле въоръжена и войниците крещяха към хората: "Присъединете се към партията! Присъединете се към бригадата! Трябва да ги спрем сега! Животът ни е в опасност!". В Сан Франциско беше същото. Митинги и увеселения, организирани от Комунистическата партия, на които се стичаха големи множества от хора. Никой не може да остане безучастен, настояваха те. Всеки, който не участваше по някакъв начин, не можеше да се нарече разумно и пълноценно човешко същество. За някои това бяха вълнуващи времена. Но какво постигнаха? Какво се случи с левицата след разгрома на Хитлер? Какво се случи с Ъруин Шоу, Хемингуей, Дос Пасос, Стайнбек, Сароян, цялата тайфа? Излезе един глупав роман на Стайнбек, "Луната залезе", и един глупав роман на Хемингуей, "Отвъд реката сред дърветата" – не знам дали тези неща са били написани след, по време на или малко преди войната, но бяха част от този процес. Дос Пасос престана да пише. Другите установиха, че вече не могат да пишат. Камю обикаляше академиите да държи речи, докато автомобилната катастрофа го отърва от тази съдба.

Искам да кажа, че вече съм чувал същите крясъци по улиците и те отидоха на вятъра. Измени и идеологически завои се случваха под път и над път. Хората вече бяха с пълни стомаси. Хората бяха припечелили от войната. Съюзникът Русия се превърна във врага Русия. След като светът бе спасен, Йосиф Сталин се превърна в Хитлер за собствения си народ. За пореден път интелектуалците се бяха оказали заблудени.

Действителността опроверга теориите. Историята се пишеше от човешката алчност и дребнавост. Така наречените добри граждани се оказаха изпечени подлеци. Държавна измяна. Документи. Сплетни. Ъруин Шоу видя това и го описа в най-добрата си книга, макар да не помня заглавието. Джо Маккарти се появи навреме. Мръсните чорапи на Адолф. Големите десет напуснаха филмовата индустрия. Десницата отново се възцари. Но как? Не бяха ли десните разбити във Втората световна? Всеки човек се превърна в обект на подозрение. "Бил ли си член на Комунистическата партия?" "Та нима повечето от нас не са били такива?" Но никой не посмя да го изрече. Те слушаха заповедите, идващи от горе, и като добри момчета се подчиняваха. И сега, след като децата на евреите бяха спасени от фурните, евреите отново се оказаха отдясно. Вече насочват своите танкове, своите блицкригове и военновъздушни сили срещу ЛЕВИЦАТА. Това е объркващо.

И ето че сега интелектуалците отново крещят "Революция". Подпалиха банка, взривиха Ай Би Ем, взривиха телефонна компания, взривиха други неща... Замерят полицията с камъни, палят колите ѝ, убиват полицаи, полицаите убиват – винаги са го правили. След това станахме свидетели на процеса срещу "Чикагската седморка" и на един стар гадняр в ролята на съдия. Ако Кънслър не беше предупредил в речта си младите активисти да се въздържат от действие, щеше да стане касапница, която да прерасне в революция. Но той ги съхрани за по-късно. Питате, каква всъщност е ИДЕЯТА ми? Аз съм само фотограф на живота, не активист. Но преди да решите да правите революция, гледайте да излезете победители – имам предвид с въоръжен преврат. А за да стане това, трябва да имате съмишленици в редиците на Националната гвардия и полицията. Което изобщо не се случва. А после трябва да спечелите изборите. Където пък шансовете ви бяха елиминирани заедно с двамата Кенеди. Понастоящем твърде много хора се страхуват за работните си места, твърде много хора си купуват коли, телевизори, къщи, образование на кредит. Кредитът, личната собственост и 8-часовият работен ден са големи съюзници на Установения ред. Ако трябва да си купите нещо, плащайте в брой и купувайте само стойностни неща – не дрънкулки и джаджи. Всичко, което притежавате, трябва да се побира в един куфар; тогава съзнанието ви ще е свободно. И преди да излезете на улицата, за да се изправите срещу униформените служители на реда, вземете РЕШЕНИЕ и бъдете НАЯСНО с какво и защо ще ги замените. Романтичните лозунги не вършат работа. Изработете си ясна програма с недвусмислени принципи, така че ако спечелите, да установите подходяща и благоприлична форма на управление. Защото, не забравяйте, във всяко политическо движение има опортюнисти, жадни за власт, вълци в революционерска кожа. Това са хората, които опропастяват Каузата. Аз съм за един по-добър свят, за детето ми, за мен самия, за вас, но внимавайте. Смяната на властта сама по себе си не е лек. Властта в ръцете на народа не е лек. Властта не е лек. Насочете мисълта си не към това как да свалите едно правителство, а към това как да изградите по-добро правителство. Не падайте в капана отново. И ако спечелите, бъдете нащрек да не се установи някое авторитарно управление със закони, по-потиснически от преди. Не съм точно патриот, но въпреки цялата камара неправди хората все още разполагат с доста широки свободи да изразяват идеи, да протестират, да предприемат действия. Кажете ми, ще мога ли да пиша срещу правителството и когато вие вземете властта? Ще мога ли да застана в парка или на улицата и да кажа каквото мисля? Много се надявам. Но внимавайте, дори и да не пожертвате всичко това в името на Правдата. Аз призовавам за програма, която да ми позволи да избирам между вас и тях, между революцията и старото управление. Ще ме накарате ли да сека тръстика? Това би ме отегчило. Ще строите ли нови фабрики? Цял живот бягам от фабриките. Ще трябва ли всичките ми произведения, музика, картини да са съобразени с целите на държавата? Ще мога ли да се търкалям по пейките или в тесните стаички, да пия вино, да мечтая, да се радвам на спокойствие? Кажете ми какво сте намислили за мен, преди да подпаля някоя банка. Искам в уверение нещо повече от хипарски мъниста, бради, бандани, легализация на тревата. Каква е вашата програма? Уморен съм от смъртта. Да не разхищаваме повече човешки животи. Ако се изправя срещу байонета на правителствен войник и му го отнема, искам да знам какво ще получа в замяна.

Кажете ми.

СРЕБЪРНИЯТ ХРИСТОС ОТ САНТА ФЕ

Тогава получих писмо от Маркс, който се бе установил в Санта Фе. Обещаваше да ми плати билета за влака и да ме приюти, ако им погостувам известно време. Двамата с жена си живееха без наем при някакъв богат психиатър. Психиатърът искал да пренесат и печатарската преса там, но машината се оказала твърде голяма и не влизала през никоя от вратите, та психиатърът предложил да съборят една от стените, да вкарат машината, след което отново да иззидат стената. Мисля, че това бе притеснило Маркс – любимата му машина да бъде зазидана там по такъв начин. Затова Маркс искаше да отида и да хвърля едно око на този психиатър, да кажа дали психиатърът е читав човек. Не знам точно как стана така, но от известно време си кореспондирахме с този богат психиатър, който освен това беше много лош поет, без така или иначе да се срещнем. Също така си кореспондирах с една поетеса, Мона, не много добра поетеса, а после изведнъж психиатърът се разведе с жена си, а Мона се разведе с мъжа си, след което Мона се омъжи за психиатъра и сега Мона живееше там, и Маркс и жена му живееха там, и бившата жена на психиатъра, Констанс, също живееше някъде наоколо. И аз трябваше да отида и да проверя дали всичко е наред. Маркс смяташе, че знам някои работи. Е, знаех някои работи. Можех да му кажа, че не всичко е наред, не е нужно да си пророк, за да надушиш това, но Маркс сигурно беше прекалено вътре в нещата, плюс безплатното жилище, та не е успял да подуши. Боже Господи. Така или иначе не пишех. Бях написал няколко мръсни разказа за секс списанията, които ги бяха приели. Имах и доста такива разкази в запас. Така че бе дошло време да събера материал за нов мръсен разказ и бях убеден, че в Санта Фе ме чака такъв материал. Така че казах на Маркс да праща парите...

*

Психиатърът се казваше Пол, ако има значение.

Седях с Маркс и жена му Лорейн и пиех бира, когато Пол влезе с коктейл в ръка. Не знам откъде беше. Притежаваше жилища къде ли не. Северната половина на къщата разполагаше с 4 бани с четири вани и 4 тоалетни. Имах чувството, че Пол излезе от 4-те бани с 4 вани и 4 тоалетни с коктейл в ръка. Маркс ни запозна. Между Маркс и Пол цареше мълчалива враждебност, защото Маркс бе позволил на неколцина индианци да използват една или повече от ваните. Пол не обичаше индианците.

– Пол – казах аз, отпивайки от бирата, – искам да те попитам нещо.

– Какво?

– Аз луд ли съм?

– Ще трябва да си платиш, за да разбереш.

– Зарежи. Вече знам отговора.

После и Мона сякаш излезе от баните. Тя носеше на ръце момченце, което ѝ беше от предишния брак, около 3-4 годишно. И двамата бяха плакали. Запознаха ме с Мона и момченцето. После двамата излязоха някъде. После Пол сякаш излезе нанякъде с коктейла си.

– У Пол провеждат литературни четения – каза Маркс. – Всяка неделя. Присъствах на първото четене миналата неделя. Кара ги да се редят на опашка навън пред вратата. После ги пуска един по един, слага ги да седнат и първо им чете своите неща. Навсякъде държи бутилки с пиене, всички умират за по едно, но той не налива на никого. Какво ще кажеш за такъв един гад?

– Така – рекох, – да не прибързваме със заключенията. – Може дълбоко под цялата тази мръсотия Пол да е един прекрасен човек.

Маркс ме изгледа и замълча. Лорейн само се изсмя. Аз излязох да си взема нова бира и я отворих.

– Не бе – добавих, – може причината да е в парите. Всичките тези мангизи вероятно създават някаква бариера; добротата му стои заключена вътре и не е в състояние да се прояви, чаткаш ли? Може би, ако се освободи от част от парите си, ще се почувства по-добре, по-човешки. Може би тогава всички ще се почувстват по-добре...

– А индианците? – попита Лорейн.

– И на тях ще дадем малко.

– Не, имам предвид, че казах на Пол, че ще продължа да ги пускам тук да се къпят. И да ходят по голяма нужда.

– Разбира се, че може.

– Освен това обичам да си говоря с индианците. Допадат ми. Но Пол казва, че не иска да ги вижда тук.

– Колко индианци на ден идват да се къпят?

– Към 8-9. Жените им също идват.

– Има ли млади?

– Не.

– Е, да не се тревожим толкова за индианците...

*

На следващата вечер се появи Констанс, бившата съпруга. Тя държеше коктейл и беше пийнала. Все още живееше в една от къщите на Пол. И Пол продължаваше да се вижда с нея. С други думи, Пол имаше 2 жени. А може би и повече. Тя седна до мен и почувствах хълбока ѝ до моя. Беше на около 23 и изглеждаше много по-добре от Мона. Говореше със смесен френско-немски акцент.

– Пристигам от едно парти – каза тя. – Всички ме отегчиха до смърт. Едни ляйня, едни превземки. Направо не можех да ги понасям!

После Констанс се обърна към мен.

– Хенри Чинаски, ти изглеждаш точно както пишеш!

– Скъпа, не пиша чак толкова зле!

Тя се засмя и аз я целунах.

– Ти си прекрасна жена – казах ѝ. – Ти си от класните кучки, които така и няма да имам, преди да пукна. Съществува цяла пропаст между нас – образователна, социална, културна, възрастова. Тъжно.

– Мога да съм ти внучка – каза тя.

Отново я целунах с ръце около ханша ѝ.

– Не ми трябват внучки – рекох.

– Имам нещо за пиене вкъщи – каза тя.

– Майната им на тези тук – рекох. – Да вървим у вас.

– Добре – каза тя.

Станах и я последвах...

Седяхме в кухнята и пийвахме. Констанс носеше една такава, как се казва... един такъв зелен, приятен сукман... бяла перлена огърлица, увита около шията ѝ, ханшът ѝ хлътваше където трябва, гърдите ѝ изпъкваха където трябва, очите ѝ бяха зелени, тя беше руса и танцуваше на музиката, която се носеше от колоните – класическа музика, – аз седях и си пийвах, тя танцуваше и се въртеше с чаша в ръка, аз станах, награбих я и казах:

– Боже Господи, Боже Господи, НЕ ИЗДЪРЖАМ!

И я целунах и я заобарвах цялата. Езиците ни се срещнаха. Очите ѝ бяха отворени и ме гледаха. Тя се дръпна.

– ПОЧАКАЙ. Сега се връщам.

Седнах да пийна.

После чух гласа ѝ.

– Тук съм!

Влязох в другата стая и видях там Констанс гола, опъната на кожения диван, затворила очи. Всички лампи светеха, което беше още по-хубаво. Тя беше бяла като мляко, цялата пред очите ми, само космите на путката ѝ бяха златисторижи, а не руси като косата ѝ. Захванах се с гърдите ѝ и зърната моментално набъбнаха. Пуснах ръка между краката ѝ и вкарах пръст. Целувах я по шията и ушите и докато прониквах в нея, намерих устата ѝ. Бях сигурен, че най-после ще го направя. Беше хубаво и тя откликваше, гърчейки се като змия. Най-после си бях възвърнал мъжествеността. Щях да я изчукам. След всички неуспехи... толкова много... на 50-годишна възраст... човек почва да се съмнява. Какво е един мъж, ако не може? Какво струват стиховете? Способността да изчукаш хубава жена е най-голямото Изкуство на Мъжа. Всичко друго е станиол. Безсмъртието е способността да чукаш, докато умреш...

Тогава, както се движех, вдигнах поглед. На стената срещу мен висеше сребърен Христос в естествен размер, прикован на сребърен кръст в естествен размер. Очите му сякаш бяха отворени и ме гледаха.

Пропуснах движение.

– Vas? – попита тя.

Това е просто един артикул, помислих си, парче сребро, окачено на стената. А и ти не си религиозен.

Очите му сякаш се разшириха, потрепнаха. Тези гвоздеи, тези тръни. Горкият, бяха го убили и сега той беше само парче сребро на стената и гледаше, гледаше...

Бананът ми се спихна и аз го извадих.

– Vas? Vas?

Нахлузих дрехите си.

– Тръгвам си!

Излязох през задната врата. Тя щракна и се заключи след мен. Боже Господи! Валеше! Невероятен порой. Беше от онези дъждове, които знаеш, че няма да спрат с часове. Леден! Изтичах до дома на Маркс, който беше отсреща, и похлопах на вратата. Хлопах и хлопах, и хлопах. Не отваряха. Изтичах обратно към къщата на Констанс и хлопах, и хлопах, и хлопах.

– Констанс, вали! Констанс, ЛЮБИМА, вали. УМИРАМ ТУК НА СТУДЕНИЯ ДЪЖД, А МАРКС НЕ МЕ ПУСКА ДА ВЛЯЗА! МАРКС МИ Е СЪРДИТ!

Чух гласа ѝ през вратата.

– Махай се... мръс-с-сен боклук!

Изтичах обратно към вратата на Маркс. Хлопах и хлопах. Нищо. Наоколо имаше паркирани коли. Изпробвах вратите им. Заключени. Имаше някакъв гараж, но беше направен само от летви; дъждът се лееше и вътре. Пол знаеше как да пести пари. Пол никога нямаше да бъде беден. Пол никога нямаше да остане заключен навън под дъжда.

– МИЛОСТ! МИЛОСТ! ИМАМ МАЛКА ДЪЩЕРИЧКА! ЩЕ ПЛАЧЕ, АКО УМРА!

Най-сетне редакторът на "Преврат" отвори вратата. Влязох. Свалих си дрехите, взех си бира и седнах на своята кушетка.

– Ти каза "Майната им на тези тук", когато тръгна – каза Маркс. – Можеш да говориш така на мен, но не можеш да говориш така на Лорейн!

Маркс не спря да повтаря отново и отново – не можеш да говориш така на жена ми, не можеш да говориш така на жена ми, не можеш – изпих още 3 бири, а той не спираше.

– За Бога – рекох, – утре сутрин си тръгвам. Ти ми купи билета. По това време няма влакове.

Маркс продължи да натяква още известно време, после заспа, а аз пих още една бира за лека нощ и си помислих, дали Констанс спи? ... Валеше.

ЧЕТЕНЕ И ШЕТАНЕ ЗА КЕНЕТ

Отново организираха благотворителна акция в по мощ на Кенет Пачън и вече бях казал на Ф., че не съм такъв светец, но той каза, че на събитието щяло да има много млади момичета в тесни рокли, и аз казах:

– Добре, напиши тук адреса.

След което си тръгна през френския прозорец. Входната ми врата е заяла и не се отваря.

Не можех да разбера Ф. Това беше втората благотворителна акция за Пачън; бях ходил и на първата, в западен Ел Ей. Преди четенето заявих, че не смятам, че един поет с болки в гърба заслужава нещо повече от кой да е друг човек с болки в гърба, а ето че отново ме покани, а аз отново щях да отида – този път в Холивуд. Колата ми не я бива много по нанагорнищата, затова се обадих на Корнелия, а Корнелия си облече тоалета с червените панталони, качихме се на нейната кола и Корнелия подкара.

– Марлон Брандо живее тук – уведоми ме тя. – По-рано идвах насам с колата. Веднъж даже спрях и разгледах кофата му за боклук. Марлон е тайната мм любов.

– Eгa ти.

Следяхме номерата на къщите и докато карахме все по-нагоре по хълмовете, къщите ставаха все по-тузарски, а аз ставах все по-нервен.

Истина е, че колкото по-богати са хората, толкова са  по безчовечни, и започнах да се чувствам нещастен. Нервен и нещастен.

– Мисля, че направихме грешка – казах.

Тя продължи да шофира в своя тесен червен тоалет , вероятно си мислеше, че може да докопа някой тип с пари и с добра душа, а може и без второто. Намерихме адреса, влязохме и паркирахме. Тръгнахме по дълга автомобилна алея, а в дъното, на ръба на хълма, с изглед към каньона, се издигаше една доста просторна къща. Влязохме през партера, след което се спуснахме по широко мраморно стълбище. Таваните бяха високи, бели, украсени с безвкусни стенописи, дело на един и същи художник, някаква кръстоска между Ороско и лош Пикасо. Хората стояха на групички от по двама-трима със спокойни изражения на лицата, спокойни като гробници. Повечето бяха навън  около плувния басейн, държаха изветрели напитки и палеха цигари. Видях един познат поет, Джордж Дънинг. Джордж постоянно сменяше стила си и не беше особено добър, но четеше на висок глас, преструваше се на гений и някои му вярваха. Съпругата му вярваше. Той пишеше, а тя работеше. Джордж сменяше стиловете, но си стоеше при същата съпруга. Представих Копнелия и  хихиках, докато Джордж ме обиждаше, после Корнелия се запъти към плувния басейн, за да изследва територията. Задникът ѝ изглеждаше добре в тесните  панталони, а отпред на дрехата ѝ имаше ресни, които се полюшваха, разкривайки част от корема ѝ заедно с пъпчето.

После видях поетесата Вана Роже, която беше над 40-те, но имаше много хубаво тяло. Имаше едър нос и едри ръце, но също така хубав, едър задник. Тя седеше на дивана, аз прекрачих и седнах до нея. Подадох ѝ една от моите бири. Бях дошъл с 6 бири.

Вана тъкмо беше приключила аферата си с чернокож любовник; някои от белите поети тайно я недолюбваха заради това, но на мен не ми пукаше – тя имаше хубав, голям задник. Разбира се, аз бях с Корнелия, но си правех сметката, че ако Корнелия забърше президента на някоя компания за сутиени или за топки за голф, ще мога да си тръгна с този хубав задник. Вана пишеше хубави стихове, но не умееше да общува. Аз все се опитвах да я накарам да говори, да я извадя от това нейно мълчание, и затова постоянно се опитвах да я шокирам.

– Господи – казах, – тази вечер усещам жега в топките си. Направо са като тлеещи въглени, пълни с кокосово мляко.

Вана само ме погледна със своите големи сини очи, надигна бутилката бира и пъхна гърлото ѝ в устата си.

– Смукач – казах аз. – Засмукване. Смучи. Чувствам, че ей сега ще се изпразня в шортите си.

Гледах как бирата се излива в устата ѝ.

– Бих изял лайното ти от бутилка за мляко, само и само да ти вкарам една сонда.

– Буковски, дрънкаш тези неща, защото се мислиш за велик поет.

– Ти само донеси бутилката за мляко.

Вана ме изгледа, без да каже нищо.

Хората заприиждаха по стълбите откъм басейна. Корнелия ме видя и дойде. Запознах ги с Вана. Те се измериха с поглед така, както правят жените, и моментално прецениха какво бях правил с всяка от тях или какво бих искал да направя, или какво бих направил.

Литературното четене започваше. Пръв излезе Дънинг, ухилен като примат, свали шапката си, постави я на пода и изтръска вътре дребните си. После започна да чете СИЛНО. Направо крещеше. Дънинг беше луд, но без да е интересен. Но си вярваше, което е обичайно заболяване сред писателите, добри и лоши. Всъщност лошите писатели обикновено имат повече вяра в себе си, отколкото добрите. Дънинг продължаваше да беснее. Беше конфузно по някакъв начин, като да откриеш маймуна в леглото с жена ти; но не можеш да се ядосаш. Имаш усещането, че те пързалят, но няма какво да направиш. Светът е пълен с дънинги и маймуни, като дънингите са повече от маймуните.

После се изправи някакъв некадърник и прочете нещо, което той самият нарече "каприз". Предполага се, че майка му го е одобрила или пък някой приятел на анаболи. Беше толкова сладичко, че всъщност не беше нищо. Поетът бе убеден, че е очаровал всички, но всъщност бе очаровал единствено себе си. Той приключи и се махна.

След това разни други автори също се пробваха, също неуспешно. След това се изправи еврейката-поетеса, която бе загубила работата си за това, че прочела мръсно стихотворение пред класа си, и прочете 2 лоши стихотворения и едно добро. Доброто стихотворение не беше нищо особено, но след предишните 2, след Дънинг, Каприза и другите, беше като да дъвчеш пясък вместо говна.

Дойде моят ред. Ф. ме представи. Никак не се чувствах добре. Казах "Момент, трябва да пийна нещо...". Изтичах до бара, но там не се виждаше пукната бутилка. Някаква дърта блондинка седеше на бара, без питие, и ме гледаше, сякаш акълът ми бе отлетял в нощта.

– Шибана пачавра – изръмжах, – върви да духаш на кучето...

Върнах се на подиума и започнах да чета. Първо им казах, че тази къща ми напомня католическа църква, а съм напуснал католическата църква на 12-годишна възраст, после прочетох 3 стихотворения, едното за стриптийзьорка, второто за сексуален маниак, а третото – за един мъж, който иска да ближе женски сфинктер. Стихотворението за стриптийзьорката не се отнасяше за мен.

Четоха и други. Никой не пусна пари в шапката за Пачън, всички тези богати копелдаци седяха с ръце в джобовете. После се изправи един тип, който преподаваше в колеж в града. Това се оказа най-мъчителното нещо за цялата вечер. Жена му чете заедно с него. Беше пиеса, пиеса за 2-ма души. Беше адски инфантилна и продължи безкрайно. Върнах се зад бара и открих, че уискито е отдолу, и уиски, и водка, и джин, и... Запретнах се да забъркам две хубави уискита с вода, когато зад бара пристъпи една млада брюнетка. Тя застана съвсем близо зад мен, фиксирайки ме с големите си кафяви очи. Искаше ме, нямаше капка съмнение. Почувствах се притиснат в ъгъла. Огледах се – наистина беше така.

– Мистър Буковски – каза тя, – вашите стихотворения бяха наистина забележителни. И забавни. Останалите не могат да пишат, до вас са смешни. Просто ви обожавам...

– Ти имаш много хубава фигура – започнах аз – и си млада, и харесвам очите ти...

– Твоя съм – каза тя, – чукай ме.

– Моля?

– Добре ме чу.

– Сега ли? – попитах.

– Не, после...

– Извини ме – казах.

Взех двете питиета и се промъкнах покрай нея. Тя продължаваше да се усмихва. Върнах се при Корнелия и ѝ подадох питието. Преподавателят и жена му продължаваха да четат пиесата. Накрая свърши. Последна чете стопанката, чиято беше къщата, или съпругата на стопанина, чиято беше къщата. Тя не беше толкова зле, колкото преподавателя, но никога няма да забравя мъченията, които хората си причиняват един другиму в името на Пачън. Богатата дама приключи и хората започнаха да си тръгват, като повечето подминаваха шапката за Пачън.

Застанах зад бара и започнах да обслужвам шестимата или седмината, седящи там. На всяко питие, което забърквах някому, забърквах и едно за себе си и го изпивах. После започнах да псувам мръсните богаташи, скапаната поезия и егоистичните игрички, които се играеха в името на Кенет П. Някои от присъстващите намираха приказките ми забавни. Или поне се смееха. Огледах се и открих Корнелия зад бара с мен, помагаше ми да сервирам. Скоро надпихме всички и останахме само двамата с Корнелия. Като че ли бяхме оста-нали сами в къщата. Реших, че не е лошо да вземем шише уиски, и ѝ подадох една квинта да я прибере в чантата си, но тогава стопанинът се спусна по мраморните стъпала с думите:

– О не! О не! О не!

Той имаше сива коса и сива козя брадичка и взе бутилката. Не ни оставаше нищо, освен да си ходим. Когато излязохме, се сетих, че съм забравил в къщата една ценна книга на Пачън. Позвъних и оставих Корнелия да говори. Вратата ни отвори богатата стопанка.

– Забравихме вътре една ценна книга на Пачън – каза Корнелия.

Богатата стопанка беше ядосана. Влязохме и си взехме ценната книга на Пачън. И отново си тръгнахме. Бяхме паркирали в началото на алеята и трябваше доста да походим. Всичко беше в пелин, трева и камънак. Беше наистина дълга разходка и на няколко пъти се спънахме.

– Повече няма да си давам зор за Пачън – казах. – Стига толкова.

Корнелия се хвърли на тревата и разпери ръце и крака.

– Хайде – каза тя – да се чукаме.

– Не – отвърнах аз, – не тук, за бога.

– Слушай, Буковски, тук има звезди, луна и земя, да се чукаме.

Изправих я. Повървяхме още няколко метра и Корнелия отново се тръшна.

– Хайде, Буковски, да се чукаме. Отдай ми се. Вкарай паламарката в мен, покажи ми шпека...

Пак я изправих. Тя се тръшна още един-два пъти, докато най-после стигнахме до колата ѝ. Шофираше Корнелия. Не си спомням пътуването, но помня как си легнахме и Корнелия ме яхна...

– Цялата тая работа с Пачън почва да ми писва – казах. – Не мога повече да я понасям.

– Целуни ме – каза тя. – Целуни ме СИЛНО!

– В края на краищата Пачън живее в Пало Алто.

– Целуни ме... Целуни ме или ще се РАЗПИЩЯ!

Целунах я. Първо горе, после надолу и още по-надолу. Беше хубаво. После аз се качих отгоре ѝ и проникнах в нея, като си я представях как ходи по червената си пижама и с тъмната си коса и тези дълбоки кафяви очи, които гледаха и гледаха и гледаха... Напълно забравих за Кенет Пачън. Забравих дори ужасната преподавателска пиеса. Забравих дори, че съм поет. После всичко свърши и аз лежах по гръб и слушах щурците, челото и гърдите ми бяха мокри от пот. Бяхме спасили една калпава вечер. Богатите можеха да задържат своето уиски, а Кенет щеше да получи с телеграфен запис всичките долар и 32 цента, които се бяха събрали в шапката.

КУЛТУРНАТАСЦЕНАВЛОС АНДЖЕЛИС

ПОЕТИТЕ, БЕЗУМЦИТЕ; БЕДГНЯЦИТЕ И

ДУШЕВНО БОГАТИТЕ; ЛЮБЕЗНИТЕ,

ГАДНЯРИТЕ, ПИЯНИЦЯТЕ

И ПРОКЪЛНАТИТЕ...

Роден съм на 16 август 1920 година в град Андернах, Германия, син на американски войник от Американската окупационна войска. На двегодишна възраст ме доведоха в САЩ, след два-три месеца, прекарани май в Балтимор, се установихме в Лос Анджелис, а след като навърших пълнолетие, се скитах из страната без посока, напред-назад, нагоре-надолу, навътре-навън, но винаги се връщах в Лос Анджелис и ето ме днес, живея в занемарена жилищна сграда в уж добър квартал. Ако някой е авторитет по местния живот, това трябва да съм аз, макар впечатленията ми със сигурност да се процеждат през дни и нощи на вино, бира и уиски, а също, вероятно, и на отчаяние, което е повлияло гледната ми точка, но аз присъствах, все още присъствам и говоря за това...

Животът дори само на "Алварадо Стрийт" си струва да бъде разказан, макар материалът ми да е отпреди 15 години. Предполагам, че има промени, но те едва ли са резки. Или? Само преди седмица седях в един нощен бар на "Сънсет булевард", а стриптийзьоркитс се търкаха в мен. Но отсечката на "Алварадо" между 3 и 8 улица и баровете из тези улички са се променили твърде малко. Това е бедняшкият квартал отвъд парка, където хората цял живот чакат късмета, цял живот чакат смъртта. Това е второто гето на Ел Ей.

Аз отварях баровете и ги затварях, биех се в тях, срещах жени в тях, няколко пъти са ме вкарвали в близкия затвор в "Линкълн Хайтс". Съществува  цяла една класа от хора там, които живеят само с въздух, надежда и стъклени бутилки, които връщат за центове, и от подаянията на своите братя и сестри. Те живеят в тесни стаички, вечно закъсняват с наема, мечтаят само за следващата бутилка или за следващата почерпка в бара. Те гладуват, полудяват, биват убивани и осакатявани. Ако човек не е живял и пил с тези хора, никога няма да опознае изоставените хора на Америка. Те са изоставени и са изоставили себе си. Аз бях един от тях. Сред тези хора има и жени, повечето харпии, но тук-там и жени с красиви тела и умове, алкохолизирани, обезумели. С една от тях, през неколкократни раздели  и събирания, живях в продължение на 7 години, с други пък съм прекарвал по-кратко. В сексуално отношение бяха добри, не бяха проститутки, но нещо в тях се бе скъсало и бяха неспособни на любов или привързаност. Често в нашите незаплатени квартири нахлуваше полиция. Научих се да вдигам кавги и да псувам не по-зле от тези пийнали дами. Някои от тях зарязах, някои от тях намразих, някои от тях обичах, но всички  те ми осигуриха повече случки, макар и най-вече неприятни, отколкото могат да се поберат в живота на 20 мъже. Тези дяволски дами най-сетне ме докараха до Окръжната болница в Лос Анджелис, и то до интензивното отделение, и когато ме изписаха, напуснах улица "Алварадо", но ако искате да получите малко непосредствени впечатления, мисля, че ще намерите там същата тази самоубийствена пасмина...

След един неуспешен брак си казах, какво пък, мога да стана писател, това май е най-лесно, пишеш каквото си искаш, а другите казват: хей, това е добро, ти си гений. Защо да не бъда гений? Има толкова скапани гении. И станах гений.

Намерението ми беше да стоя настрана от писатели, художници, творци, защото чувствах, че те могат да отклонят човек от пътя му със своите неясни амбиции. В края на краищата един добър писател трябва да прави само две неща добре: да живее и да пише, и готово. В Лос Анджелис човек може да живее в пълна изолация, докато го открият, а те винаги те откриват. После се запиват у вас в продължение на дни и нощи и говорят в продължение на дни и нощи. А когато си тръгнат, идват други. Разбира се, човек няма нищо против жените, но онези, другите, определено са душевни паразити.

Един от първите хора, които ме откриха, беше М. Дж., известен бийтпоет от 50-те, който по принцип беше от Ню Йорк и по-точно от Бруклин. М. се появи и похлопа на вратата ми. Вече не беше млад и от доста години се занимаваше с писане. Аз бях по-стар и от него и едва се бях захванал с писане. На всичкото отгоре, естествено, бях махмурлия.

– Буковски, имаш ли кола?

– Да, чакай първо да пия една бира. Ти искаш ли?

– Не, мерси, вече не пия.

– Защо така?

– Абе, пребиха ме две поредни нощи. Първо ме пребиха във Фриско, а на следващата вечер бях в "Барнис" и пак се сбих. Онзи беше професионалист. Така ме смаза, че се насрах. Трябваше да се избърша с вестник. Нямаше къде да спя... Искам да ме закараш до Венис...

– Добре.

– Тоя тип ще пусне поне двайсетачка.

По пътя М. ми обясни, че ни го "дължат". Били сме си платили, каза. Хенри Милър доял тези богаташи от началото на кариерата си. Творецът има право.

Помислих си, че би било хубаво, ако всички творци имат право на издръжка, но чувствах, че това важи и за останалите, и че ако творецът страда от финансови проблеми, то в същото положение са и други хора. Не възразих на М. Той вече не бе млад, но все още беше силен поет. Поради някаква причина обаче не беше добре приет в поетичните кръгове. И в изкуството има политика, както навсякъде. Тъжна работа. Но М. бе ходил на твърде много литературни купони, беше се забъркал в твърде много игрички, беше пълзял около твърде много Имена само заради това, че са Имена; беше предявил твърде много претенции в неподходящи моменти и по неподходящ начин. Докато пътувахме, той извади червено тефтерче с "дойни крави". Всички тези имена бяха подходящи за доене.

Пристигнахме във Венис, слязох заедно с М. и застанахме пред една двуетажна къща. Излезе някакво момче.

– Джими, трябва ми двайсетачка.

Джими изчезна, върна се с двайсетачка, затвори вратата. Качихме се на колата, върнахме се, пихме цял следобед и цяла нощ, а М. обсъждаше поетичния живот. Беше забравил, че вече не пие. На следващата сутрин пихме по бира за закуска и поехме към Холивуд. Друга двуетажна къща. Наложи се М. да потропа на прозореца. Къщата гъмжеше от котки и котенца и навсякъде се усещаше миризмата на котешки лайна. М. получи нова двайсетачка и поехме обратно. И пак пихме.

Виждах се с М. през известни периоди. От време на време той правеше литературни четения в града. На тях идваха малко хора. Той четеше добре и стиховете бяха добри, но злата магия действаше. М. беше белязан. Дойните крави привършваха. Тогава си намери момиче, което го приюти. Радвах се за М. Но М. беше като всички поети: той се влюбваше в жените си, и то твърде дълбоко. Не след дълго отново се озова на улицата, понякога преспиваше на кушетката у дома и псуваше късмета си. Тъй като никой вече не желаеше да го издава, той започна да печата собствените си книги на циклостил. Пазя един екземпляр: "Всички американски поети са в затвора". Надписал я е за мен:

Л. А.

Фев. 1970 На Чарли:

С благословията на Боговете

все още успяваме понякога да го вдигнем.

Покажи ми го, изкрещя той. Покажи

ми го. Човече, опитвам се да го намеря.

Спокойно. Ето го, ето

го. На дланта му лежеше зрънце

бяло семе. Аз не се

празня толкова често, колкото тебе, каза

той. Ето, виж ми

кура. Ето го застанал като

голо дърво на аспарагусовото

Слънце.

С любов,

М.

После М. се захвана да пише песни. Някъде имам негова книга с песни.

– Мисля да се срещна с Джанис Джоплин и да ѝ покажа моите песни – каза ми.

Предчувствах, че нищо няма да излезе от това, но нямах сърце да му кажа. М. беше такъв романтик, преизпълнен с такива надежди. Върна се.

– Не пожела да се срещне с мен – каза ми.

Сега Джанис е мъртва, а М., доколкото знам, върти метлата в Бруклин, най-после се е хванал на работа – при брат си. Надявам се М. да се завърне, в пълния смисъл. Защото въпреки увъртането му около Имената и въпреки просията му в момента на върха са по-лоши от него поети. Може би наистина американските поети са в затвора. Поне повечето от тях...

После пък се появи Н. X. От парижките битници, от танжерските битници, от Гърция, Швейцария, от тайфата на Бъроуз... Н. излезе неотдавна заедно с мен и още един поет в поредицата на Пенгуин "Модерни поети". После се заби във Венис Бийч, гниеше на плажа, вече не пишеше; оплакваше се от разкапания си черен дроб и от възрастната си майка, която се грижеше за него и която той не показваше пред хората. Често, когато отивах да посетя Н., засичах младежи да хлопат на вратата му. Макар черният му дроб да се разкапваше, личеше си, че оная му работа си е съвсем наред. Н. минаваше за бисексуален, но аз така и не го видях с жена.

– Буковски, вече не мога да пиша. Бъроуз не ми говори, никой вече не иска да се вижда с мен. Биха ми шута. Задраскаха ме от списъка. Свършен съм. Имам шест готови книги и никой не иска да ги пипне.

По-късно Н. заяви, че съм му затворил вратата на "Блек Спароу Прес" – издателство, което публикува повечето съвременна американска поезия. Това не беше така, но очевидно в главата на Н. всичко е било наопаки. Всяко мое посещение у тях се състоеше в това да го слушам как се оплаква, че са го натирили от литературния живот. Истината е, че дори бях помолил "Блек Спароу Прес" да го издадат, защото смятах, че го заслужава.

– Никога не си свършил нищо за мен, Буковски.

Би трябвало творческата работа да се върши сама по себе си, пък и той забравяше за предговора, който бях написал за книгата с неговите стихове, издадена от списание "Оле", в който хвалех неговата поезия. Манията за преследване на Н. толкова се изостри, че веднъж, когато с Н. К. му бяхме за около час на гости, трябваше да тичаме към асансьора и щом вратата се затвори, се затъркаляхме по пода от смях. Не искахме да излезем през предния вход, за да не ни чуе и да се засегне, затова слязохме в мазето и там се търкаляхме пет минути от смях сред тръбите, паяжините и тъмнината.

Н. X. си оставаше изключителен поет. Но е тъжно, когато някой залезе и започне така да мрънка. Предполагам, че всички ние ще залезем, мрънкайки. Поети и прозаици, които се катерят по стените като змии; а самоубийствените ни огледала показват посивели коси, посивели съдби и посивели таланти. Н. беше останал без европейския си патрон. Нещата се бяха променили към лошо. Поетите минаваха да го видят по веднъж, после преставаха. От "Фрий Прес" му предложиха работа като автор на ревюта, но Н. не си гледаше съвестно работата. Образован, талантлив, ерудиран, той се скапваше. И го знаеше. Казах му, че може да преоткрие таланта си.

Веднъж аз и един друг поет му отидохме на гости и предложихме да пийнем, но Н. каза, че е получил покана за някакво тържество, специална покана. Не иска ли да отидем с него? Защо не? – попита той. Имаше адреса. Когато пристигнахме, се оказа благотворително мероприятие за някого, вход един долар. Влязохме през задния вход и застанахме да послушаме оркестъра. Намерих един галон вино и започнах да пия. Заговорих няколко жени, целунах една от тях, разходих се наоколо.

Тогава поетът, с когото бяхме, попита:

– Дали някой знае, че си Чарлс Буковски?

Това беше интересна мисъл. Напълно забравих за Н. и за своето желание той да преоткрие таланта си. Приближих се до някакво момиче.

– Слушай, знаеш ли, че съм Чарлс Буковски?

– Чарлс кой? – попита тя.

Поетът, с когото бях, се изсмя. Попитах още неколцина дали знаят, че съм Чарлс Буковски.

– Не съм го чувал. Кой е той?

– Чарлс Буковски. Това да не беше мениджърът на Тайни Тим?

Допих виното и когато акцията приключи, се втурнах към дъното на стълбите и блокирах изхода.

– Слушайте, хора, искам да ви кажа, че аз съм Чарлс Буковски. Преди да ви пусна, искам да кажете, "Познавам те. Ти си Чарлс Буковски ". Кажете го!

– Аре, пускай ни да излезем!

– Стига глупости, пусни ни навън!

– Стига, Чарлс, не се дръж като задник – каза Н.

– Кажете го! – изкрещях. – Кажете, че аз съм Чарлс Буковски и вие ме познавате! Кажете го!

Бях блокирал пътя на 150 човека, които искаха да излязат. Тогава поетът, с когото бяхме, каза:

– Буковски, ченгетата идват!

Плюх си на петите и хукнах по улиците на северен Венис, а Н. и поетът тичаха зад мен. Да, и двамата с Н. имахме своите лоши дни и нощи. Но неотдавна научих, че той прави доста успешно завръщане, заминавал за Фриско като редактор на списание, изгубих рекламната листовка, но щял да печата Гинзбърг, Фърлингети, Маклуър, Бъроуз, всичките. Най-после се е отървал от авеню "Роуз", там, долу при паркинга, с апатичните хипита, насядали по циментовите пейки, гладуващи, просещи, опитващи се да откраднат нещо от еврейската бакалница, чакащи Тим Лиъри да им каже "Пуснете се", но къде? Лиъри го няма. Останали са само чайките, очакването, нищото...

..Ха, сетих се за Лудия Джак, художника. Той живееше под крилото на една жена, млада жена с голяма къща. Джак разполагаше с цялото мазе, където беше разхвърлял картините си навсякъде по циментовия под. Според мен бяха доста добри, черен фон, щрихиран с туш, и жълти петна, нанесени с четка. Имаше стотици и почти всички си приличаха.

Джак винаги носеше бутилка порто в джоба си и вечно беше пиян или пиеше. Той се къпеше рядко, сополите течаха от носа му и засъхваха на черни фигури над устата му. Дори брадата му беше мръсна и когато говореше, почти крещеше, все нещо мелодраматично и глуповато. Трябваше да пия, за да го издържам. Но както споменах, картините му бяха хубави и аз му прощавах доста неща заради това. Предполагам, че и момичето разсъждаваше по този начин, пък и сигурно я опъваше добре. Така поне твърдеше той.

Ходех му на гости и пиехме по цяла нощ, пушехме също и взимахме заедно разни хапчета, там имаше пиано, аз не умея да свиря на пиано, но свирех. Блъсках клавишите като барабан, с часове, и изтръгвах такива странни звуци, каквито едва ли някой е изтръгвал от пиано.

Една вечер всички излязохме да пийнем и на улицата си крещяхме един на друг, а също и в магазина за алкохол, момичето му също беше с нас, и на връщане към нас се присъедини някакъв тип, който бе решил, че сме интересни, но той започна да се хвали как убивал хора във войната и аз му казах, че за това не се искат особени качества, защото е оправдано, и че много по-сериозна постъпка е да убиеш човек извън войната.

– Май не ме харесваш много, а? – попита той.

– Хич – отвърнах.

Той си тръгна. Когато се върна, беше запасал колан с кобур. Пристъпи към мен. Извади пистолета и го опря в корема ми.

– Ще те убия – каза ми.

– Страдам от комплекс за самоубийство – казах. – Давай.

– Страх те е.

– Малко. Смъртта не е лека работа. Стреляй. Мисля, че нямаш куража за това, убиецо.

Той прибра пистолета в кобура. Повече не го видяхме...

Лудия Джак постоянно се мъкнеше у дома за дребни монети: 15 цента, 10 цента. Колкото там не му достигаха за шише вино. Постепенно започна да ми досажда – въпреки картините си. Някои видове гении могат да са адски досадни. Всъщност повечето гении са досадни през повечето време, до момента на творчески взрив. А забавните гении са менте. Както и да е, започнах да отбягвам Джак. После чух, че направил изложба и продал част от картините си за $6 000. Поело отлетял за Канада и изпил всичко до стотинка за една седмица в един и същи бар. И ето че отново започна да звъни на прага ми и да проси дребни. Последно чух, че приятелката му го изхвърлила от къщата и сега живеел при майка си.

Някой ден ще забогатее от картините си, но ще продължи да се мотае със засъхнали сополи и бутилка вино в джоба, а тъпите му мелодраматични изцепки ще се възприемат като невероятни драгоценни проблясъци...

Сетих се и за големия Т. Д., горе в парка Еко. Мисля, че не е написал ново стихотворение от десет години, все си праскаше едни и същи на литературни те четения. Т. Д. има проблем. Както и да е, той е голям мъж, нещо като мит... по-рано се въртеше в западен Венис, когато беше онази мода, нали се сещате, с голите момичета във ваната, със Светите варвари, с две думи, онази противна ера, която беше обречена, защото всичко се градеше по-скоро на играта на творчество, отколкото на реално творчество, но всяко нещо има своето значение, като бензиностанциите и кренвиршите и неделните пикници, така че да не си придаваме излишно важност; както и да е, Т. Д. имаше навика да нахълта в някое заведение и с един удар да помете петима от столовете на бара. После си избираше маса, за да си нареди там шахматната дъска, и помиташе и тези хора. После сядаше спокойно, палеше лулата и започваше партията с партньора си.

Сега можете да срещнете Т. Д. в парк Еко да рови по кофите, да търси своя специален боклук. Т. е голям колекционер на боклук. Къщата му е пълна догоре с боклуци, няма къде да се седне. Обикновено звучи някаква музика. Сред боклуците има струпани хиляди книги, някои от които е чел. Той е експерт по Адолф Хитлер. Стените му са отрупани със снимки, изрезки, шпаги, голи момичета и картини. Това е бездна от хаос, в чийто център седи Т. Д.

– Не съм ли щастлив – казва той, – не си струва да се живее.

Нещата му отпреди десет години принадлежат към най-доброто в съвременната ни литература. Те са класически, ерудитски, гладки и пълни с познание и експлозии. Т. Д. не работи. Т. Д. не върши нищо. Как се оправя ли? Попитайте нея. Попитайте Л.

Странните типове продължават да пристигат.

Всички искат да пият с мен. Не мога да поместя всички в живота си, нито да бъда добър с всички, нито дори да намирам всички тях за интересни. Но тези хора си приличат в едно отношение – всички те са отвратени о сегашния ни начин на живот и всички приказват за товa, някои от тях – бурно, но хубаво е да знае човек, че не всички в Америка са налапали масовата стръв.

Не всички, които наминават, са хора на изкуството (слава тебе, Господи), някои са просто странни. Л. У. е бездомник от пет-шест години. Живял е по бардаци, мисии, пътувал е с товарните влакове и има някои интересни истории от по Пътя.

И той довтаса. Беше добър актьор. Умееше да представя своите преживелици, като изиграваше ролите на всички участници в тях. Беше съсредоточен и сериозен, но и забавен, защото истината най-често е по-скоро смешна, отколкото сериозна. Л. У. пристигаше в 4 следобед и оставаше до полунощ. Веднъж разговорът ни продължи 13 часа и накрая закусихмс в 5 сутринта в "Нормс".

Л. У. беше творец, който не разполагаше с друго изразно средство освен устния разказ. От Л. У. чух някои истории, които по-късно използвах за себе си. Не много. Една-две. Но имаше навика да се повтаря, особено когато присъстваха други хора. Бях принуден да слушам едни и същи истории по два и по три пъти. Другите се смееха така, както се бях смял и аз първия път. Смятаха, че е страхотен.

Озадачаваше ме как Л. У. разказва своите истории по абсолютно еднакъв начин, дума по дума. Всъщност всички го правим, не е ли така? Започнах да се отегчавам от Л. У. и той разбра това. Не съм го виждал от доста време. И едва ли ще го видя отново. Направихме един за друг каквото можахме.

Има и други. Не спират да идват. Всеки със своята запазена марка говорене и живеене. Привличал съм някои истински оригинали от тези лосанджелиски теркове и предполагам, че ще продължат да се появяват. Не знам защо хората не спират да ми се представят. Аз не ходя никъде. Малцината досадници, които се вясват, разкарвам своевременно. Би било липса на самоуважение, ако не го правех. Вярвам, че ако човек се отнася към себе си с уважение, ще бъде честен и добър и с другите.

Лос Анджелис е пълен с много странни хора, вярвайте ми. Мнозина от тях никога не са помирисвали магистралата в 7.30 сутринта, не са дупчили работен картон, дори не са работили, нито пък възнамеряват да работят, не могат, не искат, по-скоро ще умрат, отколкото да живеят по общоприетия начин. В известен сми- съл всеки от тях е по своему гений, всички те се съпротивляват на очевидното, плуват срещу течението, полудяват, отдадени на трева, вино, уиски, изкуство, самоубийство, всичко, но не и общоприетото уравнение. Няма да е толкова лесно да ни видят сметката.

Когато минавате покрай кметството в центъра и виждате тези порядъчни, елегантни хора, не унивайте. Има цяло море, цяла нация от луди хора, гладни, пияни, объркани и прекрасни. Познавам мнозина от тях. Aз съм един от тях. Ще има и други. Този град още не се е предал. Смърт преди смъртта е гадост.

Странните ще удържат, войната продължава. Блаодаря ви.

БЕЛЕЖКИ ВЪРХУ ЖИВОТА

НА ЕДИН СТАР ПОЕТ

След 100 безразборни занятия и безделни години направих сметка и установих, че съм се задържал па последната си работа цели единайсет години. Започнах да забелязвам, че след края на работния ден немота да вдигна ръцете си по-високо от корема. Нервите ми бяха отишли на кино. Онези ми бяха видели сметката. Опитах най-различни церове и доктори Нищо не помогна. А аз продължавах да се бъхтя – по 8 часа, по десет часа, по дванайсет часа на ден. Нямах думата. Допълнителната работа беше задължителна и ни пускаха поотделно. Никога не знаех кога ще приключа.

Работата ме съсипваше. Изкарах десет години, вътрешно негодувайки срещу своите рутинни, скучни задължения. А на единайсетата година тялото започна да се предава. Реших, че е по-добре да живея като босяк в гетото, отколкото да умирам осигурен. Човек може да има сигурност и в затвора или в лудницата. На петдесетгодишна възраст, с детска издръжка на главата, аз напуснах. Най-интересното беше колко силно подразни това повечето от колегите; те предпочитаха да умирам заедно с тях, отколкото сам.

От трийсет и пет годишен пишех стихове и разкази. Исках да умра на своето бойно поле. Седнах зад пишещата машина и си казах, вече съм професионален  писател. Разбира се, нещата не бяха толкова прости. Когато човек работи толкова дълго на дадено място, времето му принадлежи другиму. В смисъл, че дори работният ден да е само 8 часа, този ден вече не твой. Като добавиш времето за пътуване до и от работа, плюс самата работа, плюс хранене, сън, къпане, купуване на дрехи, коли, автомобилни гуми, батерии, плащане на данъци, съешаване, посрещане на гости, болести, произшествия, безсъние, тревогите за прането, крадците и прогнозата за времето, да не говорим за останалите разни неприличия, на човек не му остава НИКАКВО ВРЕМЕ. А когато се наложи да работи извънредно, трябва да пренебрегне някои от тези неща, дори съня, а още по-често съешаването. На какво прилича  това? Освен това работиш пет и половина или шест дни в седмицата, а в неделя трябва да отидеш на  църква или на гости на роднините, или и двете. Онзи, които е казал "Животът на обикновения човек е живот, изпълнен с кротко отчаяние", е донякъде прав. Но работата също така осигурява на хората спокойствие и някакво занимание. И ги кара да не мислят. За тях ра-ботата си е рай. Някой ти казва какво да направиш, как да го направиш и кога да го направиш. 98 процента от американците над 21-годишна възраст са работещи смъртници. Тялото и мозъкът ми казаха, че след още 3 месеца ще бъда един от тях. Аз се възпротивих.

Имах пишеща машина и нямах работа. Реших да напиша роман. Написах го за 20 нощи, пиейки по половинка уиски на нощ. "Блек Спароу Прес" одобриха романа, "Поща". Освен това продадох две или три глави на разни списания като отделни разкази. Очертаваше се нов, странен живот.

Първата ми грешка беше заблудата, че мога да пиша с часове всеки ден. Възможно е да се пише по този начин, но полученият материал е обеднен и принуден.

Започнаха да се мъкнат разни други писатели и да тропат на вратата ми, с по стекче бира. Аз никога не ходех у тях, но те идваха. Пиех и си говорех с тях, но от това файда няма, а и имаха навика да идват все по неудобно време. Жени също наминаваха и те обикновено носеха със себе си нещо по-полезно от литературни дрънканици. Слабите писатели имат склонност да говорят за писане; добрите писатели предпочитат да говорят за всичко друго, но не и за това. Добрите писатели, които ме навестяваха, бяха малцина.

Получавах предпазливи покани за литератури и четения и се отзовавах. Мразех да чета поезия пред публика, това беше най-ужасното нещо, но трябваше някак да се издържам, а това беше бърз начин за препитание, нещо като обир на квартален магазин. Установих, че публиката не се интересува от поезия; тя се интересува от личности. Как изглежда поетът? Как говори? Какво стана след четенето? Прилича ли на стиховете си? Какво ти е мнението за него? Дали го бива в леглото?

Веднъж, след едно благотворително четене за Пачън в един богаташки дом в Холивуд, някакво момиче ме загради зад бара, докато наливах 2 питиета. Беше красива, добре сложена и млада, запречи пътя ми и каза, като ме фиксираше с големите си кафяви очи: "Буковски, стиховете и четенето ти са сто пъти по-добри от тези на другите. Искам да те чукам! Дай да те изчукам!". Милият стар К. Пачън, мир на праха му, можеше да намаже покрай мен онази вечер, но аз избутах момичето с обяснението, че съм пристигнал с друга дама, но дори и да не бях, не съм човек, който се чука след всяко прочетено стихотворение...

Повечето поети четат лошо. Те са или прекалено суетни, или прекалено тъпи. Четат или прекалено тихо, или прекалено силно. А и разбира се, повечето от стиховете им са слаби. Макар че публиката рядко отвръща внимание на тези неща. Тя е заета с личността на поета. Хората се смеят на неподходящи места и харесват неудачни стихотворения поради неуместни съображения. Но лошите поети създават лоши публики; смъртта носи още смърт. Повечето от първите  си четения ми се налагаше да правя доста пийнал. Отчасти от страх, разбира се, страх от това, че чета пред тях, но погнусата беше още по-силна. В някои университети просто отварях половинката уиски и си пиех, докато четях. Това сякаш не беше лош подход – хората ръкопляскаха, всичко минаваше безболезнено, по не ме канеха втори път. Единствените места, на които са ме канили повторно, са места, на които не съм пил по време на четенето. Толкова по въпроса за поетичните критерии на публиката. Все пак от време на време се случва поетът да попадне на вълшебна публика, където всичко се получава. Не мога да обясня как се случва. Много е странно – сякаш поетът се превръща в публика, а публиката – в поет, всичко се прелива.

Разбира се, веселбите след литературните четения могат да ти докарат най-различни възторзи и/или катастрофи. Спомням си едно четене, след което се оказа, че единствената свободна стая за мен беше в женското отделение на общежитието и след като няколко преподаватели и студенти ме изпратиха дотам, ми бяха останали малко уиски и малко живец, и аз лежах, гледах тавана и пиех. Тогава изведнъж осъзнах, че аз наистина съм СТАРИЯТ МРЪСНИК, и хукнах навън да тропам по врати и да искам да ми отворят. Не ми се отвори парашутът. Момичетата бяха любезни и само се смееха. Продължих да тропам по врати и да искам да ми отворят. Не след дълго се изгубих и не можех да намеря стаята си. Паника. Изгубен и женско общежитие! Стори ми се, че минаха часове, докато успея да намеря отново стаята си. Мисля, че приключенията след литературните четения са онова, което превръща четенията в нещо повече от средство за препитание.

Веднъж пък човекът, който трябваше да ме посрещне на летището, беше пиян като куче. Самият аз не бях напълно трезв. По пътя към града му прочетох мръсно стихотворение, написано за мен от една мадама. Валеше сняг и пътищата бяха хлъзгави. Когато стигнах до един особено еротичен стих, моят приятел възкликна "Боже мой!", изгуби управление над автомобила и ние се завъртяхме, и докато продължавахме да се въртим, аз му казах "Това беше, Андре, свърши се!" и надигнах бутилката, след което се забихме в крайпътната канавка, заклещени в колата. Андре изпълзя навън и вдигна палец за помощ, а аз се позовах на напредналата си възраст и останах в колата, захапал бутилката. И кой, мислите, ни качи накрая? Друг пиян. По пода се търкаляха стекове бира и бутилка уиски. Страшно четене се получи.

На друго четене, някъде в Мичиган, оставих книгата и попитах дали има желаещи за канадска борба. 400 студенти се скупчиха около нас, докато двамата с някакъв студент се проснахме на пода и започнахме. Победих го, след което всички излязохме и се напихме (след като си получих чека). Но се съмнявам, че някога ще повторя това изпълнение.

Разбира се, случва се и да се събудиш в дома на млада дама и в леглото с въпросната дама, и тогава разбираш, че си злоупотребил с поезията си или че с поезията ти е било злоупотребено. Не смятам, че един поет има повече права над хубаво женско тяло, отколкото един автомонтьор, а може би дори и по-малко. Ето кое развращава поета: специалното отношение към него или собствената му представа, че той е специален. Разбира се, аз съм специален, но ми се струва, че за много от другите това не важи...

В продължение на една година се издържах като писател. Бира, цигари, наем, издръжка на детето, храна... оцеляване. Ставане по обед, лягане в 4 сутринта. 4 пъти седмично хазяинът и хазяйката слизаха да ме поканят, после седяхме у тях с часове, пиех галон след галон безплатна бира, разказвах истории, слушах истории, пеех стари песни, пушех, смеех се. Изхвърлях сам боклука, за да си помогна с наема. Получавах и хонорари. Секссписанията харесваха моите мръсни, безсмъртни разкази. После дойде рецесията. Секссписанията намалиха хонорарите наполовина и започнаха да бавят плащанията чак до след публикуването на съответния брой. През това време цените растяха, нощите – също. Еманципацията на жените стигна до редакциите и изведнъж вече нямаше такова животно като скапана жена, както нямаше такова животно като скапан чернокож, както не можеше да има нищо скапано в революцията, рок музиката или индианците. Не че някога съм твърдял, че тези неща са скапа ни, но творческата дейност беше вкарана в правила и рамки, чувствах това постоянно, редакторите станаха нервни, издателите – още повече. Стоковата борса се срина и пощенската ми кутия стоеше празна. Нямаше какво друго да правя, освен да се напивам и да пиша. Ако един писател съумее да чака достатъчно дълго и ако има какво да предложи, той рано или късно ще постигне успех. Разбира се, в тежки времена писателят трябва сам да бъде своя агенция за събиране на дългове. Това отнема доста време, но ако не можеш да го правиш, както и ако не можеш да искаш по $ 10 или $20 за неща, които иначе не се плащат, ще свършиш с метла в ръката. Секссписанията са лесни – там просто упражняваш лек и възпитан натиск – колкото да им напомниш, че те продават списанието си и правят печалба от твоите разкази и ако искат още добри разкази, просто трябва да си плащат. Европейските преводни пазари са по-трудни. Обикновено е нужна заплаха с убийство, за да си получиш аванса, предвиден в договора за съответния сборник с разкази или роман. Имам лош опит с германците. Отдалечеността ги кара да се чувстват безнаказани въпреки подписания договор.

Преминах през сериозни трудности с едно издателство, което пусна в превод мои разкази. Разбрах, че книгата е получила добър отзив в един от големите немски вестници, а преводачът, добър мой приятел, ми каза, че продажбите вървят добре. Исках само да си получа $500-те аванс, предвидени в договора. Трябва да съм написал 4 или 5 писма, без да получа отговор. Даже ми изпратиха десет екземпляра от книгата, 8 с меки корици и 2 с твърди. Чудесно оформление и печат, но нито долар суха пара. Спомних си как разни други писатели се оплакваха от издателите и тогава това ми се струваше дребнаво; и то по-добри от мен писатели – например Селин. Но вече разбирах Селин – и като творец, и като мрънкало и събирач на дългове. Напих се и написах безсмъртно писмо от десет страници. В него описвах положението си като човек и като писател – че сера, ям, пия, пуша, чукам, късам чаршафите с ноктите на краката си, карам 11-годишна кола, изкарвам кофите с боклука навън, опипвам гърдите на хазяйката си, мастурбирам, че съм страхливец и пияница, че не обичам телевизия и мразя бейзбол, футбол, баскетбол, не съм хомосексуален, не се възхищавам на Хемингуей, разбирам, че съм почти безсмъртен, но не съм безсмъртен, харесвам симфонична музика, не съм гледал нито един хокеен мач, срещал съм се веднъж с великия редактор Уит Бърнет, откривателя на Сароян и Буковски, как съм се срещнал с този велик редактор на една улица в Ню Йорк и т.н. и т.н... и постепенно ставах агресивен, агресията ми постепенно нарастваше, защото съм от Германия, от Холивуд и от Лос Анджелис, това го мога добре, докато съвсем се разбеснях и заплаших, че ще хвана самолета за Германия и ще се ИЗПРАВЯ СРЕЩУ ТЯХ – ОЧИ В ОЧИ! – да, ИМЕННО – ОЧИ В ОЧИ! – жалки, долни страхливци. РАЗСТОЯНИЕТО НЯМА ДА ВИ СПАСИ ОТ БУКОВСКИ!!! Или ще си взема парите, или ще взема нечий живот. Точка. Аз съм човек на честта. Аз съм германец. Роден в Андернах. Това ми е в кръвта. Пробвайте ме. Господа, давам ви три седмици да се отзовете с истински, конкретни пари. После край. Пазете се както можете. И т.н. и т.н. С уважение, Чарлс Буковски...

Чекът пристигна след по-малко от седмица. Не знам как са успели да го пратят толкова бързо. Сигурно са смятали, че всичките ми разкази са истина. А те са само отчасти истина. Въображение плюс истина е равно на Изкуство. Все едно, платиха ми...

Преподавателите също са трудни. Идват и ми тропат на вратата. Сигурно са по-свестни от някогашните професори, но им липсва чувство за такт. Отварят ти бира от стекчето и казват: "Включил съм те в моя курс по съвременна американска литература. Студентите доста се впечатляват".

Какво може да отговори един писател на това? И то писател, чиято най-добра книга се е продала в едва 6-хиляден тираж, отпечатана от някакво мижаво издателство? Мейлър не би си хвърлил сопола по мене, макар да съм по-добрият писател от двамата. Така че си отваряш бирата, отпиваш и си казваш, почва се, може след още 2-3 бири да се отпусна. Сини платна срещу Залеза.

Да не забравяме хулителите, тези нетворчески типове, чието единствено желание е да те видят провален, които почти настояват да се провалиш тутакси, за да се почувстват добре. Те също пристигат със скъпоценните си стекчета, броят ти сричките и говорят за твоето погребение и кой ще държи прощалното слово, кой какво ще каже, кой ще държи ковчега отляво, какво ще си мислят в действителност хората. А жените, господи, жените наистина ще те разнесат навсякъде... Бездушен тип, биеше ме всяка вечер, нашиба ми задника с бич от бодлива тел, не ми позволяваше да говоря на купоните, адски ревнив мъж, дребнав, страхлив, стиснат, мастурбираше всяка сутрин преди  закуска, измъчваше жаби...

Най-големите хулители изобщо не могат да пишат. Ти им даваш от силата на своето писане и те ти се възхищават, но самият факт, че си им дал светлина, им доставя удоволствие от твоя провал. Мигновена смърт не е достатъчна. Те биха предпочели да те наблюдават как бавно се превръщаш в имбецил и точиш лига върху гърдите си... Твоят най-черен час ще бъде за тях рождественски празник. Но, сигурен съм, всички сте наясно с тези стихоплетци, тези влечуги, тези опулени кръвопийци, които поглъщат светлината, а после пищят от удоволствие и радост, когато единствената светлина, която са видели, угасне, провалена в  живота, или най-после угасне в смъртта, макар че и тях ги чака смърт...

Препрочитайки тези страници, си давам сметка, че звуча малко превзето, но си давам сметка и за това, че тази статия е най-вече за писателите, а ние сме разглезени, докачливи и склонни към преувеличения, но пък подозирам, че именно преувеличението по някакъв начин създава Изкуство. Ние пищим, когато всъщност трябва да се прозяваме. Там е работата. Никога не ни стига. Искаме нов договор. Родени, за да умрем. Що за простотия?

Не е лесно. Уил Роджърс казва: "Не съм срещал противен човек". Аз пък казвам, че още не съм срещнал човек, когото наистина да харесвам. Уил Роджърс спечели доста пари; аз ще си умра беден. Но както обичам да си мисля: всички умираме бедни, ако не и ошушкани.

Най-сетне, писането е единствената работа за мен и ако ме изгорят на кладата, няма да се смятам за светец. Просто ще съм следвал убеждението си, че това е единствената работа за мен. Въпросът е да правиш това, което искаш; няма и един човек на хиляда, който да прави това, което иска. Моето поражение е моята победа. Без разкаяния. Аз съм всичко, което бих могъл да бъда. Така че майната им на писателските разисквания. Те са за драскачите. Позволих си тези приказки само за да ви накарам да се чувствате добре. Стига толкова. Та, кой ще спечели четвъртото надбягване на "Търф Парадайз" в сряда?

ЗА МАТЕМАТИКАТА НА

ДИШАНЕТО И ПЪТЯ

Щях да започна този текст с кратко резюме за жените,но тъй като пушекът на този фронт се поразсея, ще се въздържа, въпреки че в тази страна има 50 000 мъже, които  са принудени да спят по корем от страх да не загубят някои свои органи в ръцете на жени с безумни очи и нож зад гърба. Братя и сестри, аз съм на 52 и съм нанизал достатъчно жени за 5 мъжки живота.

Някои от тези дами твърдят, че съм ги зарязал заради пиенето; какво да кажа, ще ми се да видя как някой си пъха чепа в  шише уиски. Разбира се, можеш да пробваш с език, но шишето не реагира. Но да оставим инструментите настрана и да си дойдем на думата. Думата. Отивам на хиподрума в Холивуд парк, днес откриват сезона, но ще ви кажа за думата. За да намери правилната  дума, човек се нуждае от кураж, от око, от реален живот и контрол върху нещата. Хемингуей е критикуван от хора, които не могат да пишат. Има стотици хиляди хора, които си мислят, че могат да пишат. Това са критиците, мрънкалата, подигравчиите. Оплювайки един добър писател, те се утешават за собствената си творческа немощ, а колкото по-добър е човек в нещо, толкова повече предизвиква завист и съответно омраза. Трябва да ги чуете как плюят и се гаврят с Пинкей и Шумейкър – двама от най-великите жокеи, яздили някога. На входа на нашия хиподрум стои един дребен човечец, който продава  вестници и вика. "Купете си вестника, прочетете за мошеника Шумейкър". Човекът, шпорил повече победители от всеки друг, който при това продължава да язди, и то да язди добре, и някакво си вестникарче да го нарича мошеник. Шу е милионер, не че това е толкова важно, но го е постигнал със собствения си талант, и може да изкупи всичките вестници на онзи тип за цял живот напред и още половин дузина вечности след това. Хемингуей също е подложен на подигравките на литературните вестникарчета. Не одобряват края му. Според мен краят му си беше много правилен. Той сам си нанесе последния удар. И написа доста неща. Някои от тези неща твърде много разчитат на стил, но това е стилът, с който той проби – стил, който е съсипал хиляди писатели, опитали се да го приложат. Когато даден стил се развие, на него започва да се гледа като на нещо просто, но един стил се развива не само с методична работа, а и с вътрешно чувство, както художникът полага четка върху платното по определен начин и ако не следва пътя на силата и енергията, стилът се губи. Стилът на Хемингуей започна да се губи към края, но това е защото той свали гарда и позволи на разни хора да му причиняват разни неща. Но ни остави повече от достатъчно. Онази вечер намина един познат второразреден поет. Той е високообразован и интелигентен мъж и позволява на разни дами да го издържат, така че го бива в определени области. Има внушителна, отпусната фигура и литературни маниери и все разнася едни черни бележници, от които чете своите работи. Та онази вечер тоя пич ми казва: "Буковски, аз мога да пиша като тебе, но ти не можеш да пишеш като мен". Не му отговорих, за да не накърня самолюбието му, но да си кажем правичката, той само си мисли, че може да пише като мен. Гениалното понякога е да кажеш нещо дълбоко по прост начин или дори да кажеш нещо просто по още по-прост начин.

Изобщо второразредният писател е човек, който дава или за когото дават банкет по случай излизането на новата му книга.

Хемингуей изучаваше боя с бикове, търсейки формата, смисъла, куража, поражението,  пътя. Аз ходя на боксови мачове и конни надбягвания по същата причина. Там има едно такова усещане в китките, в раменете и в слепоочията. Има един особен начин на гледане и забелязване, който прониква в линията и във формата, в  акта и във факта, в цветето, в разхождането на кучето и в мръсното бельо под леглото, в тракането на пишещата машина пред теб, това е велик звук, най-великият звук, когато постигаш нещата по своя начин, по верния начин, по-хубаво е и от най-хубавата жена, по-хубаво е от всяка скулптура и картина; това е най-висшето изкуство, това намиране на вярната дума, изпълнено със смелост, това е най-великият залог, и малцина  са онези, които успяват да спечелят на него.

Веднъж някой ме попита: "Буковски, ако водеше курс по творческо писане, какво щеше да караш студентите си да  да правят?". Отговорих: "Щях да ги заведа на хиподрума и да накарам всеки от тях да заложи по 5$  за всяка от гонките". Онзи чук си помисли, че се шегувам.  Човешката раса е много умела в предателствата, измамите и в отмятането. Това, което е нужно за  един писател, е да бъде поставен в позиция, от която не може да се измъкне с нечестна игра. Затова са толкова противни хората на разни тържества: тогава излиза   наяве цялата им завистливост, дребнавост и подлост. Има два начина да разбереш кои са истинските ти приятели: като ги поканиш на купон или като влезеш в затвора. Тогава ще откриеш, че нямаш приятели.

Ако си мислите, че се лутам в разсъжденията си, хванете се за циците или за топките, или хванете някой друг за циците или за топките. Всичко тук пасва идеално.

И тъй като предполагам, че в този брой ме възхваляват или критикуват (понеже още не знам какво ще пише в него), трябва да кажа две думи за малките списания, макар че може и да съм говорил вече по темата другаде – най-малкото между две бири в някой бар. Малките списания са ненужни хвалители на ненужни таланти. През 20-те и 30-те имаше изобилие от малки издания. Тогава малкото списание беше събитие, а не мизерна трибуна. Имената на авторите тръгваха от малките списания и се издигаха до литературната история; имам предвид, че тръгваха оттам и се издигаха, състояваха се. Превръщаха се в книги, романи, неща. Сега повечето автори от малките списания започват като неизвестни и си остават неизвестни. Винаги има и изключения. Например помня, че за първи път прочетох Труман Капоти в едно малко списание, наречено "Декада", и си казах, ето един автор с характер, стил и оригинална енергия. Но, общо взето, независимо дали ви харесва или не, големите лъскави списания публикуват много по-качествена литература от малките – особено проза. Всеки льольо в Америка бълва безбройни и безлични стихотворения. Голяма част от тях излизат в малките списания. Тра-ла-ла, нов брой. Спонсорирайте ни, вижте какво правим! Получавам десетки малки списания по пощата, неканени и нежелани. Прехвърлям ги. Безплодна, безбрежна нищета.

Струва ми се, че чудото на нашето съвремие е в това, че толкова много хора могат да пишат толкова много думи, които не означават абсолютно нищо. Опитайте някой път .Почти невъзможно е да напишеш думи, които не означават абсолютно нищо, но те го умеят и го правят непрекъснато и неумолимо. Направих три броя от  едно малко списание, наречено "Лаф Литерари енд Мен дъ Хъмпинг Гънс." Материалът, който получавахме, беше толкова слаб, че с другия редактор

се видяхме принудени да пишем повечето от стихотворенията  сами. Той пишеше първата половина от стихотворението, аз го довършвах. После аз пишех първата половина, а той довършваше. След което сядахме да измислим заглавията. "Как да наречем тази креатура?"

С изобретяването на циклостила всеки се превърна в редактор с тънък нюх, с минимални разходи и с нулеви резултати. "Оле" беше ранно изключение и мога да посоча още едно-две такива, ако много се напъна. Колкото  до качествения печат (не циклостил), трябва да изтъкнем "Уърмуд Ривю" (с 50 издадени броя досега) като едно от големите постижения на нашето време в тази област. Спокойно, без хленч, без гръмки слова, без хъмкане и мънкане, без фукливи писма за това как са го арестували за каране на велосипед в пияно състояние на Палисадите или как изчукал някого от културното министерство в хотелската си стая в Портланд, Малоун продължи да публикува истински живи таланти брой след брой. Малоун оставя броевете да говорят сами за себе си, докато сам той остава незабележим. Той не е човек, който ще се изтъпани на вратата ти никоя вечер с шише евтино вино и с думите: "Абе аз съм  Марвин Малоун, публикувах твоето стихотворение "Котешко лайно в птичето гнездо" в последния брой. Какво ще кажеш да разпием".

Един огромен, угнетителен клуб на самотните бездарни сърца – ето в какво са се превърнали малките издания, където редакторите са по-зле дори от авторите. Ако си автор, който сериозно се интересува oт правенето на изкуство, а не от глупости, то винаги има няколко малки издания, в които редакторската работи да е на професионално, а не на личностно ниво. Не съм чел списанието, в което излиза настоящият текст, но освен "Уърмуд" бих могъл да препоръчам следните прилични издания: "Ню Йорк Куотърли", "Ивент", "Втора вечност", "Джо Димаджо", "Второ пришествие", "Списанийцето" и "Огнище" и "Катафалка".

"Нали уж си писател, казва ми тя, ако влагаше в писането енергията, която влагаш в хиподрума, щеше да станеш велик." Сещам се за една мисъл на Уолъс Стивънс: "Успехът, постигнат с труд, е селски идеал". Или нещо подобно. Писането идва, когато пожелае. Не зависи от теб. Не можеш да изцедиш от живота повече писане, отколкото се съдържа в него. Всеки опит в тази посока поражда паника в душата, замъглява и разваля формата. Казват, че Хемингуей ставал рано сутрин и приключвал с писането до обед, но макар ди не го познавам лично, имам чувството, че Хемингуей е действал като алкохолик, който иска да разчисти задълженията, за да може да се напие.

Това, което ми прави впечатление в развитието на повечето млади таланти от малките издания, е развитието им след интересното начало. Казвам си ей, най-после нещо интересно. Може би този ще се окаже наистина добър. След което сработва все същият механизъм. След интересното начало младият талант започва да се появява навсякъде. Той спи и се къпе с проклетата пишеща машина и не спира да я блъска. Името му кичи всички циклостилни издания от Мейн до Мексико, нещата му стават все по-слаби и по-слаби и по-слаби и  продължават да излизат. Някой му издава книга и той (или тя) прави четене в местния университет. Там прочита шестте или седемте добри първи стихотворения, както и всички лоши. И ето ти още едно "име",  създадено от малките издания. Това, което се получава, е, че вместо да се опитват да напишат добро стихотворение, тези автори започват да публикуват в колкото се може повече дребни издания. Което се превръща в  състезание по публикуване вместо по писане. Такова разсейване на таланта е типично за писатели над трийсетте, които още не притежават достатъчно опит и на чийто кокал  още няма достатъчно мръвка за глозгане. Човек не може да пише, без да живее, а голото писане не е живеене. Не че пиенето или побоите могат да създадат един писател, защото, макар да съм практикувал  и двете, заблуда и извратен романтизъм е да смяташ, че тези две неща правят от човека по-добър автор. Разбира се, има моменти, когато трябва да се биеш, и моменти, когато трябва да пиеш, но тези моменти по същество са антитворчески и не зависят от човека.

В крайна сметка писането се превръща в занаят, особено ако трябва да плащаш наем или детска издръжка.  Но това е най-добрият занаят и единственият занаят, който усъвършенства умението да живееш, а умението да живееш се отплаща чрез умението да пишеш. Едното подхранва другото и в това има много вълшебство. На 50-годишна възраст напуснах тъпата редовна работа (която дава сигурност в живота, уха!) и седнах зад пишещата машина. Най-добрата стратегия. Има моменти, когато сякаш гориш в ада, когато имаш чувството, че полудяваш; има моменти, дни, седмици без нито дума, нито звук, сякаш всичко се е изпарило. После енергията се връща и ти седиш и пушиш, и тракаш, и тракаш, и писането се лее и звъни. Случва се да станеш по обед и да работиш до 3 през нощта. Идват разни хора да ти досаждат. Те не разбират това, което правиш. Звънят ти на вратата, тръшват се на някой стол и ти ядат от часовете, без да ти дават нищо. Когато заприиждат прекалено много от тези нищо недаващи хора, се налага да бъдеш жесток с тях, защото те са жестоки с теб. И трябва да ги изриташ. Има хора, които ти се отплащат със своята собствена енергия и светлина, но повечето от другите са безполезни както за теб, така и за себе си. Няма нищо хуманно в това да толерираш мъртвите, така само увеличаваш тяхното мъртвило, което те ти завещават, след като си заминат.

Освен това да не забравяме жените. Жените биха предпочели да си легнат с поет пред всичко друго, дори пред немско полицейско куче, макар че познавах една дама, която страшно се гордееше, че е изчукала президента Кенеди. Не мога да знам. Та ако си добър поет, съветът ми е да се научиш да бъдеш и добър любовник, това да си добър любовник също е творческа дейност, така че се постарай да усвоиш това умение, защото като добър поет ще имаш много възможности, макар и не чак колкото някоя рок звезда, но ще имаш, така че не пропилявай тези възможности, както правят рок звездите, които вършат тази работа през куп за грош. Нека дамите разберат, че наистина си се отдал, а след това те, разбира се, ще продължат да си купуват твоите книги.

Стига толкова акъл засега. А, да, в деня на откриването спечелих $180, а вчера загубих $80, така че днешният ден е решаващ. В момента е единайсет без десет. Първата гонка е в 2 следобед. Трябва да проуча конските гени. Вчера на хиподрума имаше някакъв тип в инвалидна количка с пейсмейкър на гърдите. Залагаше. Бутни го в някой старчески дом и на другия ден е покойник. Имаше и един слепец, който сигурно е нацелил залозите по-добре от мен, поне вчера. Трябва да звънна на Калиано да му кажа, че статията е готова. Той е голям чешит. Не знам как изкарва толкова пари, пък и да попитам, няма да ми каже. Срещам го по боксови мачове, където седи с бира в ръка и с невъзмутимо изражение. Чудя се какви далавери върти. Малко ме притеснява...

НЕПУБЛИКУВАН УВОД КЪМ

"7 ПО СТИЛ" ОТ УИЛЯМ УОНТЛИНГ

(около 1974)

Поддържах кореспонденция с Бил Уонтлинг още от времето на циклостилната революция, от времето на Блажек и списание "Оле", където за пръв път забелязах нещата му, след което обменихме известен брой писма. Пишех на Уонтлинг толкова често, че накрая той ме бутна в един свой набързо написан роман, където използваше части от кореспонденцията ни, за да ги сложи в устата на моя герой – някакъв пропаднал актьор, който взимаше хапчета и прекаляваше с пиенето. (Всъщност живея оттатък булевард "Холивуд", в района на бардаците, но никога не съм се занимавал с актьорство.) Времето отминаваше, кореспонденцията ни се разреди, аз живеех с различни жени, а Бил се държеше за съпругата си Рути, която беше неговата свяст, неговата любов, негово спасение. Накрая и на двамата ни провървя в писането; аз дори можех да си плащам наема; Бил продължаваше да бъхти по разни скапани места, когато беше чист от хапчетата, и проби в Англия и Нова Зеландия – неговото писане не съдържаше фокусите и блясъка, които масовата американска публика изисква – така че никога не му е било лесно, поради което той продължи да пише добре.

С помощта на Рути, която запушваше пробойните, кърпеше платната и осигуряваше запасите от брега, Кил стана университетска фигура. Морският пехотинец Бил също помагаше. Цялата колежанска история много ме притесняваше, защото Уонтлинг притежаваше естествен и суров език и се страхувах да не стане прицел на надменността в академичните среди. Страховете ми се оказаха напразни. Така или иначе, не успя да си осигури титулярно преподавателско място. И ето че изведнъж получи лекторска работа за една година, без подновяване на договора, което и стана повод да се срещнем. Той упражни цялото си влияние, за да накара факултета по литература да ме покани да чета в Илиной. Успя да ми уреди хонорар от $500 и тъй като залаганията на хиподрума не вървяха, реших да отида.

В самолета започнах да се паникьосвам за предстоящото четене. Следвах правилото да избягвам, доколкото е възможно, срещи с други писатели; те само се обезсилват взаимно, купонясвайки заедно, клюкарствайки заедно, мрънкайки заедно. Почти всички писатели, които познавам, се считат за безсмъртни и неоценени, докато простата истина е, че пишат лошо. Повечето писатели не са особено приятни хора и докато летях, си мислех, Господи, пак се почва: ще се срещнем, ще го намразя, а след това ще намразя и стиховете му. Бил винаги казваше: преценявай писателя, не човека. Но аз съм емоционален тип и не мога да не преценявам и двете. След това пък започнах да мисля за това колко зле се обличам. Мразя магазините за дрехи. Носех 15-годишно сако, евтини панталони, които не ми бяха съвсем по мярка, подпетени обувки и палтото на покойния ми баща, което ми беше 2 размера по-голямо. А и косата ми не стои мирна, не ходя да се подстригвам или да ми правят прическа, просто от време на време връчвам ножица на жената вкъщи и ѝ казвам давай. Ако има жена вкъщи.

От Чикаго трябваше да се кача на един от онези малки витлови самолети, с които пътниците постоянно се шегуват, докато летят. Но и в тях сервират пиене. А самолетът подскача и стюардесата се блъска в теб с бедра като обещания. Това май е лошо писане, нали?

Слязох от самолета последен. Вятърът вееше откъм гърба и издухваше косата ми върху лицето. Придвижих се, изгърбен, и ето ги Бил и Рути, които ме чакаха. Не си спомням с точност разговора, първите фрази, но почувствах доброжелателство и у двама им. Веднага ми допаднаха. Бил каза, че за първи път виждал подобен стил на обличане, но го каза почти като комплимент. Качихме се в колата и потеглихме.

– Гласът ти е мек – каза Рути.

– И не си от най-бъбривите – добави Бил.

Бил излъчваше добри трептения, които човек усеща веднага, сякаш е обгърнат от благодатни, спокойни лъчи. Отбихме се за по бира, след това отидохме право в дома на Рути. Бяха в процес на развод. Той ми беше писал: "Издъних работата с Рути окончателно; 9 години трая лайната & повърнята & дрогата ми, повече не можеше да издържа".

В 2 следобед имаше някакво мероприятие в университета, част от програмата. Отидох там, дадох автографи на няколко студенти и се върнахме. Четенето беше от 8. Изпихме по още някоя бира и забелязах, че Бил беше от слушателите, а не от приказващите; аз също. Така че беше тихо, но не неудобно тихо; беше приятно тихо – без принуда, без задължения, без мегафони. Минахме за малко през квартирата на Бил в бедняшкия квартал. Апартаментът беше на горния етаж, с прозорци към улицата, на "Мейн Стрийт", Блумингтън. Беше просторен и светъл. Сигурно щеше да е добро място за писане. После пак се върнахме в къщата. Пихме още бира, по мое настояване. Пристигна професорът, който организираше четенето, беше по детски възторжен, но приятен; приказлив, но искрен. Бил ми предложи хапчета в хола, но аз отказах.

– Не съм добре със стомаха, братле, тези неща ми действат зле.

Професорът ме посъветва да се въздържам от повече алкохол, след което излязохме да вечеряме. Предложих да отидем някъде, където дават бира. През цялото време, докато говорехме и уточнявахме нещата около четенето, непрестанно усещах присъствието на Бил; неговото постоянно излъчване, неговите добри, надеждни, екстра качество лъчи, неговата душа, ако щете. Той се изразяваше простичко, но всичко, което казваше, издигаше разговора над калта, правеше го по-чист и човешки. Има най-различни начини, по които хората изливат своята омраза, своите предразсъдъци, дребни лудости, завист; Бил не проявяваше нищо от това. Не искам да го изкарам бог; той беше просто един много свестен човек и аз го харесвах много.

Направихме четенето, четох, после се върнахме в къщата. Част от публиката дойде с нас. Студенти, един-двама преподаватели, някакви други, непознати. Заприиждаха питиета. Студентките бяха прекрасни, отвсякъде дебнеха капани. След четене винаги изпитвам облекчение; за мен това е мръсна и тежка работа. Започнах да пия, отпуснах се и започнах да "лафя". Това си беше част от мероприятието, но леката част – вече си бях прибрал чека. Започнах да осмивам литературната сцена.

– Някой от вас чел ли е Лорънс? Не Джозефин, не и онзи от Арабия, а онзи, дето обичал да дои крави и жени...

Продължих в същия дух. Това ме спасяваше от необходимостта да отговарям на въпроси за мен самия. По някое време сграбчих Бил за косата.

– А колко струва този шибан наркоман тук? – Всички се смълчаха. – Има едно стихотворение на Бил, от което настръхнах, когато го прочетох... Бил, онова, където гаджето ти предлага да се продаде на улицата, за да си осигурите дозата, а ти си в потрес и се разплакваш, а тя казва: "Не плачи, татенце, това е просто още един начин да приберем парите на балъка".

След което заговорихме за други стихове на Бил и на всички ни олекна...

*

Сутринта Рути трябваше да отиде на работа, така че с Бил останахме сами в къщата. И на двамата ни беше лошо, но на Бил повече. Изпихме по една топла бира и аз предложих да хапнем рохки яйца. Бил обаче ги направи твърдо сварени. След като хапнахме, чух как изскочи на двора, извика "Буковски" и повърна. Не беше във форма. Накрая успя да хапне малко хляб с мляко.

– Дай да я караме кротко, братле – казах. – Моят житейски план предвижда да изкарам до 2000 година.

– Моят също – каза той. – Сънувах, че ще умра през 2000 година.

Той дори назова датата и точния час. Влязох да взема вана; топлата вана ми помага да се оправя от махмурлука. Свърших тази работа и изпих още една бира. Бил все още изглеждаше зле; беше от хапчетата, от тези лайна. Навън притъмня. Рути се обади да каже, че приближава торнадо. Беше тъмно като в полунощ, а вятърът продължаваше да духа и духа. Изпих още една бира и резервирах място за обратния полет. Рути се прибра за обяд и Бил каза:

– Буковски е държелив. Много държеливо копеле. Има организъм на деветнайсетгодишен.

2-ма поети пристигнаха за четенето, запланувано за следващата вечер; младо момиче и мъж на около 35. Започнаха да приказват, да приказват нонстоп... и приказките не бяха приятни. Започвах да оценявам спокойствието на Бил още повече. Бил излезе от банята.

– Буковски, мастурбира ли, докато се къпа?

– Не.

– Добре. Значи да не мия ваната.

Рути се върна на работа. Професорът дойде да заведе поетесата на някакво мероприятие. Мъжът продължи да приказва. Бил излезе от банята.

– Човече, не си спрял да говориш, откакто си дошъл. Има вече час.

– По-добре, отколкото да мрънкам. Ти само мрънкаш.

Помислих си, че мрънкането е много по-добро. Бил трябваше да отиде на лекция. Професорът и младата поетеса се върнаха. Бил нарами това нещо на гърба си.

– Какво, по дяволите, е това нещо, Бил?

– В нея си нося книгите и пособията. Ходя на лекции с колелото.

– Стига глупости, ще те закарам – каза професорът. – Идва торнадо.

– Нищо, ще се оправя. – Той пристъпи към мен. – Не знам как да се сбогувам.

– Тогава недей – отвърнах.

Стиснахме си леко ръцете и той излезе навън и се качи на колелото. Това беше на 3 април. Бил Уонтлинг почина на 2 май 1974 г. в 12.15 ч.

Седях зад машината и печатах стихотворение, когато телефонът звънна. Рут ми съобщи. Когато затвори, позвъних на приятелката ми, която работеше като барманка.

– Уонтлинг е починал – казах. – Рути се обади току-що. Уонтлинг е починал.

Сълзите рукнаха от очите ми; потръпнах.

– Извинявай – казах. – Знаеш колко го обичах.

Затворих. Бил беше един от малцината, които са прониквали до сърцето ми. Бях свикнал със смъртта, познавах смъртта, пишех за смъртта. Излязох да си взема нещо за пиене и се напих. На следващата сутрин бях добре; мисълта се бе уталожила; беше ме объркал само първоначалният шок.

Към края Бил се занимаваше със Стила. Той знаеше какво е стил, той беше стил, той притежаваше стил. В едно от своите писма ме питаше: "Какво е стилът?".

Не му отговорих. Бях написал едно стихотворение, наречено "Стил", но изглежда, то не го задоволяваше като отговор, а аз пренебрегнах въпроса му. Сега, след като срещнах Бил, вече знам какво е стил.

Стилът означава никакъв щит.

Стилът означава никакъв параван.

Стилът означава съвършена естественост.

Стилът означава един човек сам-самин сред милиарди хора.

*

Сега ще се сбогувам, Бил.

ДЖАНГЪР

Концертът беше на 9-и във "Форум". Същия ден ходих на хиподрума, който се намира точно срещу "Форум", и докато шофирах, погледнах натам и си казах добре, значи тук ще е. Предишния път ги бях гледал в зала "Сивик" в Санта Моника. На хиподрума беше горещо и всички се потяха и губеха. Бях махмурлия, но се справих горе-долу прилично. Хиподрумът е място, където отиваш, за да не се налага да зяпаш в стената, да мастурбираш или да се нагълташ с отрова за мравки. Залагаш, мотаеш се и чакаш, чакаш, разглеждаш хората и когато си гледал хората достатъчно дълго, си даваш сметка, че не е приятно – тези хора са навсякъде, но все пак е поносимо, защото се адаптираш донякъде, започваш да се чувстваш по-добре като поредното парче месо в тълпата, отколкото ако си стоиш вкъщи и четеш Езра, Том Улф или борсовите новини.

Хиподрумът не е това, което беше: пълен с гръмогласни пияници и хора с пури, с момичета, приседнали в края на пейките, показващи крак до бикините си. Мисля, че времената са по-тежки, отколкото ни уверява правителството. Правителството разчита на банките, а банките са дали твърде много заеми на бизнесмени, които не могат да ги изплащат, защото хората не могат да купуват онова, което бизнесът продава, защото едно яйце струва долар, а хората разполагат само с 50 цента. Цялата ситуация може да се преобърне за една нощ и на сутринта в комините ще има забити червени знамена, из Дисниленд ще се разхождат тениски с лика на Mao, а може би Христос ще слезе отново на златен велосипед със съотношение на предното към задното колело 12 към едно. Както и да е, хората на хиподрума са нетърпеливи; залагането се е превърнало в тяхно занятие, в тяхно оцеляване, в техен кръст по-скоро, отколкото в надежда за късмет. А ако не знаеш с точност какво именно правиш на хиподрума, как да четеш и преценяваш таблото със ставките, как да тълкуваш сутрешните прогнози и да отличаваш балъшките залози от разумните, няма да спечелиш – няма да спечелиш повече от веднъж на десет посещения. Хора, дошли с последните си пари, с последния си чек от бюрото за безработни, с пари назаем, с откраднати пари, с последните изчезващи долари, вонящи на отчаяние, съсипват живота си там, но държавата получава почти 7% данък върху всеки долар, така че всичко е законно. Аз лично съм по-добре от повечето, защото съм си направил труда да изуча системата. За мен хиподрумът е като коридата за Хемингуей – място, където изучаваш смъртта, движенията и собствения си характер или липсата на такъв. Към деветата гонка бях $50 напред, сложих $40 за победа на моя кон и се запътих към паркинга. Докато пътувах, чух резултата от последната тика по радиото – моят кон бе завършил втори.

Прибрах се у дома, взех гореща вана, изпуших един джойнт, изпуших 2 джойнта (масура), пийнах малко бяло вино "Блу Нън," изпих 7-8 бутилки "Хайнекен" и се замислих кой е най-добрият начин да подходя към едно явление, което все още беше светиня за мнозина, поне за младите. Харесвах рок музиката; все още харесвах секса; допадаха ми откритостта, енергията и въздействието на рока, но много повече ми допадаха Бетовен и Малер, и Айвс. Това, което ми липсва в рок музиката, е многопластовостта и изразителността, където не се налага един и същи мотив да се повтаря постоянно като куче, което се опитва да си захапе задника, след като е изяло люта чушка. Е, щях да се пробвам. Довърших бутилката "Блу Нън," облякох се, изпуших още един джойнт и се качих в колата. Закъснявах.

Така. Паркингът беше пълен. Повъртях се наоколо, докато намерих най-близката улица, където да паркирам – поне на един километър от залата.

Слязох и се отправих пешком. Булевард "Манчестър". Улицата беше пълна с местни жители, които зяпаха през зарешетените си прозорци. И погребални агенции. Имаше и хора, които вървяха към залата, не много. Закъснявах. Вървях и си мислех, мамка му, прекалено далече е, я да се връщам. Но продължавах да крача. Наполовина на булеварда (от южната страна) видях игрище за голф с бар и влязох. Имаше маси. И голфъри, доволни голфъри, които сърбаха бавно питиетата си. Имаше дневно игрище, но тези типове упражняваха далечни удари на електрическо осветление. През стъкления прозорец в дъното на бара се виждаха неколцина други, които блъскаха топки на лунна светлина. Бях с момиче. Тя си поръча блъди мери, а аз си взех отвертка. Когато стомахът ми е зле, водката го успокоява, а стомахът ми все си е зле. Сервитьорката поиска на момичето документ за самоличност. Тя беше на 24 и това я поласка. Барманът имаше хитро, тебеширенобяло лице и ни направи две доста разредени напитки. Все пак в заведението беше прохладно и приятно.

– Виж какво – казах, – защо не останем тук да се напием? Майната им на СТОУНС. После ще скалъпя някаква история: отидох да гледам СТОУНС, напих се в бара на едно голф игрище, повърнах, потроших една маса, изплетох една рогозка, хванах рак. Какво мислиш?

– Става.

Когато жените са съгласни с някое мое предложение, винаги правя обратното. Платих и излязохме. Имаше още доста път. После прекосихме паркинга.

Навред обикаляха колите на охраната. Разни младежи стояха, облегнати на колите, пушеха джойнти и пиеха евтино вино. Наоколо се търкаляха празни кенове от бира и празни бутилки от уиски. Младото поколение вече не беше продрога и антиалкохол – в това отношение ме бяха настигнали: употребяваха всичко. При близката перспектива 27 нации да се сдобият с водородна бомба едва ли има смисъл човек толкова да си пази здравето. Билетите ни с мацката бяха за отдалечени едно от друго места. Насочих я към нейното място и се запътих към бара. Цените бяха поносими. Ударих две бързи, стиснах билета и се устремих към шумотевицата. Някакъв бараба, нацицан с евтино вино, се втурна към мен с викове, че са му откраднали портфейла. Вкарах му един лакът в корема и той се издрайфа.

Опитах се да намеря моя сектор и място. Беше ту тъмно, ту светло, на ярки проблясъци. Разпоредителят извика нещо да ме ориентира за мястото ми, но не успях да чуя и го отпратих. Седнах на стъпалата и запалих цигара. Мик беше долу на сцената, облечен в нещо като пижама, с връзчици около глезените. Рон Уд беше на ритъм китарата, на мястото на Мик Тейлър; Били Престън се вихреше на клавишните; Кийт Ричардс беше на соло китарата и двамата с Рон свиреха успоредно, разминавайки и събирайки високите, енергични рифове, но звукът на Кийт беше по-твърд и естествен, макар и достатъчно лесен, за да може Рон да се включва, импровизирайки на воля. Чарли Уотс на ударните се кефеше, но беше малко назад. Бил Уаймън на баса беше тоталният професионалист, който управляваше цялата машина в шибания "Форум".

Парчето свърши и разпоредителят ми каза, че мястото ми е от другата страна на ред N. Започна ново парче. Обиколих сектора. Всички места бяха заети. Седнах до ред N и се съсредоточих върху изпълнението на Мик. Почувствах неговата изтънченост, грация и устрем, но и мощ: деца, ще ви заведа, мамка му, далеч оттук.

После някаква женска с дебели крака слезе по стълбите и забърса главата ми с ханша си. Беше разпоредителката. Само месо при мен дошло. Показах ѝ билета си. Тя вдигна младежа от крайната седалка. Почувствах се виновен и седнах. От центъра на сцената се издигна грамаден надуваем кур, сигурно беше поне 20 метра. Рок сцената се клатеше, рок курът се поклащаше.

Това поколение си умира за курове. Със следващото поколение ще видим огромни путки и хора, които скачат в тях като в плувни басейни и излизат почервенели, посинели, побелели, позлатени и искрящи на 6 мили северно от Редондо Бийч.

Както и да е, Мик хвана кура за основата (тук писъците чувствително се усилиха), след което Мик наведе кура към сцената и започна да пълзи по него (вживявайки се), като се приближаваше към главичката все повече и повече и после сграбчи главичката. Реакцията беше свръхсимфонична.

Започна следващото парче. Младежът до мен отново започна да куфее. Той се клатеше и извиваше, клатеше и друсаше, тресеше и въртеше, и превърташе независимо какво ставаше или не ставаше. Той знаеше наизуст и обожаваше своята музика. Насекомо в плен на ауфтакта. За него всеки хит беше най-големият хит.

Всичко друго беше дискриминация. Все ми се пада по някой такъв.

Отидох до бара за още едно питие и след като вдигнах отново момчето от своето място, струващо $ 12.50, погледнах отново към Мик, който пъхна крака си в нещо като стреме, хвана се за някакво въже и полетя над главите на публиката, като не изглеждаше много стабилен, докато се люлееше напред-назад. Не знам на каква дрога беше, но заради собствения му бисексуален задник и заради главите, върху които можеше да се стовари, изпитах силно облекчение, когато най-после го спуснаха обратно на сцената.

После Мик като че малко се умори и реши да смени пижамата с нещо друго, та отпрати Били Престън, който се опитваше да открадне вниманието и почти успяваше, беше пълен с енергия и купон, искаше да засенчи и измести звездата, беше готин, направи една ирландска жига, оцветена в черно, дори ми стана симпатичен, но беше ясно, че последните овации няма да са за него, и Мик сигурно също е знаел това и му е напълнил подмишниците и задника с мокър лед зад сцената. Мик излезе отново и довърши Престън. Те почти се целунаха, въртейки задници. Някой метна бомбички в тълпата. Те изтрещяха както си трябва. Един мъж остана сляп за цял живот; едно момиче получи катаракт на лявото си око; друг мъж нямаше никога повече да чува с едното си ухо. Окей, това е спектакъл, по-изпипано е от Виетнам.

Летят букети. Един от тях уцелва Мик в лицето. Мик се опитва да стъпче голям балон, който пада на сцената. Не успява. Тъжно. Мик се затичва, скача и изригва един от цигуларите по задника. Цигуларят му се усмихва незлобливо, мъдро: в смисъл, плаща се добре.

Сцената тежи 40 слона и е с форма на звезда. Мик застава на ръба на звездата, получава аплодисментите на публиката, после от другия сектор на залата, после сваля микрофона от лицето си и оформя беззвучно с уста думите: ЕБЕТЕ СЕ. Публиката откликва. Ръбът на звездата се издига, Мик губи равновесие, изтърколва се към центъра на сцената и си изпуска микрофона.

Ще има бис. Усещам вкуса на финала. Дали ще бъде " Sympathy for the Devil "? Дали ще бъде както в Санта Моника? С тълпа, която се блъска надолу по стълбите, и млади спортисти от охраната, които пребиват рокаджийчетата? За да запазят олтара, тялото и душата на Мик непокътнати? Бях притиснат между глезени, пичи косми, млечни тела и захарнопамучни мозъци. Писна ми. Тръгнах си. Излязох точно когато прожекторите грейнаха, за да започне свещенодействието и всички да излеем любовта си един към друг и към музиката, и към Джаг, и към рока, и към просветлението.

Тръгнах си преди края. Хората навън изглеждаха отегчени. Имаше множество плоски млади момичета но тениски и джинси. Гаджетата им ги нямаше. Те седяха на броните на колите, повечето прикачени към каравани. Плоските младички русички същества по тениски и джинси. Стояха неподвижни, надрусани, безстрастни, но и незлобливи. Момиченца със стегна ти задници, вагини, любови и чувства.

Запътих се към колата. Момичето спеше на задната седалка. Качих се и подкарах. Тя се събуди. Щеше да се наложи да я изпратя обратно към Ню Йорк. Не ни се получаваше. Тя се изправи на седалката.

– Тръгнах си. Тая работа вече е съвсем умряла каза тя.

– Е, поне билетите бяха безплатни.

– Ще напишеш ли нещо?

– Не знам. Не чувствам импулс. Не чувствам никакъв импулс.

– да вземем да хапнем – каза тя.

– Може.

Подкарах на север към Креншо, търсех някое приятно място, където може да се пийне и където не пускат музика. Нямах нищо против сервитьорката да е откачена, стига само да не си свирука.

ФИЗИЧЕСКИ УПРАЖНЕНИЯ

С Нина бяхме скарани. Тя беше 32 години по-млада от мен плюс други някои несъответствия, но продължавахме да се виждаме два-три пъти в седмицата. Имахме много малко физически контакт – целувахме се рядко, още по-рядко правехме секс, така че това беше едно приятно скарване, далеч не толкова жестоко, колкото е обичайното. Нина беше пристрастена към хапчетата, а аз бях алкохолик, но вземах от нейните хапчета, а тя пиеше от моя алкохол; не страдахме от предразсъдъци.

Нина беше на 24, дребничка, но имаше почти съвършено тяло и дълга коса с най-чистия червен цвят. Беше минала по трудния път: на 16 родила, след това направила два аборта, след това брак, за кратко работила като проститутка. Работила беше още като барманка и като продавачка, разчитала беше на разни благодетели, на помощи за безработните и на купони за храна, за да оцелява. Но въпреки това ѝ бе останало доста: това тяло, плюс хумор, лудост и жестокост. И се движеше с тази дълга червена коса. Всичката тази дълга червена коса. Нина беше пушечен изстрел в мозъка на душата. Тя можеше да умъртви който и да било мъж. Почти умъртви мен. Но пък не беше първата.

Първия път се срещнах с Карин, когато закарах Нина до тях. Бяха приятелки, а Карин имаше хапчета. Нина имаше трима или четирима лекари, които ѝ пишеха рецепти, но си изяждаше хапчетата много бързо.

Карин държеше апартамент в Лос Анджелис за $350 месечно. Нина натисна копчето на домофона и каза кои сме, нещо избръмча и вратата се отвори. Взехме асансьора до шестия етаж. Карин ни пусна у тях. Тя беше на 22, по-дребна от Нина, която беше доста дребна, поне на ръст (и двете бяха едри там, където трябва да са едри, и дребни там, където трябва да са дребни). Изглежда, бяха изваяни направо от ръка, целяща да подлудява мъжете. И двете изглеждаха като деца, които внезапно са се превърнали в жени, но все пак са останали по някакъв начин деца. Това беше мръсен номер срещу мъжете и мръсен номер на природата, защото на всяка една, изваяна от природата по този начин, се падаха 5 000 други, създадени грозни или безформени, или неприятни, или криви, или слепи, или със сколиоза, или с твърде големи ръце, или без гърди и т.н. и т.н. Не беше справедливо, но когато човек ги гледаше, не мислеше за справедливост, а за секс и любов, за това да се смее с тях, да се бие с тях, да се храни с тях в кафенета, да върви с тях по тротоара по обед, в 3 следобед или в който и да е час от денонощието.

Карин имаше дълга черна коса, сини очи, които изглеждаха почти добронамерени, и устни, които те караха да мислиш за целувки, целувки и почти нищо друго. Да я целуваш сякаш беше достатъчно, но разбира се, не беше. Ако имаше някакъв недостатък, той беше, че чипият ѝ нос бе прекалено къс и заоблен, също както носът на Нина бе твърде остър и дълъг. Но и при двете очите на наблюдателя в крайна сметка се спираха на носа и оставаха там. Възбуда завладяваше тялото, сякаш при цялата тази красота именно недостатъкът бе нейният апотеоз, сякаш без този недостатък красотата не би била толкова красива.

И така, бях се озовал, на възраст 56, в западен Ел Ей, в 3.45 следобед с две от най-красивите жени в Америка, пък и изобщо. И с две от най-коравите жени в света – те бяха уловени в своите форми и в начина, по който другите реагираха на тези форми, и за тях беше трудно да запазят човещината у себе си с всичко онова, което им се случваше. Но и двете притежаваха вътрешно сияние и смелост; не се бяха поддали на външността. Беше объркващо, смъртоносно и чудесно.

Първия път не се случи нищо особено. Нина извади 20-те долара за хапчетата – стимуланти – и това си беше чисто обирджийство; но от друга страна, аз извадих 20-те долара от собствения си портфейл, така че не беше обирджийство – за Нина. Тя си получи хапчетата – леки "психостимуланти", и всички изпихме по едно. Карин гледаше кабелна телевизия на 50-инчов цветен екран. Заприказваха се за разни неща. Най-вече за еротични модели. Карин правеше сесии за по 50 долара на час. Показа ни някои от по-умерените снимки. Бяха добри. Разгледахме ги една по една. Избрах си любимата, размахах я във въздуха, целунах я и я върнах. После Нина разказа за нейния опит като еротичен модел. Не било зле. Но много мразела вагиналните снимки – Господи, колко ги мразела. Путката ѝ не беше като на повечето, беше готина. Някои от онези изглеждат като че ли от задниците им се подават космати портфейли. Адски гнусно. Путката на Нина беше сладка. Аз кимах: да, да. Но един ден майката на Нина започнала да ѝ рови в чантата и намерила от тези снимки. Снимките били напълно нормални, но майка ѝ не разбирала. Нещо свързано с епохата – майката просто не можела да разбере. Особено се възмутила от една снимка – Нина гола, с отметната назад коса, дива и ярка като пламък, с поглед вдигнат към тавана, с разперени ръце, и пикае на пода. Доста секси, всъщност наистина, наистина секси. Майката писнала. Нина била принудена да я зашлеви. Ужасно. Но старата нямала право да ѝ бърка в чантата. Нали така?

След това Карин излезе и се върна с купчина блузи и я попита тези ще ти станат ли, скъпа? И Нина се изправи и започна да ги пробва, а дори не носеше сутиен. А ние с Карин седяхме и я гледахме как пробва, като от време на време ни показваше тези млечнобели цици на стокилограмова бременна жена, залепени сякаш върху тялото на дете. Господи. Тя стоеше пред огледалото и се закопчаваше и разкопчаваше.

– Коя ти харесва, Ханк?

– О – казах аз, – всичките.

– Не, наистина, Ханк, коя?

– Мисля, че най ми харесва моравата – казах. – Моравата с кожените реснички, които се полюшват.

Така или иначе, тя взе осем или десет блузи и си тръгнахме...

*

Не помня дните и седмиците. Отчуждението между мен и Нина растеше и аз бях доволен. Винаги ти става добре, като разбереш, че можеш да живееш без човек, без когото си мислел, че не можеш. Но си бях намерил други гаджета, никоя от тях толкова красива, но всяка от тях – по-добра по сърце. И двете ми нови приятелки бяха бизнес дами, които се издържаха сами, и част от безсърдечието на бизнеса се беше отпечатало върху тях, но това далеч не е толкова неприятно, колкото безсърдечието, което неустоимата красота може да възпита у една жена. И тогава Нина отново се обади.

– Ало – казах аз.

А тя каза:

– Ханк, искам да ме закараш у Карин.

А аз казах:

– Разбира се, идвам веднага...

*

Случи се бързо. Докато влизахме в апартамента на Карин, Нина изпищя:

– Не, мръснице!

Тя стоеше пред мен в коридора на апартамента, когато изведнъж се извърна и се втурна към мен. Чух как Карин изкрещя: "Дръж я, Ханк!". Бях пил алкохол и стимуланти и реагирах. Сграбчих Нина. Беше приятно. Тя се съпротивляваше в ръцете ми; беше почти сексуално. Беше си съвсем сексуално. Беше облечена в тесни сини джинси и тънка, износена, прозрачна блузка. Държах я, продължавахме да се борим. След това Карин, която беше осем килограма по-лека и два сантиметра по-ниска, се втурна и сграбчи Нина за тези тонове крещящо червена, червена коса, тези бурни кичури от мъх и тъга, този неистов изгрев, тази пронизително червена коса, гъста и дълга – Карин я сграбчи с двете си ръце и я дръпна от мен, събаряйки я на пода.

Карин падна върху Нина, като продължаваше да я тегли за косата. След това се обърнаха и Нина моментално застана отгоре. Пръстите ѝ обхванаха шията на Карин, но или хватката не беше толкова силна, или я стискаше някак погрешно. След това Карин, дърпайки косата на Нина, успя отново да я завърти под себе си и затисна ръцете ѝ с колене. След това повдигна главата на Нина за косата с една ръка и започна да я шамаросва с другата, като викаше:

– Кучка, кучка, гадна кучка! Курва! Кучка! Червенокос боклук! Кучка, кучка, кучка!

След това пусна ръцете ѝ, прихвана Нина зад тила и сложи устни върху нейните, като продължи да я целува диво, въртейки глава. След това отдръпна главата си и я целуна отново, отдръпна се и я целуна отново. Надървих се и продължих да гледам. Беше най-вълшебното и въздействащо нещо, което бях виждал. И двете бяха толкова красиви жени – нямаха и най-малка склонност към лесбийство. Нина се бореше срещу Карин, но не можеше да я отблъсне. Лицето на Нина беше мокро от сълзи и тя хълцаше. Карин продължаваше да целува и обижда Нина. След това заряза целувките, хвана Нина за косата с едната си ръка, а с другата я зашлеви доста силно, пак и пак. После хвана главата на Нина с две ръце и я целуна силно и безжалостно. Те лежаха на кухненския под, светлината беше ярка и дългата черна коса на Карин се смесваше с още по-дългата и разкошна коса на Нина, докато двете се целуваха. И двете бяха по тесни сини джинси и телата им се търкаляха и бореха едно срещу друго. И чипият нос на Карин под едрия, очарователен нос на Нина, докато двете се бореха и целуваха. Потърках се и изстенах.

После Карин скочи на крака и задърпа Нина за косата. Нина изпищя. Карин започна да дере блузата на Нина. Гърдите ѝ се показаха. Тя зашлеви Нина отново, три-четири пъти, яростно. Нина изглеждаше замаяна и едва се съпротивляваше. Карин я изправи, държейки я с две ръце за стегнатия в джинсите задник. След което я целуна отново. Двете въртяха глави и се люшкаха из кухнята. После Карин я пусна и започна да я удря още по-силно, с две ръце. Нина залитна назад и се подпря на мивката с развяна червена коса. Електрическата светлина блестеше в косата ѝ, която летеше и подскачаше. Косата ѝ изглеждаше по-червена от всякога, по-дълга, по-гъста, по-разкошна. После Карин я сграбчи и я целуна отново, навеждайки я над мивката, а огледалото отразяваше и двете.

Карин отстъпи назад, разкопча собствената си блуза и я свали, а гърдите ѝ изскочиха, подскачаща плът. После смъкна сините си джинси и ги изу през обувките на висок ток. Отдолу не носеше нищо. Дупето ѝ беше също толкова прекрасно, колкото всичко останало у нея. После отново зашлеви Нина със силен удар на дясната си ръка. Разкопча колана на Нина, свали ципа на сините ѝ джинси и ги смъкна.

Раздра остатъка от блузата на Нина, после дръпна надолу пликчетата ѝ и ги свали. Нина изглеждаше зашеметена. Двете останаха само по обувките на висок ток, впили поглед една в друга. Не знам коя от двете имаше по-хубавото тяло – може би Нина. Гърдите ѝ бяха по-големи, ханшът ѝ беше по-едър там, където трябва, а бедрата ѝ бяха по-плътни. И двете имаха много бяла кожа. Контрастът беше в дългата червена коса на Нина и дългата черна коса на Карин. Свалих си ципа, извадих си кура и започнах да го търкам.

Изведнъж Карин сграбчи Нина за косата и я повлече към спалнята. Сигурно е боляло, но Нина беше изгубила способността си да се бори. Тя пищеше, докато я теглеха заднишком за водовъртежа от червена коса. Последвах ги. Карин я теглеше с една ръка. Когато я вкара в спалнята, Карин зарови двете си ръце в косата на Нина и я дръпна назад силно. Нина падна на пода. Падна по гръб на килимчето до леглото. Карин  кочи върху нея, тяло върху тяло се гърчеха; тя хвана с две ръце главата на Нина и я целуна още по-силно, натискайки устата на Нина, проникна в устата ѝ, като смучеше зъбите ѝ, докато вкарваше езика си в устата ѝ. И отново червената и черната коса се размесиха; беше ужасно и красиво до безумие. Бог, или който там беше построил тези машини от плът, вероятно е имал за цел тъкмо това. В главата ми се прескачаха мисли за катедрали, убийства и чудеса. Бях благословен да съзра тази картина.

После Карин слезе от Нина и я издърпа на леглото. Помислих си, че Карин ще започне да лиже Нина отдолу, но не. Тя отново се нахвърли върху нея и започна да я целува, като всяка целувка беше още по-силна от предишната. После Карин се дръпна от Нина, издърпа главата ѝ нагоре за косата и я зашлеви бързо няколко пъти с думите:

– Вдигни си краката! ВДИГНИ СИ КРАКАТА, КУРВО, ПРЕДИ ДА СЪМ ТЕ УБИЛА!

После пусна Нина. Краката на Нина се вдигнаха и Карин отново започна да я целува, да я дърпа, да я целува отново и отново, като в същото време търкаше путката си в путката на Нина, търкаше, търкаше, черна коса върху червена коса, гърди върху гърди. Беше  пълна прелест и пълна възбуда. Не можех да повярвам. От време на време Карин спираше да я целува и я удряше с едната ръка, докато я дърпаше за косата с другата и ѝ крещеше. После отново започваше да я целува и да върти путката си върху путката на Нина. Нина продължаваше да си държи краката вдигнати. Стоях до тях и мастурбирах. По принцип имам средно голям кур, но тогава изглеждаше огромен, вероятно защото невероятната ситуация ме бе възбудила до такава степен. После Карин започна да стене. Наближаваше оргазма. Аз реагирах на стенанията, гледайки как путките се търкат една в друга: вдигнатите крака на Нина с обувките на висок ток, преплетени коси, преплетени тела, преплетено всичко. Карин стенеше, все по-близо до оргазма. Аз започнах да скимтя, галейки кура си, напълно в синхрон с наближаващата върха Карин. Докато Карин започваше да се празни, аз също се изпразних, насочвайки кура си към тях в желанието си да ги опръскам със сперма – телата им, лицата им, всичко. Но докато прекрачвах към тях, спермата избликна и покапа по килима. На Карин ѝ отне повече време. Не знам дали Нина също изпита оргазъм, но тялото ѝ се извиваше все по-яростно, реагирайки на тялото на Карин. Краката на Нина се спуснаха, а Карин остана върху нея. Влязох в банята да взема малко тоалетна хартия и избърсах спермата от килима.

*

Минаха няколко седмици. Не се виждах с Нина. Излизах с една бизнес дама, която живееше в Марина Дел Рей. Повечето време живеех там. Тя беше добра душа – чиста, но малко откачена, като всички в нашето общество – и доста изобретателна, съвсем не скучна, и като цяло плюеше на мъжете и това, което ѝ бяха причинили – познатата история. Но притежаваше чудесен апартамент и отлично тяло; очите ѝ бяха най-хубавото нещо – победени, но изпълнени с надежда, големи, сияйни кафяви очи, прекрасни като цветя. Времето все пречи, смените от осем до пет, сезонните разпродажби, приятелите (нейните). Аз нямах приятели . Но по дяволите всичко това – исках само да кажа, че минаха няколко седмици и тогава Нина отново ми се обади. Нина имаше специфичен маниер на говорене по телефона – с провлечен, равен глас, който те караше отново да виждаш косата ѝ, тялото ѝ, душата ѝ, всичко, което я съставляваше и ме караше да изпитвам неща, които други жени не можеха да предизвикат у мен.

– Ханк – каза тя, – какво правиш?

– Нищо. Абсолютно нищо.

– Можеш ли да ми направиш една услуга?

– Добре.

– Да ме закараш до Карин.

– Окей.

– Има от онези, психостимулантите. Не са много добри, но стават, а аз вече нямам аптеки, в които мога ди отида.

– Идвам веднага.

– Дай ми 15 минути.

– Добре.

– Само едно нещо – каза тя.

– Какво? – попитах.

– Взимаме нещата и тръгваме. Не искам никакви такива като последния път. Беше ужасно.

– Добре.

И затворих.

*

Когато пристигнах у тях, Нина беше по сини джинси и блузка, но боса. Тя често ходеше боса. Дали не обичаше да носи обувки, или просто не знаеше какви ги върши, така и никога не я попитах. Но странното нещо при Нина беше, че независимо дали беше на висок ток или боса, ханшът ѝ беше прекрасен. Повечето жени изглеждат по-добре отзад, когато са на висок ток. Не и Нина. При нея нямаше значение. Не и с такъв задник. Нямаше значение също дали качва килограми – задникът ѝ изглеждаше още по-добре – или сваля килограми – задникът ѝ изглеждаше още по-добре. Всеки ден изглеждаше по-добре.

Когато пристигнах, тя беше там, обсебваща и съвършена, със синя панделка, вързана някъде сред купищата дълга червена коса. А косата ѝ пламтеше в ЧЕРВЕНО; просто те принуждаваше да я гледаш. Под косата си тя изглеждаше спокойна, почти безстрастна – най-влудяващата жена на света, а дори не се снимаше в киното или в спектаклите на Бродуей. Нямаше милионери, които да продават външността ѝ за милиони.

В известен смисъл тя съзнаваше, но в същото време и не съзнаваше факта – тя беше най-сексапилната жена на света. Аз бях донякъде доволен, че тя не съзнава това, защото иначе нямаше да бъда в нейното обкръжение. Както и да е, качихме се на колата и подкарах към западен Ел Ей.

– Добре, господинчо – каза тя, – помни какво ти казах.

– Какво?

– Не искам такива изпълнения като последния път.

Взимам хапчетата и изчезваме.

*

Слънцето беше ярко и ние пътувахме с вятъра, който раздухваше пламъците на косата ѝ. Чудеса се случват и те най-често се случват тихомълком. За да променя това, включих радиото и тя качи стъпалата си па арматурното табло, пощраквайки с пръсти на музиката. После започна да припява. Гласът ѝ беше висок и весел, една идея по-висок от тона на песента, глас, пълен с веселие и хумор.

После извади клечка кибрит от джоба на блузата си и я драсна на едно от стъпалата си и запали цигарата, която висеше между устните ѝ. Изпуши половин цигара, хвърли фаса и сложи в устата си дъвка. Раздъвка я. Тогава се обърна към мен и ме погледна. А от устата ѝ се наду червеникав балон, който растеше все повече и повече, аз погледнах балона, погледнах в очите ѝ, а дъвката направи:

"Пппукккк..

*

Асансьорът ни качи горе. Карин ни отвори.

– Идвам само за хапчетата, Карин – каза Нина. – И си тръгваме.

Те влязоха малко навътре в апартамента. Карин се обърна и каза:

– Ще си получиш хапчетата, курво, но преди да си получиш хапчетата, ще получиш нещо друго, курво, курво, курво... путко с цвят като косата на главата ти, курво!

Нина се обърна и побягна към мен, към входната врата.

– Ханк! – изкрещя Карин. – Дръж я!

Хванах Нина и не я пуснах да мине покрай мен. Стиснах я с две ръце, държейки нейните ръце до тялото. Карин се приближи и я удари, докато я държах. Шамарите бяха леки, но резки.

– Курво, няма да ми избягаш!

После Карин сграбчи Нина за косата и я целуна бързо пет-шест пъти. Курът ми се надърви, докато гледах това, и аз подпрях Нина в задника, обут в сини джинси. Карин я зашлеви отново, този път по-силно, залепи уста върху нейната и завъртя глава. Отстъпих назад, свалих си ципа и ръгнах голия си кур отзад в джинсите на Нина, в този неин задник.

Тогава Карин отскочи назад, като извика "Съблечи я, Ханк!" и започна да сваля дрехите си. Разкопчах колана на Нина, после ципа на джинсите ѝ. Тя се биеше и ми беше трудно. Вбесих се, сграбчих я за двете цици и ги стиснах силно. Нина изпищя. Посегнах и смъкнах джинсите ѝ надолу. Карин вече беше гола и се нахвърли върху Нина. Усетих как курът ми се плъзна в голия задник на Нина, в началото на гънката. Спомних си всички следобеди, сутрини, нощи, в които бях гледал този задник – курът ми влезе навътре – победа и великолепие. Карин я удари през лицето с юмрук. Нина изстена. Курът ми влезе още малко навътре. Не помръдвах. Оставих го сам да влиза и да расте. Карин дърпаше с две ръце Нина за косата, целуваше я яростно по устата, като силом разтваряше малката ѝ уста и смучеше безмилостно от душата ѝ. Косата на Нина падаше назад върху лицето ми. Започнах да движа кура си навътре-навън от задника ѝ. Някъде звучеше силно радио. После чух сирена на линейка. После линейката отмина. Косата на Нина върху лицето ми беше много по-твърда, отколкото изглеждаше. Започнах да набивам кура си в гъза ѝ. Това беше мигът на моя живот, мигът на всички мигове. После курът ми се изплъзна от гъза ѝ и влезе в путката ѝ. Вече бях у дома си и се разиграх. Путката ѝ беше влажна и готова. Бях вътре в Нина, плъзгах го нагоре-надолу, грубо, с молитва, но и в пълна почуда. Нина беше притисната между Карин и мен. Малко преди да се изпразня, посегнах и сграбчих Карин за задника и го разтворих широко. После се пресегнах над рамото на Нина, намерих лицето на Карин, устата ѝ, и я целунах, разтваряйки задника ѝ широко, докато помпах сперма в путката на Нина. Изпразних се, дръпнах се и се отдалечих. Карин и Нина продължиха.

*

Карин занесе Нина в спалнята и я положи върху леглото. После разтвори краката на Нина и започна да лиже путката ѝ...

*

По-късно всички се облякохме. Седнахме в кухнята, изпихме няколко бири и попушихме малко колумбийска. Сделката с хапчетата бе осъществена и aз се набутах с още $20. Карин ни показа някои нови порнографски снимки и си тръгнахме. Качихме се в моя фолксваген модел '67, направих обратен завой и насочих колата обратно към онзи район на града, в който живеят бедните и добрите хора – източен Холивуд. Имахме пакет "Шърманс" и Нина запали по една за двамата.

Пътувахме, докато накрая излязохме на "Фаунтейн". Включих радиото. Нина си качи стъпалата на арматурното табло и се зае да подобрява всеки хит, който пускаха. После пуснаха дълга реклама или по-скоро поредица от къси реклами. Опитах друга станция, после трета, четвърта. Само реклами. Изключих радиото. Минахме покрай някаква бензиностанция. Още беше следобед. Тогава Нина запя:

Червенокоска,

всички си умират за червенокоска.

Ще кажа на света, че тя е моята любов.

Всички си умират за червенокоска.

Ще кажа на света, че тя е моята любов.

Ето я червенокоската, тя е моята любов...

Карахме по "Фаунтейн" до "Уестърн Авеню", където завих надясно по "Уестърн", покрай мотелите, покрай заведението за такос, покрай пържените пилета на "Пайъниър", покрай булевард "Холивуд", после наляво при "Карлтън". Нямаше места за паркиране, както обикновено, но успях да я вкарам на заден и слязох.

Нина остана вътре, втренчена в мен.

– Ало – каза тя. – Полудя ли? Не искам да идвам у вас. Защо смяташ, че искам да дойда у вас?

– Къде тогава?

– Искам да отида у Елбърт. Закарай ме до Елбърт.

*

Елбърт беше един пуерториканец, метър и петдесет, с двайсет и пет сантиметров кур, който разправяше, че произхождал от аржентински дворянски род. Тъкмо беше завършил стоматология и изработваше изкуствени зъби. Апартаментът му беше пълен с изкуствени зъби, а стените му бяха покрити с евтини картини и тъпи цитати и фрази. (Нина ме запозна с него една вечер, докато Елбърт гледаше баскетболен мач на "Лейкърс" – барабар Петко с мъжете.) Елбърт изглеждаше почти като изрод, но Нина ми каза, че бил "страшен ебач". Също така каза нещо за количеството злато, което се съдържало във всички тези изкуствени зъби.

Закарах я до Елбърт и тя слезе от колата. Заобиколи откъм моята страна, наведе се през прозореца и ми даде съвсем лека целувка, влажна, с малко език.

– Чао, чиче – каза тя.

После я видях как пресича улицата към жилището на Елбърт, а червената ѝ коса подскачаше по гърба ѝ като водопад и спираше точно над задника, този задник, който подскачаше нагоре-надолу, надолу-нагоре, нагоре-надолу, надолу-нагоре.

Природата винаги ще превъзхожда изкуството. Истински ад е да си стар и болката пронизваше остатъка от душата ми до дъно.

После Нина се качи по стълбите, които водеха към апартамента на Елбърт на втория етаж.

Обичах я. Но нямаше какво да направя. Всъщност имаше: запалих колата и си тръгнах.

На ъгъла на "Франклин" и "Върмонт" имаше един луд стар вестникар. Той скочи пред колата ми, размахвайки вестника към мен. Ударих спирачки и заковах току пред него. Той стоеше там и двамата се гледахме през предното стъкло. Ама че вестникар – лицето му беше безстрастно, напомняше ми Ван Гог, слънчогледи, столове, ядачи на картофи. Той се махна от пътя и аз продължих към дома, където щях здравата да се напия, съвсем скоро, докато Елбърт вкарваше двайсет и петицата.

ЛИ БО[5] В ЛОС АНДЖЕЛИС

НА ЧАРЛС БУКОВСКИ

Списание "Калифорния", юни 1986 г.

Ако Ли Бо ми беше на гости, щях да го заведа на грил ресторант "Мусо & Франк" и докато чакаме за маса, щяхме да седнем на бара. Щях да помоля за маса в "старата зала", където да ни сервира Джийн, ако е възможно. Нямам нищо против чакането на бара освен в събота и петък вечер, когато там се тълпят туристите. Щях да си поръчам, както обикновено, водка с лайм, а за Ли Бо – хубаво червено вино. На масата щяхме да поръчаме бутилка божоле и да разгледаме менюто. Щях да разкажа на Ли Бо как Хемингуей, Фокнър и Ф. Скот са се напивали в "Мусо", а и аз също, най-вече следобед, когато поръчвам бутилка след бутилка вино, докато разглеждам менюто, а след това най-често не ям.

След "Мусо" щяхме просто да отидем у нас и да пийнем по още нещо, вероятно още червено вино, и да попушим ароматизирани индийски цигари. Щях да говоря, а той да слуша, после щях да слушам, докато той говори. Щяхме да се посмеем на няколко добри шеги и с това да завършим вечерта. Освен ако той не пожелае да напише няколко стихотворения, които след това да запали и да пусне в пристанището на Лос Анджелис.

В града добрият вкус и добрите решения са не толкова в това, което виждаш и правиш, колкото в онова, което не виждаш и не правиш. Външният свят не е толкова важен, колкото вътрешния, макар да е ясно, че трябва да живеем и с външния. Ли Бо щеше да знае това, така че да пийваме бавно в нощта щеше да е най-приятното прекарване на времето и за двама ни. О, да, да, да.

ПОГЛЕД НАЗАД КЪМ ЕДИН

ОТ ГОЛЕМИТЕ

За Езра Паунд

Колкото по-отдавна е мъртъв някой, толкова по-склонни сме да изкривяваме спомена за неговите достойнства и слабости; мълчанието на покойника дава смелост на оценките ни. Паунд вече доста време е предмет на анализи, той остави след себе си цяла школа и учените от тази школа са по-подготвени от мен да говорят за Паунд. Аз мога да кажа само това, което мисля и чувствам от своята гледна точка, на която може да липсва достатъчно задълбоченост. Тъй като пропилях по-голямата част от живота си като неквалифициран работник, най-задълбоченото изследване, което някога съм провеждал, е върху мен самия. Както и да е, да започваме...

Първо да кажа, че поне една от школите, завещани от Паунд, оказа влияние върху развитието на една част от нашата поезия, само дето тази школа беше по-умела в снобизма и сплетните, отколкото в създаването па нещо дълговечно. А един от призивите на Ез беше: "РАБОТЕТЕ!". Докато тези момчета повече ПРИКАЗВАХА и пишеха критически статии за това каква трябва да бъде поезията. Това им изяждаше времето и накрая им изяде главите. Да се занимаваш с въпросите на Езика си струва само ако теориите ти не водят до запек и задушаване. Много от старите сентенции и афоризми за това, кое какво е, бяха просто перверзни празнословия на неколцина не чак толкова умни мъже. Можем да обвиняваме Паунд в някои неща, но не и в това, че ни е завещал тези хора.

Е? По време на едно десетгодишно пиянство, когато не пишех почти нищо, не четях почти нищо, но гладувах с вещина, имахме една редовна шега с една дама. Би могло да се каже, че тя беше улична дама, с която живях няколко години. След доста дългата разходка до градската библиотека и обратно аз влизах в нашата квартира и за пореден път изваждах една тежка, дебела книга, а тя винаги ме питаше: "Пак ли си взел тая проклета книга?". А пък аз отговарях: "Да, скъпа, "Кантосите". И тогава тя винаги казваше: "Но ти никога не си я чел!".

Мисля, че това казва доста. Все пак аз прочетох части от "кантосите" и макар да не бях винаги сигурен как точно да разбирам това, което четях, се възхищавах на високия и изящен стил, с който стиховете се носеха по хартията. Паунд бе за поезията това, което Хемингуей бе за прозата: и двамата умееха да вълнуват и въздействат, когато нямаше особена причина за това. Някои от нас може би са склонни да се отнасят към тях с пренебрежение, но няма как да ги отминем с мълчание. Паунд остави своя отпечатък. И едно от най-добрите неща, които правеше, бе да изпраща млади таланти в списанието, наречено: "Поезия: списание в стихове". Освен това е написал и други неща освен "Кантосите".

Дали Паунд е бил фашист или антисемит и дали е имал право да бъде такъв, е друг въпрос. Радиоречите, които съм слушал, звучаха по-скоро като идиотски изцепки на гимназист с прекалено високо самочувствие, отколкото като брътвежи на безумец. Освен това съзнанието на твореца често се поддава на естествения импулс да види другата страна. Както и желанието понякога да застане от другата страна, ей така, напук. Защото първата страна се е задържала толкова дълго, че е станала досадна. Селин, Хамсун и други също са се поддавали на това влечение. И не им е било простено. В опита си да отиде по-далече от Добро и Зло (доколкото съществуват) човек понякога изгубва баланса и се озовава от страната на Злото (доколкото съществува), защото изглежда по-интересно – особено когато съгражданите ти така лековато приемат да следват онова, което им се посочва за Добро (без да го подлагат на съмнение). Изобщо у интелигентните хора има предразположение да не вярват на онова, в което вярват масите, което най-често ги превръща в удобни мишени или води до провала им, особено на политическата сцена, където победителите определят коя страна е правилната.

Паунд се провали и за да спасим паметта му, ние го броим наедно с лудите и казваме, че е бил невменяем. Но ако фашистите и нацистите бяха спечелили войната, мисля, че Паунд щеше да е първият, който да се обърне срещу тях, без да мисли за последствията. Той просто заложи на Губещия, а Губещият никога не е печелил пред Военен трибунал.

Също така, в Америка след Първата световна войни така наречената интелигенция, университетите винаги  са симпатизирали на левицата (особено голямата вълна в периода 1931-1947). Човекът на изкуството, които симпатизира на левицата, се радва не само на снизхождението на обществото към политическите му възгледи, но и на възхищение от проявената творческа смелост.

Паунд просто не се вместваше в тяхната интелектуална рамка.

Какъв е изводът от всичко това? Последователите на Паунд настояват, че творчеството на един човек трябва да се разглежда само по себе си, без да се обръща внимание на дребните прояви на политическа ексцентричност. Опонентите им възразяват, че трябва да се съди целият човек. (Което означава, по техния аршин. Ако аз съм прав, значи ти грешиш. Прав ли съм?)

Дали човешката история се диктува от някакво изначално вътрешно Добро у човека или от Алчност и Жажда за Власт и Самоутвърждаване? Или от някаква смесица от двете? Не знам. Аз съм от онези възмутителни хора, които не се интересуват от политика. Нямам свои убеждения.

Всичко, което знам за Паунд, е това, което съм прочел от него. Според мен като творец той притежава великолепно възприятие за света: къде и как да го постави. И как, и как. Освен това обичаше номерата и често се подсмиваше в шепа зад баламосаната тълпа. Струва ми се, той съзнаваше, че голяма част от нещата му са шарлатания, но изтънченият начин, по който ни баламосваше, сам по себе си е форма на изкуство.

Не беше ли Ницше, който на въпрос за мнението му за поетите отговорил: "Поетите ли? Много лъготят".

Паунд усъвършенства Лъжата: той я постави в контекста на високо, заплетено развлечение. Понякога дори той самият не разбираше какво върши. Веднъж чудесното му писане може да вдъхнови човека, друг път се оказва просто студена риба.

Малцина могат да останат докрай верни на себе си. Ако, в най-лошия случай, Паунд е Големият мошеник, то с кого да го заменим? С Робърт Лоуел?

Поетите, разбира се, не са единствените страдащи хора на този свят, те просто повече говорят за това. А критиците, приятелю, критиците, те каква главонога мърша са. Извинете ме, това е всичко, което знам по своя жалък начин. Като цяло всичко, което имам да кажа, е: Езра, да.

Да, да, да, да, да, да, да, да, да, да и да.

ДРУГО ПОРТФОЛИО

още през 40-те, под редакторството на Карес Кросби от издателство "Черно слънце," съпруга на Хари Кросби, който все пишеше за самоубийство и за черното слънце, докато не го извърши една нощ заедно с проститутка в някакъв парижки хотел, както и да е, пратих свой разказ на списание "Портфолио," където го приеха.

година-две по-късно аз съм съвсем полудял и се опитвам да бъда писател, живея в някаква колиба с покрив от катранена хартия за $ 1.25 седмично в Атланта, без вода, без отопление, без осветление.

чувствам се по-зле от Кафка и може би по-гадно от Тургенев, гладувам, изгубил съм всичко, родителите ми са се отказали от мен, те и без това нямат нищо, останал съм без стотинка, но имам марки и пликове и адреса на старото "Портфолио" и адреса на Кей Бойл, пиша и на двата по едно писмо от пет-шест страници, в което обяснявам какво е останало от душата и плътта ми, и двете бързо се топят, пускам писмата и чакам, чакам и чакам, опитвам се да открадна една ябълка от щанда и ме хващат, опозорен съм, никога не съм се опитвал да открадна нещо, и чаках, и чаках, с просрочен наем от $1.25, но ме оставиха, защото собственикът на жилището умираше също като мен, много христосовци на много кръстове, както и да е, Кей Бойл така и не отговори, голямата либералка, голямата защитничка на потиснатите, и без това никога не съм харесвал нейния стил, огладен, зализан. Бях помолил за $ 10, бях обещал да ги върна, щях да ги върна, аз съм такъв.

както и да е, ето че пристигна писмо от Карес Кросби, "Портфолио" било умряло, но тя си спомняла моя разказ, чудесен разказ, сега живеела в замък в Италия и животът ѝ бил посветен на бедните, в селото под нея имало много бедни и толкова приятно, че съм се обадил.

в писмото нямаше пари, тръсках листовете отново и отново в моята тъмна колиба, беше ужасен студ навън и вътре и аз седях по тънка калифорнийска риза и панталони, после разкъсах плика и проверих всички гънки – нищо. По-достойни ли бяха италианските бедняци от американските, по-силно ли чувстваха глада в стомаха си?

избягах от Атланта, като подписах с една железопътна бригада, която заминаваше на запад и трябваше да се браня от цялата пасмина, защото не се смеех на мръсните им, глупави, плоски шеги, "май те бие сачмата, мъжки!" "да... знам... само стой далеч от мен!"... докато старият пътнически вагон с прашни и кални прозорци ме носеше от един ад към следващия.

ДРУГИЯТ

Бях се опънал на леглото, когато за пръв път го забелязах. Вратата на банята беше открехната и вътре, пред огледалото, както ми се стори, стоеше мъж и този мъж много приличаше на мен.

– Хей! – извиках.

Скочих от леглото и се втурнах в банята. Когато влязох, банята беше празна – имам предвид празна от друго същество освен мен. Имах тежък махмурлук и си легнах пак. Часовникът на радиото показваше 1.32 следобед. Замислих се за онова, което бях видял или което си бях въобразил, че виждам. После прогоних мисълта от главата си. Все още можех да хвана няколко гонки на хиподрума. Станах да се облека...

Стигнах там за третата гонка. Беше сряда следобед и тълпата не беше голяма. Заложих в третата гонка, загубих и отидох да си взема сандвич и кафе.

Почувствах се по-добре. Хиподрумът беше мястото, на което разпусках. Може да е глупаво, но за друго не се сещах. Без хиподрума и някое и друго питие животът може да изглежда доста зловещ и безсмислен.

Приключих обяда си и се разходих към фонтана. Той се намираше на северозападния ъгъл, под трибуните. Докато се разхождах, чух зад себе си нечии стъпки. Не обичам някой да върви зад гърба ми. Промених посоката, но стъпките продължаваха да се чуват зад мен. Тогава някой ме потупа по рамото.

– Извинете, сър...

Спрях и се обърнах. Мъжът попита:

– Бихте ли ми казали къде е мъжката тоалетна?

– Върнете се покрай гишетата за приемане на залози. След тях, от дясната страна, има едно стълбище. Слезте по него.

– Благодаря – каза мъжът и се отдалечи.

Останах като гръмнат. Мъжът изглеждаше точно като мен. Трябваше да се заприказвам с него по-продължително. Трябваше да го задържа и да науча нещо повече. Той беше стигнал почти до стълбите на мъжката тоалетна. После слезе надолу. Хукнах след него.

Отворих вратата на тоалетната и влязох. При умивалниците го нямаше. Надникнах зад ъгъла към писоарите. Нямаше го и там. Сигурно беше в някоя от кабинките. Само три от кабинките бяха заети – под вратите се виждаха крака.

Реших да почакам. Облегнах се на стената в дъното и се престорих, че чета програмата на надбягванията. След няколко секунди от една от кабинките излезе мъж. Той беше нисък чернокож мъж, облечен в гащеризон. Забеляза, че го гледам над програмата, излезе приятелски настроен.

– Имаш ли фаворит за следващата гонка?

– Не, нищо – отвърнах.

Той застана пред умивалника и започна да си мие ръцете.

Вратата на друга кабинка се отвори. Оттам излезе един старец. Завалията вървеше приведен наполовина. Едва ходеше. Но не можеше без хиподрума. Беше зависим. Стигна до умивалника и започна да си мие ръцете.

Остана само една кабинка. Щях да спра мъжа, щом излезеше оттам. Не може да не е забелязал приликата между нас. Какво целеше? Защо не спомена нищо? Когато ме погледна, сигурно се е почувствал сякаш гледа в огледало.

Видях, че се отваря и последната кабинка. Пристъпих напред. Отвътре излезе мъж. Беше ориенталец. Аз пък бях бял, уморен калифорниец.

– Извинете – обърнах се към него.

– Да, какво? – попита той.

– Нищо.

"КОНЕТЕ СА НА ИЗХОДНА ПОЗИЦИЯ", обявиха по радиоуредбата.

Изтичах да се наредя на едно от гишетата. Пред мен се редеше друг уморен калифорниец, а пред него – уморен латиноамериканец. Умореният латиноамериканец имаше проблем с езика. Най-после си направи залога. После умореният калифорниец поиска фиш за два долара на фаворита. Тъпаци от този сорт ежедневно задръстват гишетата. После и той се разкара.

Застанах пред гишето. Пляснах една двайсетачка.

– ДВАЙСЕТ ЗА ПОБЕДА НА НОМЕР 9! – извиках.

– Какво? – попита касиерът.

Правеше го нарочно. Беше садист. Една трета от тези касиери са садисти.

– ДВАЙСЕТ ЗА ПОБЕДА НА НОМЕР 9!

Започна да дупчи фиша. Камбаната звънна, машината спря и конете се втурнаха иззад преградата.

Взех си двайсетачката и излязох да видя гонката. Беше гонка на една миля. Когато най-после застанах така, че да виждам хиподрума, номер 9 вече беше излязъл с дължина и половина пред другите по отсрещната права от пистата и продължаваше да бяга с лекота. На последния завой увеличи дистанцията на три дължини. На отсамната права увеличи дистанцията на четири дължини. После започна малко да се уморява. Четири-пет коня се опитваха да го настигнат. Жокеят вкара в употреба камшика и конят финишира с цяла дължина преднина.

Отидох да си взема кафе. Докато се върна на мястото си, ставката се бе покачила. Победа на № 9 плащаше $18.70 върху еднодоларов залог. Шибаният садист ми отне цели $167.

Останах на хиподрума. Разхождах се насам-натам, като се оглеждах за мъжа. Не се виждаше никъде. Видях сума ти грозни мутри, няколко идиоти, един-двама убийци, но него не видях. Тръгнах си на осмата гонка и се прибрах...

*

Паркирах колата и закрачих към моя блок. Отключих вратата и влязох. Вътре беше гаджето ми Карин. Милата Карин, с нейните невинни кафяви очи, тънки бедра, дебели прасци. Седеше на дивана и гледаше телевизия. Имаше ключ от апартамента. Погледна ме.

– Мислех, че отиваш за водка. Къде ти е водката?

– Какви ги говориш?

– Каза, че отиваш за водка, когато излизаше.

– Откъде?

– Оттук. Преди двайсетина минути.

– Не съм бил тук преди двайсет минути. Цял ден бях на хиподрума.

– На интересен ли се правиш? – попита Карин. – Не помниш ли каква страхотна любов правихме?

– Каква любов?

– По-рано следобеда, мъжкарче. Беше добър, беше адски добър този път.

Влязох в кухнята, налях си половин чаша уиски, пийнах, отворих си една бира, върнах се, седнах с бирата и уискито. Седях на креслото срещу Карин.

– Значи правих хубава любов, а?

– И още как! Не знам какво ти беше станало.

– Чуй, Карин, погледни ме. Така ли бях облечен, когато ме видя за последен път?

– Не, като се замисля... Когато излезе за водка, беше облечен в бяла риза, тъмносини панталони и черни обувки. Сега си в жълта риза, кафяви панталони и кафяви обувки. Странно... да не си се преоблякъл някъде?

– Не.

– Тогава какво си направил?

– Нищо не съм направил. Онзи, с когото си била в леглото, не съм бил аз.

– Я стига – изсмя се Карин. – Ако не си бил ти, кой тогава?

– Не знам.

Допих уискито и надигнах бирата.

Карин стана от дивана.

– Тръгвам си. Не ми харесва държанието ти. Когато се вразумиш, обади ми се.

– Добре, Карин.

И излезе.

Може би наистина полудявах. Но аз наистина бях прекарал следобеда на хиподрума. Нямаше как да съм бил у дома. Да не се бях раздвоил? Можех ли да бъда на две места едновременно? И да помня само едното.

Нуждаех се от помощ. Но не знаех към кого да се обърна. Никой нямаше да ми повярва.

Отидох на единственото място, където можех да

отида; в кухнята за още едно питие.

Докато правех това, си спомних как беше облечен мъжът на хиподрума: бяла риза, тъмносини панталони черни обувки...

*

Минаха няколко седмици, през които не се случи нищо. Дори започнах да се виждам отново с Карин.

Животът продължи по своя скучен и тягостен начин. Колкото до неотдавнашната случка, реших,че съм претърпял временно умопомрачение и си бях въобразил всичко това. Започнах да пия и да залагам повече, за да се освободя от възможно най-много мисловни процеси. Все пак двете най-важни неща в живота на човек са да избягва болката и да спи добре нощем. Не е ли така?

Нещата продължиха да се влачат до един конкретен ден. Пак беше сряда, не, беше четвъртък и бях извадил късмет на хиподрума. Връщах се по магистралата, когато забелязах някакъв тип в светлозелена нова кола; той се  движеше доста близо зад мен. Забелязах го в ретровизьора. Беше се лепнал за задната ми броня. Натиснах  газта, но той продължи да се движи плътно зад мен.Хората са пълни с ненавист, нещо в живота им не се получи, както са очаквали, и първото място, на което отиват  да си излеят яда, е магистралата.

Минах в  другата лента, за да разкарам досадника, но той също смени лентата и отново се залепи за мен. Бях привлякъл  някакъв откачалник.

Отново смених лентата, включих радиото и извадих късмета   да попадна на Малер. Това можеше да обърне нещата. Погледнах в огледалото. Копелето беше минало в моята лента и отново душеше задницата ми.

Чукнах спирачките, той също чукна неговите. Усетих леко блъсване. Беше ме пернал съвсем леко. Кръвта се качи в главата ми и забуча в ушите ми. Побеснях. Не се ядосвам лесно, но ето че се ядосах. Не обичам да се ядосвам, защото когато се ядосам, ядът ме държи дълго. Никога не ми е пукало много за другите, ако те не ме закачат, и аз не ги закачам. Сега обаче бях бесен.

Погледнах в дясното огледало, после във вътрешното, после рязко се изнесох вдясно. Наместих се между един пикап и един кадилак. Успях да отърся копелето от гърба си. Но продължавах да съм бесен. Той караше малко пред мен вляво. Видях шанса си и минах вляво, като се залепих зад него. Сега ми падна в ръчичките. Видях регистрационния му номер: 6DVL666.

Той отново смени лентата и мина вдясно. Последвах го.

Тогава той взе следващата отбивка от магистралата. Останах зад него като залепен.

Видях очите му, докато гледаше в огледалото за обратно виждане. Очите му изглеждаха уплашени. И би трябвало. Вбеси ли ме някой, ставам шибан тигър. Доста хора са се уверили в това.

Той зави надясно по булеварда и аз го последвах, броня в броня. Той ускори към зеления сигнал на кръстовището; пред него нямаше други коли. Светна червено и той натисна газта. Продължих да го следвам. Някакъв тип отсреща тръгна да прави ляв завой. Колата му свърна право към мен, докато пресичахме кръстовището. Той натисна спирачките, но закачи задницата ми. Завъртях се леко, после изправих колата и отново се залепих за моя приятел. Той се опитваше да се изплъзне. По някакъв начин моята кола се показа по-бърза и аз отново се лепнах за бронята му.

Щях да последвам копелето и в ада. Щях да го закарам в  ада. Бях преглътнал прекалено много скапани бракове, прекалено много скапани назначения, прекалено много скапано всичко, за да преглътна ебавките на този изрод.

Следващият светофар беше червен. Той спря и зачака. Предната ми броня опираше в неговата задна. За малко да сляза и да го докопам, но прозорците му бяха затворени, а вратите – със сигурност заключени. Щях да намеря начин.

Светна зелено и подкарах зад него. Той се изнесе в съседната лента. Аз го последвах. Бях като смъртта. Неговата смърт.

Внезапно той зави в някаква уличка. Последвах го, без да изоставам. Тогава той се прецака. Навря се в някаква отбивка, която се оказа задънена. Беше мой.

Той спря пред товарителната рампа на някакъв затворен склад. Предницата му опираше в рампата.

Спрях зад него, като долепих предната броня в задницата му. Беше в капан.

Той остана да седи в колата си. Прозорците му бяха вдигнати. Седеше вътре напълно неподвижен.

Очевидно нямаше телефон, за да се обади за помощ.

Аз седях в колата и обмислях как да постъпя.

Можех да му спихна шибаните гуми. Можех да потроша колата му – прозорците, ламарините. Но исках него. Исках да потроша него.

По радиото все още звучеше Малер. Когато симфонията свършеше, щях да изляза и да направя нещо; имах време. Време колкото искаш. Вкъщи не ме очакваше никаква страстна мадама.

И двамата седяхме в колите си. Запитах се какво ли си мисли онзи. Със сигурност повече нямаше да кара залепен за нечия броня.

Малер продължаваше да свири и двамата продължавахме да чакаме. После, тъкмо преди да свърши Малер, той отвори вратата и слезе.

Неочакваното. Това малко ме разтърси. Той приемаше моето предизвикателство. Показваше известен кураж. Изправяше се срещу мен. Добре. Добре. Добре, шибано добре.

Слязох от колата. Тогава го видях ясно. Беше той, разбира се.

Пристъпих към него.

Той не помръдна. Зад него имаше два-три метра свободно пространство, но той не помръдна.

Стигнах на около метър от него и спрях.

– Добре, копеле, казвай.

– Какво да казвам?

– Защо се ебаваш с мене? Какво искаш? Кой си ти?

– Моя си работа.

– Доста си ербап за човек, дето след малко ще го ритат оттук до Хонолулу.

– Ще видим тая работа.

– Така ли?

– Така.

– Отиде твърде далеч, като изчука гаджето ми.

– Хубаво момиче – ухили се той, – хубава, стегната путка.

Втурнах се напред и замахнах с деснячката. Той се наведе, за да избегне удара, и се изправи.

– Ще трябва да се постараеш повече.

– Ще го направя. Ще те смеля.

– Хайде.

Пристъпих, направих лъжливо движение с дясната ръка и му забих ляв зад дясното ухо. Той тръсна глава, правейки се на замаян, след което ми вкара един десен, който се стовари върху челото ми с голяма сила. Не беше слабак. Но чувствах, че предимството е мое. Втурнах се напред, размахвайки юмруци в махленски стил. Той също започна да удря. Отнесох няколко здрави тупалки. Но чувствах, че вземам превес, и когато ударите му започнаха да отслабват, започнах да го виждам по-добре и се прицелих. Ударих го странично  в корема, след което вкарах здрав десен ъперкът. Той падна и се изтърколи. Не го ритнах. Стоях и го чаках да се изправи. Щях да му хвърля един хубав старовремски, бавен, методичен и брутален пердах, та да го сънува след това.

Той се изправи, тръсна глава и се насочи със залитане  към колата си.

– Не още, сладур – казах, – мисля да те довърша.

Той седеше на предната седалка. После излезе.

Държеше спретнато черно пищовче, при това не от най-малките. И преди съм виждал насочен в мен пистолет и ще ви разкрия една тайна. Първото нещо, което забелязваш в един пистолет, е дупката на края на цевта. Много занимателна дупка. Оттам ще излезе нещото. Тази дупка е като змийски поглед върху птичка, заек, плячка. Безвъзвратен поглед.

– Добре, приятелче – каза той, – влизаш в колата, дръпваш я назад и изчезвам.

– Няма да си дръпна колата.

– Да умреш ли искаш?

– Не.

– Тогава дръпни колата.

– Искам да знам защо се ебаваш с мен. Какво искаш? Какво означава това? Защо приличаш повече на мен от мен самия?

– Не си в положение да задаваш въпроси.

– Дръпни спусъка, гадино, идвам.

Пристъпих...

*

Когато се свестих, онзи беше изчезнал. Колата ми беше там. Усетих раната на главата си. Онзи ме беше ударил с пистолета. Скалпът ми беше сцепен на темето. Кръвта течеше. Извадих си носната кърпа. Притиснах я върху раната. Приближих се до колата. Беше преместена. Беше извадил ключовете от джоба ми. Отворих вратата. Ключът беше все още на таблото. Качих се, изкарах колата и се върнах на магистралата.

Включих радиото. Уцелих "Реквием в ре минор" от Моцарт. Много уместно...

*

Когато се прибрах вкъщи, Карин седеше на дивана и гледаше телевизия. Каза:

– Какво става? Мислех, че излизаш за водка. Къде ти е водката?

– Еба си шибнята.

– Пфу, пак си пиян – каза Карин. – Тръгвам си.

*

Седнах на една маса в китайския ресторант и зачаках. Посредникът закъсняваше с десет минути. Може би нямаше да се появи. Имах контакта от надежден източник.

Поръчах на сервитьора още една бира.

– Искам също да поръчам една порция чоу мейн.Със скариди.

Той си тръгна и след малко се върна с бирата. Отпих здрава глътка. Никога не пиех от чаша. Бирата е по- вкусна от бутилка.

Далечната врата се отвори и в ресторанта влезе мъж. Беше с приятна външност. Не знам защо очаквах някой по-грубоват. А може би не беше той? Насочи се към мен. Още един човек седеше на средна маса. Онзи продължи да върви към мен, дръпна стол и седна.

– Добър вечер – каза той.

– Аха – казах, – откъде знаеш, че съм аз?

– Знаем всичко – отвърна той.

Сервитьорът пристигна.

– Горещ чай – поръча той.

Сервитьорът си тръгна.

Приведох се напред.

– Какво ще ми струва? – попитах тихо.

– Колко имаш в банковата си сметка? – отвърна ти тихо.

– Десет хиляди.

– Двайсет хиляди.

– Откъде знаеш?

– Знаем всичко.

– Това са много пари.

– Това е цената. Искаш ли го или не?

– Искам го. Ще получите чек, когато свършите работата.

– В брой. Цялата сума в стотачки. Небелязани.

– Няма да е лесно.

– Направи го.

– Как ще се свържем?

– Ще ти кажем.

– Колко искате в предплата?

– Не, после ще вземем всичко накуп. А ти се погрижи да изтеглиш цялата сума от банката утре. Разбрано?

–Да.

Сервитьорът пристигна с чая.

– Благодаря – каза му онзи. – Но моля, донесете и малко лимон.

Сервитьорът си тръгна.

– Откъде знаеш, че ще платя? – попитах го.

– Ще платиш, и то точно когато ти кажем.

Настъпи мълчание. Той седеше и ме гледаше.

През цялото време бяхме говорили приглушено.

Почувствах се като герой в някакъв филм, в някакъв евтин филм.

– Аз обичам чая с лимон – каза той. – А ти?

– Не. Слушай, разполагам само с регистрационния номер на колата му. Как ще го намерите?

– Ще го намерим. Напиши номера на тази салфетка и я бутни насам.

Имах химикалка. Написах номера и плъзнах салфетката.

– Благодаря – каза той.

Сервитьорът пристигна с лимона.

– Благодаря – каза той.

Докато сервитьорът се отдалечаваше, казах:

– Да знаете, че онзи изглежда точно като мен. Знаем.

– Откъде да съм сигурен, че няма да очистите мен вместо него?

– Не харесваме думата "очистя".

– Коя дума да използвам? Кой термин?

– Не използвай нищо.

– Да не се страхуваш, че нося подслушвателно устройство?

Той изстиска лимона в чая си и отпи. Остави чашата и ме погледна. Запитах се дали този човек има семейство.

– Колко време ще отнеме? – попитах.

– Всичко ще бъде извършено в рамките на пет дни.

Сервитьорът пристигна с моето чоу мейн, после си тръгна.

– Тук не готвят добре – отбеляза мъжът.

– В момента не ме вълнува готвенето. А как ще разбера кога сте приключили? И че наистина сте свършили работата.

– Ще получиш доказателство. Ние държим на репутацията си.

– Не знам как ще намерите човека само с тези данни. Този проклет град е доста голям. Може дори вече да не е тук.

– Ще го намерим. Всичко ще приключи в рамките на пет дни.

– Проговарят ли понякога?

– Да проговарят?

– Имам предвид клиента.

– Клиентът никога не проговаря.

Погледнах своето чоу мейн.

– Не знам дали искам това да бъде направено.

– За нас няма значение. Ако не искаш, ще ти струва пет хиляди. Ако искаш, двайсет.

Възцари се мълчание. То продължи най-малко три минути.

Мъжът проговори.

– Искаш ли го или не? Трябва да кажеш веднага.

– Добре, свършете го.

– Добре – каза мъжът. – Ще ти се обадим.

Той стана. Погледна надолу към мен.

– Мамка му, не е валяло от шест-седем месеца. Сигурно е от парниковия ефект, как мислиш?

– Да, според мен преебаха стратосферата.

– Мръсници – каза мъжът. После се обърна, отправи се към вратата, отвори я и излезе, без да погледне назад.

Порцията чоу мейн не изглеждаше много апетитна. Допих бирата и кимнах на сервитьора. Поисках сметката.

Реших повече да не идвам тук. Мястото не ми допадаше.

Четири дни по-късно, около 7 вечерта, намерих под вратата си пощенски плик. Отворих го. Имаше снимки. На снимките беше той. Мъртъв. Седеше наклонен в някакъв фотьойл. Седеше изправен, но леко наклонен надясно. Езикът му се показваше от устата. На челото му имаше голяма дупка. Усетих се замаян. Поех дълбоко въздух и мисълта ми се проясни. Имаше осем-девет снимки, направени от различни ъгли. Тогава забелязах бележката. Тя беше написана с букви, изрязани от вестник, залепени върху листчето.

Изгори снимките. Веднага. И тази бележка. Направи го.

Веднага.

Отидох до камината, провесих снимките и бележката и поднесох запалката под тях. Пуснах ги в камината и се загледах в пламъка. Замириса неприятно. Вероятно от снимките.

Пепел при пепелта.

Той беше мъртъв.

Влязох в спалнята и приседнах на леглото.

Телефонът иззвъня.

– Ало? – казах аз.

– Имаш ли парите у себе си? – чух в слушалката.

– Да. Как да ви ги дам?

– Не се тревожи. Просто кротувай, докато ти се обадим.

И затвори.

Поставих слушалката обратно и се изтегнах на леглото.

Имах усещането, че съм плътно покрит с мъх или слуз, или нещо подобно. Устата ми беше пресъхнала и се чувствах странно.

Не биваше да го правя. Можех да го преживея. Това беше по-зле. И никога нямаше да разбера какво означаваше онова, каква бе причината за него.

Вратата на банята беше открехната и лампата светеше.  Тогава го видях. Дали? Приличаше на мен и стоеше срещу огледалото.

Скочих и се втурнах в банята. Там нямаше никого.

Там нямаше нищо.

Тогава чух да се тропа на вратата на жилището ми.

Обърнах се и тръгнах към нея.

ОСНОВНО ОБУЧЕНИЕ

Беше ме помолил да напиша нещо за "езика" и ето, правя тук скромен опит. Това ми послужи като извинение да се измъкна. Жена ми има гости на долния етаж. Приятни са. Може би. Но аз се качих тук и започнах да пиша. Нали съм писател. Ако трябва да пия, предпочитам да го правя зад пишещата машина.

– – – – – –  Бук

Езикът на един писател произтича от средата му и от начина му на живот. Цял живот съм бил пройдоха и общ работник. Разговорите, които са стигали до ушите ми, не могат да се нарекат ерудитски. А годините зад мен не изобилстват от връзки с висшето общество. Аз си бях на бунището. Бях донякъде луд, но това беше необичайна лудост, защото сам я насърчавах. Оставих съзнанието си да витае около тази лудост, да хапе опашката си. Пришпорвах инстинктите си и подхранвах пристрастията си. Самотата бе моят коз, с който разпалвах своята действителност. Отдавах голямо значение на личното си време, бях погълнат от стремежа да го обезпечавам. Да бъда насаме със себе си – това бе моето убежище. В един град открих изоставено гробище и започнах да спя там по пладне със своя махмурлук. В друг град прекарвах часове, вторачен и мръсния, вонящ канал, без да мисля за нищо. Нуждаех се от часове, дни, седмици, години време само за себе си. Намирах си малки стаи под наем, в които гладувах. Умеех c малко пари да изкарам дълго. Жертвах и всичко, за да спечеля повече лично време. И да стоя извън обществения живот. Дневното ми меню най-често се състоеше от един шоколадов десерт с ядки. Най-големият ми разход беше бутилка евтино вино. Сам си свивах цигарите и пишех стотици разкази, повечето от които – на ръка, с печатни букви. Пишещата ми машина през повечето време беше в заложната къща. За да наблюдавам хората, аз сядах в някой бар и просех почерпки. Висок 183, аз често тежах едва 65 килограма,  при това добре наквасен. Бях като героя от филма "Кльощавия" и камбанарията ми беше пълна с прилепи.

Не бях нещастен. Почти се наслаждавах на нищетата си. Гладът  е мъчителен само през първите два-три. После човек изпада в странна еуфория. Не стъпваш, а летиш по стълбите надолу, слънчевата светлина става особено ярка, а звуците – необичайно отчетливи. Възприятията се изострят, а не се притъпяват. Празниците и   световните събития стават безсмислени. Не знаех що за състояние е това, но като цяло се радвах на добро здраве. Самотата не беше проблем. Основният проблем бяха зъбите. Сполитаха ме ужасни зъбоболи. Жабурех устата си с вино и крачех яростно из стаята. Зъбите ми се клатеха, можех да ги движа с пръст. Понякога се случваше зъбът да остане в ръката ми. Много странно нещо.

В библиотеките четях литературни списания (освен разните други неща) и не преставах да се изумявам от това, което хората определят като превъзходно писане. Преобладаваха страниците с повърхностен блясък и тягостно съдържание под повърхността. Нямаше дързост,  нямаше светлина, нямаше възторг. Четях класиците, произведенията на големите имена от миналото и на мен поне ми се струваше, че авторите от миналите векове – с редки изключения – са пълни с лъжа, перчене, фукане и измама.

Не знаех накъде точно отивам и все пак знаех. Все повече ме обсебваше желанието да намеря собствен път. Хвърлих се в обятията на своя личен бог: ПРОСТОТАТА. Колкото по-стегнато и кратко пише човек, толкова по-малка е опасността да сбърка или да излъже. Една от проявите на гения е да изрази дълбоки неща по простичък начин. Думите бяха куршуми, думите бяха лъчи, думите проникваха през гибел и обреченост. Играех с думите. Опитвах се да пиша абзаци, които звучат еднакво, независимо как ги четеш. Играех. Времето за игра е важно.

Продължих да играя в продължение на десетилетия. Текстовете ми бяха широко неприети. Редакторите сигурно са ме мислили за луд, особено когато са получавали онези дълги ръкописи, писани на ръка с печатни букви. Спомням си как един от тях ми написа  в отговор: "КАКВО, ПО ДЯВОЛИТЕ, Е ТОВА?". И може да е бил прав.

Пък и аз си бях по своему луд. Често се случваше да спусна щорите и да остана в леглото в продължение на цяла една седмица. Веднъж чух от стаята "Хелън, нали знаеш мъжа от трета стая? В боклука му има само винени бутилки. Постоянно седи на тъмно и слуша музика. Май ще трябва да го разкарам".

Неща като жени, коли и пр. – а по-късно телевизори – бяха за мен спорадични, второстепенни неща. От време на време имаше жени, не бяха красавици.

"Не познавам друг мъж без телевизор."

"Хайде, скъпа, не дрънкай. Покажи малко бедро!"

Накрая, след десетилетия тесни квартири, паркови пейки, долнопробни занятия, долнопробни жени, някои от произведенията ми започнаха да намират отклик, най-вече в малките периодики и в порнографски списания. Порнографските списания бяха за мен чудесна  сцена за изява: в тях човек можеше да говори каквото си иска, и колкото по-прямо, толкова по-добре. Най-сетне простота и свобода, между лъскавите снимки на вагини.

По-късно започнаха да ме приемат още повече – дори в някои от по-авторитетните издания. Даже издаваха някои от книгите ми. Но, мисля си, останах верен на своя стил и своя метод. Харесваше ми да пускам в изреченията си ръбати фрази, неприличен смях, оригинални пръдни. Продължавам да обиждам хората, но не го правя, за да ги обиждам. Това би било твърде лесно.

Тъща ми, която е само с десет години по-възрастна от мен, ни беше на гости миналата година. Една вечер се върнах от хиподрума и я заварих да чете една от книгите ми.

–Аз ѝ я дадох – каза жена ми.

– Но защо? – учудих се.

Тъща ми обича да играе скрабъл и да решава кръстословици, а а любимото ѝ телевизионно предаване е " Убийство по сценарий".

Мина известно време.

Откарахме я до летището.

Мина още седмица.

Попитах жена ми:

– Какво каза майка ти за книгата?

Жена ми е добър актьор. Преправи гласа си и изрече със съскащо възмущение:

– Защо трябва да използва такъв език?

Най-вероятно е имала предвид диалога, но съм сигурен, че се е разстроила и от самите изречения: сурови, груби, неравни. Ужасни. Нешекспирови.

Бях се трудил съвестно в усойните пещери, за да го постигна. Фактът, че за нея бяха отвратителни, за мен бе реабилитация. Ако беше харесала творбата ми, щях да се уплаша, възприемайки нейното одобрение като знак, че съм клекнал и съм се присъединил към занаятчиите.

Бях изкарал дълъг, шибан чираклък.

Исках да оцелея през капаните, да умра зад пишещата машина с бутилка вино отляво и радиото, предаващо примерно Моцарт, отдясно.

За книгата:

сканиране и обработки: buba – 2016 год.

Чарлс Буковски

ТЕЖКО БЕЗ МУЗИКА

©Подбор и превод: Вергил Немчев

© Редактор: Калоян Игнатовски

©Художник на корицата: Виктор Паунов

© Коректор: Станка Митрополитска

© Предпечат: Калина Павлова

ISBN 978-954-733-768-8

Печат ИНВЕСТПРЕС АД

ИК "Прозорец" ЕООД тел. 029830485,

тел./факс 029830486  – 2013 год.

Charles Bukowski

PORTIONS FROM A WINE-STAINED NOTEBOOK

CITY LIGHTS: SAN FRANCISCO

© City Lights Books, 2008

Блежки под линия

1

Дейвид Калон е литературен изследовател, преподавал в редица големи европейски и американски университети, автор на книги за Уилям Сароян, Георги Гурджиев, Хенри Милър.

2

Марка грамофони. – Бел. прев.

3

Съответно съдържател на легендарен манхатънски ресторант, нюйоркски публицист и нюйоркски спортен журналист. – Бел. прев.

4

Известни бейзболни играчи. - Б. прев.

5

Китайски поет от епохата на династията Тан, живял между 701 и 762 г. – Бел. прев.

Content

Чарлс Буковски
Тежко без музика

ПРЕДИСЛОВИЕ

ПОСЛЕДСТВИЯТА ОТ ЕДИН  ПОДРОБЕН ОТКАЗ

НА 20 ТАНКА ОТ КАСЕЛДАУН

ТЕЖКО БЕЗ МУЗИКА

ЩРИХ: РЕДАКТОРИТЕ ПИШАТ

ИЗ ЕДИН НАКАПАН  С ВИНО БЕЛЕЖНИК

СТАРИЯТ ПИЯНИЦА, КОМУТО ЩАСТИЕТО ИЗНЕВЕРИ

НЕОЗАГЛАВЕНО ЕСЕ В   "ПОЧИТ КЪМ ДЖИМ ЛОУЕЛ"

НОЩТА, В КОЯТО НИКОЙ НЕ ПОВЯРВА,  ЧЕ СЪМ АЛЪН ГИНЗБЪРГ

ТРЯБВА ЛИ ДА ПОДПАЛИМ ЗАДНИКА НА ЧИЧО САМ?

СРЕБЪРНИЯТ ХРИСТОС ОТ САНТА ФЕ

ЧЕТЕНЕ И ШЕТАНЕ ЗА КЕНЕТ

КУЛТУРНАТАСЦЕНАВЛОС АНДЖЕЛИС

БЕЛЕЖКИ ВЪРХУ ЖИВОТА  НА ЕДИН СТАР ПОЕТ

ЗА МАТЕМАТИКАТА НА ДИШАНЕТО И ПЪТЯ

НЕПУБЛИКУВАН УВОД КЪМ "7 ПО СТИЛ" ОТ УИЛЯМ УОНТЛИНГ

ДЖАНГЪР

ФИЗИЧЕСКИ УПРАЖНЕНИЯ

ЛИ БО В ЛОС АНДЖЕЛИС  НА ЧАРЛС БУКОВСКИ

ПОГЛЕД НАЗАД КЪМ ЕДИН ОТ ГОЛЕМИТЕ

ДРУГО ПОРТФОЛИО

ДРУГИЯТ

ОСНОВНО ОБУЧЕНИЕ

За книгата:

Блежки под линия