Мишел Уелбек

Подчинение

I

Глъчката го върна отново в Сен Сюлпис,хорът си тръгваше, църквата затваряше.

Трябваше да се опитам да се помоля, каза си той, щеше да е по-добре, omкoлкomo, седнал на стола, да се рея напразно в облаците – но да се моля? Нямам желание за това, обсебен съм от католицизма, опиянявам се от атмосферата му на тамян и восък скитам се около него, трогнат до сълзи от молитвите му, изсмукан до мозъка на костите от псалтите и песнопенията ту. Истински съм отвратен от живота си, уморен съм от самия себе си, но това далеч не е още причина  да променя съществуването си!

И после... и после... разчувстван в параклисите, ставам отново безучастен и студен, щом изляза от тях. Всъщност, каза си той, ставайки и тръгвайки след неколцината, които се отправяха, подгонени от клисаря, към една врата в дъното, всъщност сърцето ти е закоравяло и изпепелено от разгул, за нищо не стават.

Жорис-Карл Юисманс, "На път"

През всичките години на моята тъжна младост Юисманс си остана за мен другар, верен приятел; никога не изпитах съмнение, никога не се изкуших да го изоставя, нито да се ориентирам към друга тема; после, през един юнски следобед на 2007 година, след като дълго бях чакал, след като се бях размотавал още толкова и дори повече, отколкото беше допустимо, защитих пред изпитната комисия на университета "Париж IV – Сорбона" докторската си дисертация "Жорис-Карл Юисманс, или излизането от тунела". Още на другата сутрин (а може би и още същата вечер, не мога да твърдя със сигурност, вечерта след защитата ми беше самотна и силно алкохолна) разбрах, че една част от живота ми е приключила и че тя е била вероятно най-хубавата.

В нашите все още западни и социалдемократични общества това се отнася за всички, които завършват образованието си, но повечето от тях не го осъзнават, или поне не веднага, защото са хипнотизирани от желанието си за пари или, при по-примитивните, може би за консумация, развили са най-свирепо пристрастие към определени продукти (тези са малцинство, повечето са по-разумни и по-улегнали и попадат постепенно чисто и просто под обаянието на парите, този "неуморим Протей"), защото са хипнотизирани с още по-голяма сила от желанието да се докажат, да си завоюват завидно място в обществото, в един свят, който си представят като конкурентен и се надяват, че е такъв, и примират от обожание пред вечно менящите се идоли: спортисти, създатели на нова мода или на интернет портали, актьори или манекени.

Поради най-разнообразни психологически причини, които нямам нито вещината, нито желанието да анализирам, аз бях доста далеч от тази схема. На 1 април 1866-а, тогава на осемнайсет години, Жорис-Карл Юисманс започва кариерата си като чиновник от шести разряд в Министерството на вътрешните работи и изповеданията. През 1874-та публикува "за сметка на автора" първия си сборник със стихове в проза "Купа за подправки", която не става обект на литературни рецензии, с изключение на една статия, изключително доброжелателна, от Теодор дьо Бранвил. Вижда се, че в началото на съществуването му няма нищо сензационно.

Канцеларският му живот тече и изобщо – животът му. На 3 септември 1893 година го награждават с Ордена на Почетния легион за заслуги в държавната администрация. През 1898 година се пенсионира, след като е прослужил – имайки предвид и неплатените поради лични причини отпуски – трийсетте регламентирани години осигурителен стаж. Междувременно е намерил начини да напише разни книги, които ме бяха накарали, на повече от един век разстояние, да го считам за приятел. Много неща, може би прекалено много неща са писани за литературата (в качеството си на университетски преподавател, специализиран в областта, смятам, че имам право да говоря за това повече от когото и да било другиго). Спецификата на литературата, висше изкуство в един Запад, който свършва пред очите ни, не е много трудна за определяне. Музиката, подобно на литературата, може да предизвика обрат, емоционално сътресение, абсолютна скръб или екстаз; живописта, подобно на литературата, може да породи удивление, нов поглед към света. Но единствено и само литературата може да ви даде това усещане за връзка с друг човешки дух, с целостта на този дух, с неговите слабости и висоти, с границите му, с дребнавостите му, с фикс идеите му, с вярванията му; с всичко онова, което го вълнува, интересува, възбужда или отвращава. Единствено и само литературата ви позволява да влезете във връзка с духа на умрелия, и то по начин по-непосредствен, по-всеобхватен и по-дълбок от онова, което ви предлага разговорът с приятел – колкото и дълбоко, колкото и трайно да е приятелството, в един разговор вие никога не се разкривате така изцяло, както пред белия лист, от който се обръщате към неизвестен читател. Естествено, когато става дума за литература, красотата на стила, мелодичността на изреченията са от значение; дълбочината на мисълта на автора не може да бъде пренебрегната; но авторът е преди всичко човешко същество, присъстващо в книгите си, дали пише много добре, или много лошо, не е в крайна сметка особено важно, същественото е, че пише и че действително присъства в книгите си (странно, че едно толкова просто условие, което на пръв поглед не променя нищо, всъщност променя толкова много, и че този явен факт, лесен за наблюдение, е бил твърде малко използван от философите, изповядващи различни религии: защото човешките същества притежават по принцип, при липса на качества, равностойно количество същност, те са всички по принцип еднакво присъстващи; но въпреки това, на няколко века разстояние, те не оставят подобно впечатление, забелязвате как с течение на страниците, които ви се струват продиктувани по-скоро от духа на времето, отколкото от някаква характерна индивидуалност, постепенно изчезва една несигурна същност, все по-призрачна и по-анонимна). По същия начин, когато обичате една книга, тя е преди всичко книга, чийто автор обичате, към когото изпитвате желание да се върнете, с когото имате желание да прекарате дни наред. Всичките седем години, през които продължи писането на дисертацията ми, аз живях в компанията на Юисманс, в неговото почти непрекъснато присъствие. Роден на улица "Сегюр", живял на улица "Дьо Севр" и на улица "Мосийо", Юисманс умира на улица "Сен Пласид", преди да бъде погребан в гробището Монпарнас. Общо взето целият му живот преминава в границите на шести район на Париж – както и професионалният му живот, продължил повече от трийсет години, преминава в кабинетите на Министерството на вътрешните работи и вероизповеданията. Аз също живеех тогава в шести район на Париж, в една влажна и студена стая, най-вече изключително мрачна – прозорците гледаха към миниатюрен двор, почти кладенец, налагаше се да паля лампите още от сутринта. Страдах от недоимък и ако ми се беше наложило да отговарям на една от онези анкети, които се опитват "да отчетат състоянието на младежта", щях без всякакво съмнение да определя условията си на живот като "по-скоро трудни". И въпреки това на сутринта след защитата на дисертацията ми (а може би и още същата вечер) първата ми мисъл беше, че съм загубил нещо безценно, нещо, което нямаше никога да намеря: свободата си. В продължение на няколко години последните остатъци от една агонизираща социалдемокрация ми бяха позволили (благодарение на докторантската ми стипендия, на една широка система от намаления и социални придобивки, на второкачествена, но евтина храна в университетския ресторант) да посветя изцяло дните си на дейността, която си бях избрал: свободна интелектуална дружба с приятел. Както справедливо отбелязва Андре Бретон, хуморът на Юисманс представлява уникален случай на щедър хумор, който дава на читателя преднина, който приканва читателя да се присмее на автора предварително, на излишъка от описания, жаловити, жестоки или смехотворни. Именно от тази щедрост аз се бях възползвал повече от когото и да било другиго, получавайки в металния поднос, с преградки като в болниците, дневната си дажба от целина с майонеза, горчица и лук, или от треска с пюре, която ресторантът на университета "Бюлие" отпускаше на нещастните си потребители (тези, които явно нямаха къде другаде да отидат, които несъмнено бяха изхвърлени от всички по-прилични университетски ресторанти, но които имаха все пак студентски карти, поне това не можеха да им отнемат), докато си мислех за епитетите на Юисманс, отчайващото сирене, страховития морски език[1] и си представях ползата, която Юисманс би извлякъл от тези метални затворнически прегради, се чувствax по-малко нещастен, по-малко самотен в университетския ресторант "Бюлие".

Но всичко това бе приключило; младостта ми, по-общо казано, бе приключила. Скоро (и несъмнено доста бързо) щеше да ми се наложи да навляза в процеса на професионалната интеграция. Нещо, което никак не ме радваше.

*

Висшето образование по литература, както е известно, не води почти до нищо, освен за най-надарените студенти до кариера на университетски преподаватели по литература – общо взето става дума за едно по-скоро забавно явление, система, която няма за цел нищо друго освен собственото си възпроизвеждане и при която степента на брак надвишава 95%. Това обаче не вреди на никого и би могло дори да се окаже от второстепенна полза. Младо момиче, което кандидатства за работа като продавачка при "Селин" или "Хермес", трябва, естествено, и на първо място да се погрижи за външния си вид; но една бакалавърска или магистърска степен по съвременна литература би могла да представлява второстепенно преимущество, което гарантира на работодателя, при отсъствие на други използваеми умения, известна интелектуална гъвкавост, предполагаща възможности за израстване в кариерата – впрочем литературата се е възприемала винаги положително в сферата на индустриите на лукса.

Що се отнася до мен, аз съзнавах, че съм част от твърде малката група на "най-надарените студенти". Бях написал хубава докторска дисертация, знаех го – и очаквах отлична бележка; бях все пак приятно изненадан от единодушните поздравления на комисията и особено когато се запознах с рецензията на дисертацията ми, която беше изключително положителна, едва ли не хвалебствена: от тук нататък имах добри изгледи, ако пожелаех, да ме назначат като доцент. Животът ми общо взето продължаваше – поради своето предвидимо еднообразие и баналност – да прилича на този на Юисманс преди век и половина. Бях прекарал първите години от зрелостта си в университета; там щях вероятно да прекарам и последните, дори може би в същия (всъщност това не стана: бях получил дипломите си от университета "Париж III", който беше по-малко престижен, но се намираше също в трети район, на няколкостотин метра разстояние).

Никога не съм чувствал в себе си и най-малкото призвание на преподавател и – петнайсет години по-късно – кариерата ми само потвърди тази първоначална липса на призвание. Няколкото частни урока, които давах с надеждата да подобря жизнения си стандарт, ме убедиха много бързо, че предаването на знания е в повечето случаи невъзможно; а разнообразието на видовете интелигентност – извънмерно; и че нищо не може да премахне, нито дори да намали това фундаментално неравенство. И което е може би още по-лошо, не обичах младите; никога не съм ги обичал, дори по времето, когато имах възможност да се числя към редиците им. Идеята за младост предполага, струва ми се, известен ентусиазъм спрямо живота – или може би някакъв бунт, всичко това придружено с едно, макар и смътно, чувство за превъзходство към поколението, което сме призвани да сменим; аз лично не съм изпитвал никога нещо подобно. Имах приятели по време на младостта си, или по-скоро колеги, с които можех да допусна, без отвращение, да изпия едно кафе или бира в междучасието. Имах най-вече любовници – или по-скоро, както ги наричаха по онова време (и както може би още ги наричат), приятелки – средно горе-долу по една на година. Тези любовни връзки се развиваха според една относително неизменна схема. Зараждаха се в началото на учебната година, на някое от упражненията след размяната на записки или по някакъв друг от многобройните поводи за социално приобщаване, толкова чести в живота на студента и чието изчезване при навлизането в професионалния живот поглъща повечето човешки същества в една толкова стъписваща, колкото и радикална самота. Следваха своя ход през цялата година; нощите прекарвахме или у единия, или у другия (всъщност преди всичко у жените; мизерната, дори нездравословна обстановка в квартирата ми никак не подхождаше за любовни срещи), осъществяваха се сексуални контакти (удовлетворяващи, искам да вярвам, и двете страни). В края на лятната ваканция, следователно в началото на новата учебна година, връзката приключваше почти винаги по инициатива на момичетата. Бяха преживели нещо през лятото, това беше обяснението, което ми даваха, в повечето случаи без допълнителни уточнения; някои, които явно не се опитваха особено да ме щадят, уточняваха, че са се запознали с един човек. Добре де, и какво от това? И аз бях един човек. От разстоянието на времето тези фактически обяснения ми се струват недостатъчни: те действително се бяха запознали с един човек, не го отричам; но онова, което ги беше накарало да придадат на това запознанство достатъчна тежест, за да прекъснат връзката ни и да започнат нова, не бе нищо друго освен използването на определен модел на любовно поведение – могъщ, но негласен, и колкото по-негласен, толкова по-могъщ.

Според любовния модел, преобладаващ в годините на моята младост (нямам достатъчно основание да мисля, че нещата са се променили значително), се предполагаше, че младите хора, след кратък период на сексуално скитничество, отговарящ на предюношеската им възраст, трябва да се впуснат в еднородни любовни отношения, съпътствани от строга моногамия, в които участваха не само сексуалните дейности, но и социалните (излизания, уикенди, ваканции). В тези връзки нямаше нищо окончателно, но те трябваше да се считат като усвояване на любовната връзка, нещо като стажове (практика, която, между другото, се разпространява все повече в професионален план като подготовка за първото назначение на работа). Любовните връзки, с променлива продължителност (продължителността от една година, която лично аз бях поддържал, би могла да се счита за допустима), с променлив брой (струва ми се, че средно между десет и двайсет е горе-долу разумно), трябваше да се редуват, докато се стигне до нещо като апотеоз, а именно до крайната връзка, която щеше да бъде този път брачна и окончателна, и щеше да доведе, посредством зачеването на деца, до създаването на семейство.

Абсолютната безполезност на тази схема осъзнах много по-късно, всъщност неотдавна, когато ми се удаде случай, с интервал от няколко седмици, да срещна случайно Орели, после Сандра (сигурен съм обаче, че срещата ми с Клое или с Виолен нямаше да промени особено заключенията ми). Веднага след като пристигнах в баския ресторант, в който бях поканил на вечеря Орели, разбрах, че ще прекарам тягостна вечер. Въпреки двете бутилки бяло "Ирулеги", които изпих почти изцяло сам, изпитвах нарастваща трудност, която стана бързо непреодолима, да поддържам разумно ниво на сърдечно общуване. Без да съм в състояние истински да си го обясня, още от първия миг ми се стори неделикатно, почти немислимо, да подхвана темата на общите ни спомени. Що се отнасяше до настоящето, беше явно, че Орели не беше успяла да създаде брачна връзка, че случайните авантюри я изпълваха с нарастващо отвращение, че с една дума, емоционалният ѝ живот клонеше към пълна и непоправима катастрофа. При все това бе опитала, поне веднъж, разбрах го по различни белези, и не се бе възстановила от този провал, горчивината и раздразнението, с които се изказваше за колегите си мъже (бяхме стигнали поради липса на нещо по-добро до разговори за професионалния ѝ живот – отговаряше за комуникациите в междупрофесионалния синдикат на производителите на вино в Бордо, в резултат на което пътуваше много, особено в Азия, за да рекламира френските сортове), говореха с безмилостна очевидност, че бая го е отнесла. Бях учуден, когато ме покани, малко преди да слезе от таксито, "да изпием една последна чаша", ама наистина е за никъде, си казах аз, вече знаех още от момента, когато вратата на асансьора се затвори пред нас, че нищо няма да се случи, нямах дори желание да я видя гола, предпочел бих да го избегна, но въпреки всичко се случи и само потвърди онова, което вече предчувствах: не само емоционално го беше отнесла, тялото ѝ беше претърпяло непоправими щети, задникът и гърдите ѝ не бяха нищо повече от площ измършавяла плът, смалени, отпуснати, провиснали, тя вече не можеше, никога нямаше вече да може да бъде възприета като предмет на желание.

Вечерята ми със Сандра протече горе-долу по същата схема, с изключение на някои индивидуални вариации (ресторант за морски плодове, длъжност – на секретарка на директор в многонационална фармацевтична компания), и завършекът ѝ беше абсолютно идентичен, с малката разлика, че Сандра, по-закръглена и по-жизнерадостна от Орели, остави у мен впечатление за по-малко дълбока безутешност. Тъгата ѝ беше голяма, беше непоправима и аз знаех, че ще погълне накрая всичко; в действителност, подобно на Орели, тя беше петролна крайбрежна птица, но беше запазила, ако мога така да се изразя, по-голяма способност да размахва крилата си. След година-две щеше да изостави всяка амбиция за брак, чувствеността ѝ, все още не изцяло угаснала, щеше да я подтикне да търси компанията на млади мъже, щеше да стане онова, което наричаха през младостта ми пума, и това щеше да трае несъмнено няколко години, десет в най-добрия случай, след което отпускането, този път непоправимо, на плътта ѝ щеше да я доведе до окончателната самота.

Бих могъл, когато бях на двайсет години, по времето, когато се надървях по всякакъв повод, понякога и без повод, когато се дървех ей така, в нищото, да се изкуша от такъв тип връзка, едновременно по-съблазнителна и по-доходна от частните ми уроци, мисля, че по това време щях да бъда насреща, но сега, естествено, за това не можеше вече и дума да става, по-редките ми и по-рисковани ерекции изискваха стегнати тела, гъвкави и без недостатъци.

Моят собствен сексуален живот през първите години, последвали избора ми за доцент в университета "Париж III – Сорбона", не се радваше на особено развитие. Продължавах, година след година, да спя със студентки от факултета – и фактът, че положението ми спрямо тях беше на преподавател, не променяше почти нищо. Разликата във възрастта между студентките и мен беше тъй и тъй в началото малка, едва по-късно в отношенията ни се появи признак за някакво нарушение, свързано по-скоро със статута ми в университета, отколкото с реалното или дори видимото ми остаряване. Общо взето възползвах се изцяло от онова основно неравенство, което предполага, че остаряването при мъжа променя много бавно еротичния му потенциал, докато при жената рухването става смайващо внезапно, за няколко години, понякога за няколко месеца. Единствената истинска разлика в сравнение със студентските ми години беше, че сега в общи линии аз бях този, който слагаше край на една връзка в началото на учебната година. Не го правех от донжуанщина, нито пък от желание за някакво разюздано блудство. Противоположно на колегата ми Стийв, натоварен заедно с мен с преподаването на литературата на XIX век на първи и втори курс, аз не се впусках алчно, още от първия ден на започването на учебната година, в наблюдение на "новата доставка" от студентки първи курс (със своите суитшърти, маратонки "Конвърс" и леко калифорнийския си вид той ми напомняше всеки път за Тиери Лермит от филма "Загорелите"[2], когато излиза от бунгалото си, за да присъства на посрещането на новопристигналите за една седмица във ваканционния клуб летовнички). И ако прекъсвах връзките си с тези момичета, то бе под въздействието на някакво обезсърчение, на една умора: не се чувствах повече в състояние да поддържам любовна връзка и исках да избегна разочарованието, огорчението. Променях решението си в течение на учебната година, под влияние на външни фактори, доста анекдотични – най-често къса пола.

После и това престана. Бях се сбогувал с Мириам в края на септември, бяхме вече в средата на април, учебната година бе към края си и аз все още не я бях заменил. Хабилитираха ме за професор, академичната ми кариера бе стигнала в известен смисъл до своя връх, но не мислех, че между тези две неща има някаква връзка. Всъщност малко след раздялата ми с Мириам срещнах Орели, после Сандра и в това имаше някаква смущаваща взаимозависимост, неприятна, тягостна. Сигурно защото разбрах, разсъждавайки с течение на времето: ние бяхме много по-близки, отколкото ми се струваше, моите бивши и аз; епизодичните сексуални връзки, които не се вписваха в перспективата на трайната семейна двойка, ни бяха вдъхнали в крайна сметка едно и също чувство на отчаяние. Аз не можех за разлика от тях да споделя това с никого, защото разговорите за интимния живот не са част от темите, считани за допустими в обществото на мъжете: те ще ви говорят за политика, за литература, за финансови пазари или за спорт в зависимост от характера си; за любовния си живот ще мълчат; и така – до последен дъх.

Дали, остарявайки, не ставах жертва на нещо като андропауза? Това би могло да се допусне и аз реших, за да си изясня нещата, да прекарвам вечерите си в Youporn, сайт, който беше станал с времето един от най-авторитетните. Резултатът беше от самото начало изключително успокоителен. Youporn отговаряше на фантазиите на нормалните мъже, разпределени поравно из цялата планета, и аз бях, това се потвърди още в първите минути, абсолютно нормален мъж, което всъщност не се разбираше от само себе си. Бях посветил по-голямата част от живота си на изучаването на един автор, често считан упадъчен, чиято сексуалност не беше поради тази причина особено ясна. Така че излязох напълно успокоен от това изпитание. Видеата, понякога великолепни (снимани от един екип в Лос Анджелис, имаше истински екип, осветител, сценични техници и оператори), се правеха въз основа на няколко сценария, еднакви и приятни. В един от най-разпространените мъж (млад? стар? и двата варианта съществуваха) оставяше по най-глупав начин пениса си да спи в гащетата или шортите си. Две млади жени, от различни раси, забелязваха това безобразие и незабавно се заемаха, без миг почивка, да освободят органа от временното му убежище. Обсипваха го с най-подлудяващите закачки; всичко това извършвано в дух на приятелство и женско съучастие. Пенисът преминаваше от една уста в друга, езиците се кръстосваха, както се кръстосват полетите на лястовички, леко тревожни, в мрачното небе на Юга на Сен е Марн[3], когато се гласят да напуснат Европа за зимното си поклонение. Мъжът, смирен пред това успение, произнасяше няколко твърде слаби думи; ужасяващо слаби при французите ("О, по дяволите!", "О, по дяволите, свършвам!", горе-долу това можете да чуете от един народ цареубиец), при американците те бяха по-хубави и по-силни (Oh, my God! , Oh, Jesus Christ!), взискателни свидетели, при които те се явяваха като заповед да не се пренебрегват Божиите дарове (минетите, печеното пиле), но както и да е, аз също се надървях пред екрана от 27 инча на своя iMAC, следователно всичко беше наред.

*

Откакто ме избраха за професор, намаленият брой часове ми бе позволил да събера всичките си университетски задължения в сряда. Започвах от осем до десет с лекция по литература на XIX век, която изнасях пред студентите от втори курс – по същото време Стийв изнасяше, в съседна аула, подобна лекция на студентите от първи курс. От единайсет до тринайсет часа четях лекции на втори магистърски курс за декадентите и символистите. После, между петнайсет и осемнайсет часа, водех семинар, на който отговарях на въпросите на докторантите.

Обичах да взимам метрото малко след седем часа, да си въобразявам, че принадлежа на "Франция, която става рано", тази на работниците и на занаятчиите, но вероятно съм бил единственият подобен случай, защото четях лекциите 6 осем часа пред почти празна зала, с изключение на една компактна група китайки, смразяващо сериозни, които говореха малко помежду си и никога с някого друг. Щом пристигнеха, те включваха смартфоните си, за да запишат цялата ми лекция, което не им пречеше да си водят бележки в големи тетрадки със спирала 21 х 29.7. Никога не ме прекъсваха, не задаваха никакви въпроси и двата часа минаваха, без да оставят у мен впечатлението, че действително са започнали. На излизане от лекцията си срещах Стийв, при когото посещението беше същото – с тази разлика, че в неговия случай китайките бяха заменени със забрадени студентки от Магреба, но не по-малко сериозни, не по-малко непроницаеми. Предлагаше ми почти винаги да пийнем по чаша – обикновено ментов чай в Голямата джамия на Париж, не харесвах много Стийв и все пак тръгвах с него. Беше благодарен, струва ми се, че се съгласявах, защото общо взето не беше особено уважаван от колегите си, и наистина човек можеше да се запита как е стигнал до доцент, след като нямаше никакви публикации, в нито едно важно списание, нито в някое второстепенно, и беше автор на една мъглява дисертация за Рембо, шарлатанска тема парекселанс, както ми обясни Мари-Франсоаз Таньор, друга моя колежка, самата тя със специалност Балзак и призната в тази област, хиляди дисертации са написани за Рембо, във всичките университети на Франция, на франкофонските страни и дори извън тях, Рембо е вероятно най-предъвкваната тема на дисертация в света, с изключение може би на Флобер, тъй че е достатъчно да потърсиш една-две стари дисертации, защитени в провинциални университети, и да ги попромениш малко, никой няма материалната възможност да провери, никой няма начин, пък дори и желание, да се потопи в стотиците хиляди страници, неуморно разтягани според опорните moчкu от студенти, лишени от индивидуалност. Университетската кариера на Стийв, която беше повече от достойна, се дължеше единствено, според Мари-Франсоаз , на това, че хрупа котенцето на мама Делуз.Възможно беше, макар и изненадващо. С квадратните си рамене, сивите си къси и остри като четка коси, и с безмилостния си курс no gender studies[4], Шантал Делуз, ректорка на университета "Париж III – Сорбона", ми приличаше на бетонирана стопроцентова лесбийка, но може и да се лъжех, впрочем тя вероятно изпитваше озлобление спрямо мъжете, което намираше израз във фантазми, в които играе доминиращата роля, може би това, че принуждава послушния Стийв, с хубавичкото му и безобидно лице, с дългите му до раменете коси, фини и къдрави, да коленичи между яките ѝ бедра, я докарваше до възторзи от нов тип. Вярно или не, на мен ми беше трудно да не мисля за това в тази утрин, в градината на салона за чай на Голямата джамия на Париж, докато го гледах как суче отвратителното си наргиле с аромат на ябълка.

Приказките му бяха, както обикновено, за назначенията и израстване в кариерата в университетската йерархия, не мисля, че някога е подхващал по собствено желание друга тема. Предмет на разговора тази сутрин беше изборът за доцент на един двайсет и пет годишен тип, автор на дисертация за Леон Блоа[5], която според него имаше връзка с "Движението за идентичност"[6]. Запалих цигара, за да спечеля време, като се питах какво му пука от тая работа. Дори за миг ми мина през ум, че у него се е събудил човекът с леви убеждения, после се вразумих: у Стийв човекът с леви убеждения беше дълбоко заспал и никое събитие, по-малко важно от политически завой в управлението на френските университети, не беше в състояние да го пробуди от съня му. Това е може би знак, продължаваше той, още повече че Амар Резки, известен с трудовете си за антисемитските автори в началото на XX век, току-що бе избран за професор. Впрочем, настояваше той, конференцията на ректорите се е свързала неотдавна с една акция на бойкот на обмена с израелските научни сътрудници, подета първоначално от една група английски университети.

Възползвайки се от това, че се съсредоточи върху наргилето си, което дърпаше трудно, аз погледнах дискретно часовника си и установих, че е само десет и половина, трудно можех да използвам като аргумент началото на втората ми лекция, за да си тръгна, после ми хрумна идеята да променя посоката на разговора без особени рискове: от няколко седмици се заговори отново за един проект отпреди най-малко четири-пет години, отнасящ се до основаването на университет, копие на Сорбоната, в Дубай (или Бахрейн? Или Катар? Все ги бърках.) Подобен проект беше във фаза на разучаване с Оксфорд, древността на нашите два университета явно бе съблазнила някоя от петролните монархии. С оглед на подобна перспектива, явно обещаваща реални финансови облаги за един млад доцент, дали се готвеше да участва в надпреварата, като афишира антиционистки позиции? И дали мислеше, че е в мой интерес да следвам същата линия на поведение?

Хвърлих на Стийв един зверски изпитателен поглед – момчето не беше особено интелигентно, беше лесно да го извадиш от равновесие, погледът ми предизвика бърза реакция. "Специалността ми е Блоа и това ми позволява – изломоти той, – сещаш се нали, със сигурност някои неща във връзка с това течение, за идентичност, антисемитско..." Въздъхнах, изтощен: Блоа не беше антисемит, а пък аз не бях никакъв специалист, що се отнася до Блоа. Налагало ми се е, естествено, да говоря за него във връзка с проучванията ми на Юисманс и да сравнявам използването на езика при двамата в единствения ми публикуван труд "Шемет от неологизми" – без съмнение върха на земните ми интелектуални усилия, който във всеки случай бе получил отлична критика в "Поетика"[7] и в "Романтизъм"[8] и на който дължах вероятно научната степен професор. Всъщност голяма част от странните думи у Юисманс не бяха неологизми, а редки думи, заети от речника, свойствен за някои занаятчийски гилдии, или от регионални диалекти. Юисманс, това беше тезата ми, остава до края натуралист, стараещ се да вмъкне в творчеството си действителния говор на народа, дори в известен смисъл той си остава онзи социалист, който е участвал в младостта си във вечерите на Зола в Медан[9], нарастващото му презрение към левицата така и не измества първоначалната му погнуса от капитализма, парите и всичко онова, което наподобява на буржоазни стойности, той е общо взето един уникален вид натуралист християнин, докато Блоа, непрестанно жаден за комерсиални или светски успехи, се стреми със своите несекващи неологизми единствено да се различи, да се установи като преследвано духовно светило, недостъпен за света, той си избира място на елитен мистик в литературното общество на своето време и не спира впоследствие да се учудва на провала си и на безразличието, несъмнено основателно, което предизвикват анатемите му. Той беше, пише Юисманс, "нещастен човек, чието високомерие беше наистина сатанинско, а омразата му неизмерима". Всъщност от самото начало на мен ми се беше сторило, че Блоа е прототип на лошия католик, чиято вяра и ентусиазъм се разпалват истински само когато може да се отнася към събеседниците си като към прокълнати. И все пак по времето, когато пишех дисертацията си, бях във връзка с различни леви католически роялистки кръгове, които обожествяваха Блоа и Бернанос и ме примамваха с едно или друго от техните собственоръчно написани писма, докато не разбрах, че нямат, ама абсолютно нямат какво да ми предложат, нямаше нито един документ, който не бих могъл лесно да намеря сам в архивите, обикновено достъпни за университетската публика.

"Явно си попаднал на нещо... Препрочети Дрюмон", казах аз все пак на Стийв, по-скоро с цел да му направя удоволствие, и той ме удостои с послушния и наивен поглед на дете нагаждач.

Пред вратата на лекционната зала – този ден бях предвидил да говоря за Жан Лорен – трима субекти на около двайсетина години, двама араби и един черен, бяха блокирали входа, не бяха въоръжени и видът им беше по-скоро спокоен, в държанието им нямаше нищо заплашително, но това не им попречи да ме принудят, за да вляза в залата, да мина между тях, налагаше се да предприема нещо. Спрях се пред тях: вероятно бяха инструктирани да избягват провокациите, да се отнасят с уважение към факултетските преподаватели, поне се надявах, че е така.

"Аз съм професор в този университет и трябва да изнеса лекцията си тук" – казах им аз с твърд глас, обръщайки се към цялата група. Отговори ми чернокожият, с усмивка. "Няма проблеми, господине, дойдохме, за да посетим сестрите си..." – обясни той, сочейки амфитеатъра с успокоителен жест. Сестрите се състояха само от две момичета, седнали една до друга вляво в горната част на амфитеатъра, облечени в черни бурки, с мрежа пред очите, според мен бяха повече от безупречни. "Хубаво, видяхте ги..." – заключих добродушно аз. "Сега можете да си тръгвате" – настоях. "Няма проблеми, господине" – ми отговори той с още по-широка усмивка, после се врътна, последван от останалите, които не бяха продумали нито дума. След три крачки се обърна отново към мен. "Мир вам, господине..." – каза той, леко покланяйки ми се. "Добре мина... – си казах, затваряйки вратата на аулата, – този път мина добре." Не знаех какво точно бях очаквал, имаше слухове за нападения над преподаватели в Мюлуз, в Страсбург, в Екс Марсилия и в Сен Дьони, но лично аз не бях срещал нападнат колега, и всъщност не ги приемах истински сериозно, според Стийв имаше сключен договор между младите салафисти и университетската управа, това, че хулиганите и дилърите бяха изцяло изчезнали от две години от околностите на факултета, го доказваше. Включваше ли този договор клауза на забрана на достъпа до факултета на еврейските организации? И това беше само слух, трудно проверим, но истината е, че Съюзът на студентите евреи във Франция  не беше вече представляван от началото на учебната година в нито един от университетските кампуси в региона на Париж, докато младежката секция на Мюсюлманското братство беше умножила, почти навсякъде, делегациите си.

*

На излизане от лекцията си (с какво ли можеше Жан Лорен да заинтересува двете девственици с бурки, този отвратителен педал, който сам се провъзгласява за анфиаантроп[10]? Бащите им бяха ли запознати с точното съдържание на учебната програма? Литературата беше добро извинение) се натъкнах на Мари-Франсоаз , която ми предложи да обядваме заедно. Явно денят ми се очертаваше като ден на социалните контакти.

Харесваше ми тази забавна дърта одумница, която мреше да чуе някоя клюка, дългогодишният ѝ стаж на професор, авторитетът ѝ в някои от консултативните комисии придаваха на клюките ѝ повече тежест и смисъл, отколкото тези, до които можеше да се добере незначителният Стийв. Тя избра един марокански ресторант – явно денят щеше да бъде и халал[11].

Мама Делуз се хвърли в атака в мига, в който келнерът ни донесе храната, седяла на клатещ се стол. Националният академичен съвет, който се събира в началото на юни, щял със сигурност да назначи Робер Рьодиже на нейното място.

Хвърлих бегъл поглед на агнешкия тажин с артишок, преди да повдигна за всеки случай учудено вежди. "Да, знам – каза тя, – може да изглежда невероятно, но става дума за повече от просто слухове, сведенията ми са изключително точни."

Извиних се, под предлог че отивам в тоалетната, за да направя справка със смартфона си, в днешно време можеш да намериш всичко в интернет, от едно проучване от не повече от две минути научих, че Робер Рьодиже е известен с пропалестинските си позиции и че е бил един от основните организатори на бойкота на израелските университети; измих си старателно ръцете, преди да се върна при колежката си.

Тажинът ми бе успял да поизстине, жалко. "Няма ли да дочакат изборите, за да направят това?" – запитах аз, след като опитах една първа хапка, въпросът ми се стори подходящ.

"Изборите? За какво са им изборите? Какво могат да променят?" Явно въпросът ми не беше най-подходящият.

– Откъде да знам, но все пак президентските избори са след три седмици...

– Много добре знаеш, че всичко е вече предрешено, ще стане като през 2017-а, Националният фронт ще стигне дo втория тур и левицата ще бъде преизбрана, наистина не виждам защо НАС трябва да се напъва и да изчаква изборите.

– А изборният резултат на Мюсюлманското братство, той е непредвидим, ако преминат символичния праг от 20%, това може да се отрази върху равновесието на силите...

Твърдението ми беше, естествено, пълна глупост, 99% от избирателите на Мюсюлманското братство щяха да гласуват за социалистическата партия, това нямаше да промени с нищо резултата, но "равновесието на силите" винаги респектира в разговор, минаващ за читател на Клаузевиц и на Сун Дзъ, бях много доволен и от "символичния праг", във всеки случай Мари-Франсоаз  поклати глава, преценяваше дълго последствията за състава на управляващите университета инстанции при едно евентуално влизане на Мюсюлманското братство в правителството, упражняваше комбинативната си интелигентност, вече почти не я слушах, наблюдавах целия низ от хипотези върху острото и старо лице, в живота все нещо трябва да интересува човека, си казах, питах се какво би могло да заинтересува мен, в случай че напускането на сексуалния ми живот се потвърдеше, бих могъл да се запиша в курсове по енология например или да колекционирам миниатюрни модели на аероплани.

Следобедният семинар беше изтощителен, докторантите бяха като цяло изтощителни, пред тях се очертаваше някаква цел, за мен такава нямаше, освен да избера индийското ястие, което щях да стопля довечера в микровълновата си печка (Пиле Бириани? Пиле Тика Масала? Пиле Роган Йош?), докато гледам политическия дебат по Франс 2.

Тази вечер беше ред на кандидатката на Националния фронт, тя потвърждаваше любовта си към Франция ("но коя Франция?", я апострофираха доста неуместно коментаторите от центърлевицата), аз се питах дали любовният ми живот бе наистина приключил, всъшност не беше сигурно, през по-голямата част от вечерта се канех да се обадя на Мириам, имах чувството, че не ме е заменила с друг, засичахме се няколко пъти във факултета и всеки път тя ми хвърляше поглед, който би могъл да се определи като напрегнат, но пък, от друга страна, погледът ѝ беше винаги напрегнат, дори когато трябваше да избере тоалетно мляко, не биваше да се навивам, може би щеше да е по-добре да се ангажирам в политиката, активистите от различните политически формации преживяваха в този предизборен период силни, напрегнати моменти, докато аз чезнех, това беше несъмнено.

"Щастливи са онези, които животът удовлетворява, онези, които се забавляват, онези, които са доволни", с тези думи Мопасан започва статията си, написана за "Наопаки" в "Жил Блас"[12] . Литературната история е била общо взето безмилостна към школата на натуралистите. Юисманс е възхваляван, защото отхвърля игото им, но статията на Мопасан е много по-дълбока и проницателна от тази, която Блоа пише по същото време в "Льо ша ноар"[13]. Дори възраженията на Зола, когато ги препрочетеш, изглеждат доста разумни; вярно е, че от психологическа гледна точка Дез Есент[14] остава същият от първата до последната страница, че нищо не се случва и не може да се случи в тази книга, че действието е в известен смисъл несъществуващо; не по-малко вярно е обаче, че Юисманс не би могъл в никакъв случай да продължи "Наопаки", че този шедьовър е улица без изход; но не важи ли това за всички шедьоври? Юисманс не е могъл, след тази книга, да продължи да бъде натуралист, и именно това отбелязва Зола там, където Мопасан, повече творец, разглежда на първо място шедьовъра. Развих тези идеи в една кратка статия в "Списание на специалистите на XIX век", което беше за мен в продължение на няколко дни приятно развлечение, превъзхождащо многократно това, което предлагаше изборната кампания, но което не ми попречи ни най-малко да мисля отново за Мириам.

Трябва да е била очарователно момиченце стил готика в не твърде далечните години на юношеството си, преди да стане девойка с по-скоро изискан стил, с черните си подстригани на каре коси, с много бялата си кожа и тъмните си очи; изискана, но умерено секси; но най-вече свръхспазваща обещанията на своята дискретна еротика. Любовта при мъжа не е нищо друго освен признателност за доставената наслада; никой никога не бе ми доставял толкова наслада, колкото Мириам. Можеше да свива котенцето си както си поиска (понякога леко с бавни неустоими тласъци, друг път с пъргави поклащания); въртеше задничето си с безмерно изящество, преди да ми го поднесе. Що се отнася до фелациото, никога не бях изпитвал подобно нещо, тя подхождаше към фелациото, като че ли бе първото и последното в живота ѝ. Всяко едно от тях бе достатъчно оправдание за живота на мъжа.

Най-накрая ѝ се обадих след няколко допълнителни дни колебания; уговорихме се да се видим още същата вечер.

*

Продължаваме да говорим на "ти" с "бившите си приятелки", така е прието, но заменяме целувката по устата с целувка по бузата. Мириам беше с къса черна пола, чорапогащник, също черен, бях я поканил вкъщи, нямах особено желание за ресторанти, тя хвърли любопитен поглед на стаята, преди да се настани в дъното на канапето, полата ѝ беше наистина къса, беше се гримирала, попитах я дали иска да пие нещо, един бърбън, ако имаш, отвърна тя.

– Променил си нещо... – пое първата глътка тя, – но не виждам какво.

– Пердетата.

Бях окачил двойни пердета, в оранжево и в охра, с мотиви в леко етнически стил. Бях също така купил парче подхождащ плат, с който бях покрил канапето.

Тя се обърна, коленичи върху канапето, за да разгледа пердетата. "Хубави са – заключи накрая тя, – дори много хубави. Винаги си имал вкус. Поне доколкото това е възможно за един мачо" – смекчи похвалата тя. Седна отново на канапето с лице към мен.

– Не ми ли се сърдиш, че те наричам мачо?

– Не знам, може би си права, вероятно се приближавам към мачото; всъщност никога не съм бил убеден, че е много добра идея жените да гласуват, да получават същото образование като мъжете, да имат достъп до същите професии и т.н. Е, свикнахме с това, но дали е в действителност добра идея?

Тя присви учудено очи, стори ми се в продължение на няколко секунди, че тя наистина си задава въпроса, и аз също си го зададох за един кратък миг, преди да си дам сметка, че нямам отговор на този въпрос, не повече отколкото на който и да е било друг.

– Ти си за връщането на патриархата, така ли?

– Не съм нищо, знаеш го много добре, но патриархатът е имал поне заслугата да съществува, искам да кажа като обществена система, той упорито е отстоявал съществуването си, имало семейства с деца, които общо взето са възпроизвеждали една и съща схема, която е била действаща; сега няма вече деца, тоест всичко е свито.

– Да, теоретически ти си мачо, в това няма никакво съмнение. Същевременно имаш изтънчени литературни вкусове: Маларме, Юисманс, това със сигурност те отдалечава от обикновения мачо. Към това прибавям една женска чувствителност, анормална, по отношение на платовете за домашно обзавеждане. Освен това се обличаш винаги като прошляк. Личност мачо, облечена в стил гръндж, би била по-правдоподобна; но ти не обичаш ZZ ТОР[15], винаги си предпочитал Ник Дрейк[16]. С една дума, ти си парадоксална личност.

Налях си отново бърбън, преди дa ѝ отговоря. В агресията често се крие желание за съблазняване, срещнах го у Борис Сирюлник[17], а Борис Сирюлник е тежка кавалерия, този тип не можеш да го заблудиш, по отношение на психиката човекът си знае работата, един вид Конрад Лоренц[18], но за хората. Междувременно тя бе разтворила леко бедрата си в очакване на отговора ми, това вече беше езикът на тялото, бяхме в реалността.

– В това няма никакъв парадокс, ти просто използваш психологията на женските списания, която не е нищо друго освен типология на консуматорите: екологично отговорният буржоа бохем, показната буржоазия, симпатизиращите на гейовете нощни птици, сатаничният гийк, технозен, всяка седмица измислят по нещо ново. Аз не отговарям изцяло на нито един профил в тази класация на консуматора, това е.

– Не бихме ли могли... тази вечер, в която се виждаме отново, не бихме ли могли да се опитаме да си кажем нещо мило, не мислиш ли? – долових в гласа ѝ една дрезгавина, която ме угнети. "Гладна ли си", попитах, за да разсея неудобството, не, не беше гладна, но всичко свършва винаги с ядене. "Искаш ли суши?", естествено, прие, хората приемат винаги, когато им предложиш суши, най-взискателните гастрономи, както и най-загрижените за линията си жени, има нещо като всеобщ консенсус по отношение на това аморфно противопоставяне на суровата риба и белия ориз, разполагах с брошурата на един доставчик на суши, изчитането ѝ беше само по себе си вече досадно, уасабито, макито и рулото от сьомга, нищо не разбирах, а и нямах желание да разбирам каквото и да било, избрах комбинираното меню В3 и се обадих да го поръчам, в крайна сметка може би идеше да е по-добре да бяхме отишли на ресторант, след като затворих телефона, пуснах Ник Дрейк. Последва дълго мълчание, което наруших, доста глупаво, за да я попитам как ѝ вървят науките. Погледна ме с укор, преди да отговори, че вървят добре и че има намерение да направи магистратура по книгоиздаване. С облекчение установих, че мога да пренасоча разговора към по-обща тема, която беше в полза на плановете ѝ за кариера: докато цели отрасли от френската икономика се срутваха, книгоиздаването се радваше на добро състояние, отчиташе растеж на печалбите, дори учудващ, сякаш в отчаянието им единственото, което оставаше на хората, беше четивото.

– Май и ти не си много добре. Но честно казано, винаги си ми правил такова впечатление... – каза тя без враждебност, дори с тъга. Какво можех да отговоря на това, трудно беше да се опровергае.

– Толкова ли потиснат ти изглеждам? – запитах след отново последвалото мълчание.

– Потиснат не, в известен смисъл още по-лошо, винаги си притежавал една анормална честност, невъзможност за онези компромиси, които в крайна сметка позволяват на хората да живеят. Да приемем например, че си прав за патриархата, че е единствената надеждна формула. А това, че съм учила, че съм свикнала да се считам за индивидуалност, надарена със способността за размисъл, за взимане на решения, равни на тези на мъжете, тогава какво става с мене? Ставам за боклука ли?

Добрият отговор би бил най-вероятно "Да", но замълчах, всъщност може би не бях чак толкова честен. Сушито продължаваше да се бави. Налях си още една чаша бърбън, беше третата. Ник Дрейк продължаваше да пее за непорочни млади момичета, древни принцеси. А аз продължавах да нямам желание да ѝ направя дете, нито да поема своята част от домашните задължения, нито да купя портбебе кенгуру. Нямах дори желание да чукам, всъщност имах малко желание да чукам, но и същевременно малко желание да умра, общо взето сам не знаех какво точно, започвах да усещам как у мен се надига лека погнуса, какво, по дяволите, правеше "Рапид Суши"? Трябваше да я накарам да го посмуче, точно в този момент това би могло да даде втори шанс на двойката ни, но оставих неразположението да ме превземе, да се увеличава секунда след секунда.

– Може би е по-добре да си вървя... – каза тя след едно поне триминутно мълчание.

Ник Дрейк бе току-що приключил с воплите си, следваха оригванията на "Нирвана", прекъснах звука, преди да ѝ отговоря: "Ами, ако искаш...".

– Съжалявам, искрено съжалявам, че си в такова състояние, Франсоа – ми каза тя в антрето, вече облякла палтото си, – иска ми се да направя нещо, но не виждам какво, не ми даваш никакъв шанс – целунахме се отново по бузата, не мислех, че ще успеем да преодолеем това положение.

Сушито пристигна няколко минути след като си отиде. Имаше много.

II

След като Мириам си тръгна, останах повече от седмица сам; за първи път, откакто бях назначен професор, се почувствах неспособен да изнеса лекциите си в сряда. Интелектуалните върхове в живота ми бяха написването на дисертацията ми, публикуването на книгата ми, всичко това преди повече от десет години. Интелектуални върхове? Просто върхове? Навремето поне се чувствах оправдан. Оттогава произвеждах единствено кратки статии за "Списание на специалистите на XIX век" и понякога, по-рядко, за "Магазин литерер", когато темата им беше свързана с научния ми опит. Статиите ми бяха ясни, остри, блестящи; бяха като цяло ценени, още повече че никога не закъснявах с предаването им. Но беше ли това достатъчно, за да оправдае един живот? И какво е нужно, за да бъде оправдан един живот? Цялата съвкупност животни, смазващото болшинство от хора живеят, без никога да почувстват и ни най-малка нужда от оправдание. Живеят, защото живеят, и толкова, така разсъждават; и после, предполагам, умират, защото умират, и с това според тях свършва анализът. Ако не друго, поне като познавач на Юисманс се чувствах задължен да направя нещо що-годе по-добро.

Когато докторантите ме питат в какъв ред да разгледат произведенията на автора, на когото са решили да посветят дисертацията си, аз ги съветвам всеки път да го направят в хронологически ред. Не че животът на автора има действително значение: по-скоро последователността на книгите му, тя очертава нещо като интелектуална биография, която притежава своя собствена логика. В случая на Жорис-Карл Юисманс проблемът, естествено, се поставяше с особена острота по отношение на "Наопаки". Как, след като си написал толкова мощна с оригиналността си книга, която остава ненадмината в световната литература, как можеш да продължиш да пишеш?

Първият отговор, който ви хрумва, е, разбира се: изключително трудно. И действително наблюдаваме именно това в случая на Юисманс. "Извън играта", която следва след "Наопаки", разочарова, а и не може да бъде другояче, ако отрицателното впечатление, чувството за застой, за бавен спад не ви лишават изцяло от удоволствието от четивото, то е, защото на автора му е хрумнала блестяща идея: да разкаже в една книга, обречена да разочарова, историята на едно разочарование. Така логиката между сюжета и разработката му печели естетическото ни одобрение, с една дума, малко скучничко, но продължаваме да четем, въпреки че усещаме, че не само героите са "извън играта" по време на отчайващия им престой на село, но и самият Юисманс. Щяхме да имаме едва ли не чувството, че се опитва да се върне към натурализма (отвратителния натурализъм на селото, където селяните се оказват още по-гадни и алчни от парижаните), ако не бяха съноподобните разкази, които накъсват повествованието и го правят неспасяемо лошо и неопределимо.

Това, което помага в края на краищата на Юисманс още в следващия роман да се измъкне от безизходицата, е една проста и изпитана формула: да измисли един централен герой, говорител на автора, чието развитие ще можем да проследим в няколко книги. Бях изложил ясно всичко това в дисертацията си; трудностите ми започнаха след това, защото основното в развитието на Дюртал (и в това на самия Юисманс) в "Там", където още в първите страници той се сбогува с натурализма, до "Послушникът", предшестван от "На път" и "Катедралата", е приемането на католицизма.

Очевидно не е лесно за един атеист да говори за поредица от книги, чиято основна тема е приемането на една вяра, както не би било лесно за някого, който не е бил никога влюбен, за когото това чувство е напълно чуждо, да се заинтересува от роман, посветен на страстта. При отсъствие на истинско емоционално пристрастие усещането, което обзема постепенно атеиста, изправен пред приключенията на Дюртал, пред неговите сменящи се вълнения от отдръпването и възвръщането на Божията благодат, които са основната нишка в трите последни романа на Юисманс, е, за нещастие, отегчението.

На този етап от размишленията ми (току-що се бях събудил и пиех кафето си в очакване на зазоряването) ми хрумна една твърде неприятна мисъл: както "Наопаки" беше върхът в литературния живот на Юисманс, така Мириам беше върхът в моя любовен живот. Как щях да успея да преживея загубата на любимата си? Отговорът най-вероятно беше, че нямаше да успея.

В очакване на смъртта ми оставаше "Списанието на специалистите на XIX век", следващото събрание щеше да се състои след по-малко от седмица. Предстоеше и изборната кампания. Много хора се интересуват от политиката и от войната, но аз не ценях особено тези източници на забавление, чувствах се точно толкова политизиран, колкото един пешкир, и това беше несъмнено жалко. Вярно, че в младостта ми изборите бяха възможно най-безинтересни; посредствеността на "политическата оферта" беше чак изненадваща. Избираха кандидата на центърлевицата за един или два мандата в зависимост от личния му чар, поради не твърде ясни причини не можеше да претендира за трети; после този кандидат, и по-общо центърлевицата, омръзваха на населението, наблюдаваше се явлението "демократична смяна на властта", избирателите издигаха на власт кандидата на центърдесницата, и него за един-два мандата според качествата му. Странно, но западните страни бяха изключително горди с тази своя изборна система, която всъщност не беше нищо повече от подялба на властта между две съпернически банди, понякога дори стигаха до войни, за да я наложат на страни, които не споделят ентусиазма им.

Оттогава възходът на крайната десница беше направил събитията малко по-интересни, вмъквайки в дебатите забравената тръпка на фашизма; но едва през 2017-а нещата започнаха действително да се задвижват с втория тур на президентските избори. Международната преса, стъписана, присъстваше на този срамен, но аритметически непредотвратим спектакъл, на преизбирането на президент на левицата в една страна, все по-откровено надясно. През няколкото седмици, които последваха избора, в страната се разпространи странна, потискаща атмосфера. Беше нещо като задушаващо отчаяние, радикално, но пронизано тук-таме от бунтовни проблясъци. Тогава много хора решиха да изберат изгнанието. Един месец след втория тур Мохамед бен Абес съобщи за основаването на Мюсюлманското братство. Първият опит за политически ислям в лицето на Партията на мюсюлманите във Франция се бе провалил бързо поради дразнещия антисемитизъм на лидера ѝ, който доведе дори до свързването ѝ с крайната десница. Извличайки поука от този провал, Мюсюлманското братство се бе погрижило да запази умерена позиция; то защитаваше сдържано палестинската кауза и поддържаше сърдечни отношения с еврейските религиозни власти. По модела на действащите в арабските страни мюсюлмански партии, модел, използван вече във Франция от Комунистическата партия, същинската политическа дейност беше прехвърлена на една гъста мрежа от младежки движения, културни институции и благотворителни асоциации. В една страна, където масовият недоимък продължаваше неизбежно, година след година, да се разраства, този политика на създаване на мрежи бе дала плодовете си и бе позволила на Мюсюлманското братство да разшири кръга на публиката извън рамките на вероизповеданието, и то със светкавичен успех – според последните проучвания тази партия, която съществуваше едва от пет години, бе достигнала 21% от електоралните нагласи, следвайки по петите Социалистическата партия, на която даваха 23%. Що се отнасяше до традиционната десница, тя достигаше тавана си от 14%, докато Националният фронт оставаше със своите 32% несъмнено първата френска партия.

От няколко години насам Давид Пюжадас се беше превърнал в един от култовите политически журналисти и бе не само влязъл в техния "затворен кръг" (Кота, Елкабах, Дюамел и няколко други), което в историята на медиите означаваше, че е на достатъчно високо ниво, за да води президентския дебат между два тура, но беше надминал всичките си предшественици с любезната си твърдост, спокойствието си и най-вече със способността си да подминава обидите, да насочва дебата към дискутираната тема, когато ораторите се отклоняват от нея, и да създава така впечатление за достойна и демократична конфронтация. Кандидатката на Националния фронт, както и този на Мюсюлманското братство, го упълномощиха да арбитрира разговора им, със сигурност най-очаквания от всички, предшестващи първия тур, защото, ако кандидатът на Мюсюлманското братство, който от влизането си в кампанията се придвижваше неизменно все по-напред в сондажите, успееше да надмине кандидата на Социалистическата партия, щеше да се очертае един абсолютно небивал досега втори тур, чийто резултат щеше да бъде много несигурен. Симпатизантите на левицата, въпреки настойчивите призиви и заплашителния тон на своите ежедневни и седмични печатни източници на информация, оставаха сдържани по отношение на прехвърлянето на гласовете си в полза на кандидата мюсюлманин; симпатизантите на десницата, въпреки изключително категоричните декларации на ръководителите си, изглеждаха готови да прескочат бариерата и да гласуват на втория тур за "националната" кандидатка. Тъй че тази кандидатка играеше игра с огромен залог – най-големия в живота ѝ, в това нямаше никакво съмнение.

Двубоят щеше да се състои в сряда, нещо, което никак не ме улесняваше, предишната вечер бях купил асортимент от индийски ястия, позволяващи микровълнова обработка, и три бутилки обикновено червено вино. Антициклоничните въздушни маси се бяха разположили трайно от Унгария до Полша, попречвайки на въздушната депресия с център Британските острови да се придвижи на юг; в цяла континентална Европа времето се задържа студено и сухо. Докторантите ми бяха скъсали нервите през деня със своите противни въпроси от рода на защо по-незначителните поети (Мореас, Корбиер и т.н.) са считани за по-незначителни, какво им е попречило да бъдат считани за значителни (Бодлер, Рембо, Маларме, за по-бързо; после скачаме, за да стигнем до Бретон). Въпросите им не бяха безкористни, ама никак, бяха двама слаби и зли докторанти, единият имаше желание да пише за Кро, другият – за Корбиер, но същевременно не искаха да се издънят, осъзнавах го напълно, предизвикваха ме да отговоря в качеството си на представител на институцията. Измъкнах се, препоръчвайки им Лафорг, чийто статут беше междинен.

По време на дебата се осрах, и то доста, по-скоро микровълновата ми печка се осра, пусна в действие нова функция (въртеше се с максимална скорост, издавайки звук под нормалната скорост на звука, без при това да топли храната), вследствие на което трябваше да прибегна с индийските си пакетчета към тигана и така изпуснах една голяма част от разменените доводи. Но доколкото можах да ги проследя, нещата се развиваха с една едва ли не прекалена коректност, двамата кандидати за върховния пост множаха проявите на взаимно уважение, всеки на свой ред изразяваше огромната си любов към Франция и създаваше впечатлението, че е общо взето съгласен с всичко. А в същото време се разразиха сблъсъците в Монфермей между активистите на крайната десница и група млади африканци, които не си приписваха никаква политическа принадлежност – малко по-спорадични инциденти бяха наблюдавани от една седмица насам върху територията на общината вследствие на оскверняването на джамията. Един от интернет сайтовете, посветени на идентичността, потвърди на следващия ден, че сблъсъците са били много ожесточени и че няколко души са загинали – но Министерството на вътрешните работи отрече моментално тази информация. Както обикновено, председателката на Националния фронт и този на Мюсюлманското братство публикуваха, всеки от свое име, комюникета, в които се разграничаваха решително от подобни криминални действия. Медиите бяха направили преди две години няколко ударни репортажа, когато станаха първите въоръжени сблъсъци, но затова се говореше сега все по-малко и по-малко, сякаш всичко бе станало банално. В продължение на няколко години, дори и несъмнено няколко десетки години, "Монд", както и общо взето всички вестници на центърлевицата, което означава всъщност всички вестници, редовно изобличаваха касандрите, пророкуващи гражданска война между имигрантите мюсюлмани и местното население на Западна Европа. Както ми беше обяснил един колега, който преподаваше гръцка литература, това използване на мита за Касандра беше доста странно. В гръцката митология Касандра се явява първоначално като една много красива девойка, "подобие на Афродита златната", пише Омир. Влюбен в нея, Аполон ѝ дава дарбата да пророкува в замяна на очаквани любовни игри. Касандра приема дара, но отхвърля любовта на бога, който, разярен, плюе в устата ѝ, за да ѝ попречи завинаги да бъде разбрана от когото и да било, както и да ѝ вярват. Касандра предсказва първо отвличането на Елена от Парис, после избухването на Троянската война и предупреждава съотечествениците си за гръцката измама ("Троянският кон"), благодарение на която те превземат града. Накрая е убита от Клитемнестра, но не без да предскаже преди това убийството си, както и това на Агамемнон, който е отказал да ѝ повярва. С една дума, Касандра е пример за песимистични и непрекъснато сбъдващи се пророчества и изглежда, като вземем предвид фактите, журналистите не правеха нищо друго, освен да възпроизвеждат заслеплението на троянците. В това заслепление няма нищо исторически небивало – същото можеше да се открие у интелектуалците, писателите и журналистите от трийсетте години на миналия век, единодушно убедени, че Хитлер "накрая ще се вразуми". Вероятно е невъзможно за хора, живели и преуспели в даден обществен строй, да си представят гледната точка на онези, които, неочакващи и никога неочаквали нищо от този строй, замислят без особен уплах унищожаването му.

Всъщност от няколко месеца насам поведението на пресата на центърлевицата се бе променило: изстъпленията в предградията, междуетническите сблъсъци – за тях вече изобщо не се говореше, проблемът беше потулен с мълчание, дори бяха престанали да изобличават касандрите, които от своя страна замлъкнаха. Общо взето хората бяха, изглежда, уморени от приказките по темата; в средата, в която се движех, тази умора бе настъпила по-рано, отколкото навсякъде другаде; щеше да стане, каквото "трябваше да стане", ето как можеше да се обобщи общото настроение. Когато на следващата вечер отивах на коктейла на "Списанието на специалистите на XIX век", знаех предварително, че сблъсъците в Монфермей щяха да предизвикат твърде малко коментари, не повече, отколкото дебатите, предшестващи първия тур на президентските избори, и много по-малко, отколкото скорошните университетски назначения. Вечерта щеше да се състои на улица "Шаптал", в Музея на романтичния живот, нает за случая.

*

Открай време обичам площада "Сен Жорж", фасадите, очарователни със стила си Бел епок; спрях за малко пред статуята на Гаварни[19], преди да се изкача по улица "Нотр Дам дьо Лорет", после "Шаптал". От номер 16 навътре започваше една къса алея, обградена с дървета, която водеше до музея.

Времето беше меко и двойната врата бе широко отворена към градината; взех чаша шампанско, преди да се разходя между липите, и почти веднага забелязах Алис, тя беше доцент в Лионския университет III със специалност Нервал; роклята ѝ от тънко имприме с ярки цветя беше несъмнено онова, което наричат рокля за коктейли; честно казано, разликата между вечерна рокля и рокля за коктейли малко нещо ми убягваше, но бях сигурен, че независимо от случая Алис щеше да е облечена в подходяща рокля, компанията ѝ беше отморяваща и затова не се поколебах да я поздравя, макар че разговаряше с някакъв млад тип с ъгловато лице, с бяла кожа, облечен в син блейзер върху тениска на ПСЖ[20], обут в яркочервени гуменки; странно, но като цяло беше доста елегантно; той ми се представи под името Годфроа Ламперьор.

– Аз съм един от новите ви колеги... – каза той, обръщайки се към мен, забелязах, че си бе взел чисто уиски, – новоназначен съм в "Париж III".

– Да, научих за назначението ви, вие сте със специалност Блоа, нали?

– Франсоа винаги е мразил Блоа – се намеси Алис лекомислено, – но като познавач на Юисманс той е от друга партия, естествено.

Ламперьор се обърна към мен, усмихвайки се с изненадваща топлота, и ми каза: "Разбира се, че ви познавам... Изпитвам огромно възхищение към трудовете ви върху Юисманс", после замълча известно време, търсейки думите, без да престане да ме гледа вторачено, погледът му беше толкова вторачен, че си помислих, вероятно се е гримирал, най-малкото е подчертал миглите си със спирала, в този миг ми се стори, че ще ми каже нещо важно. Алис ни наблюдаваше с оня едновременно мил и леко подигравателен поглед на жените, принудени да слушат разговор между мъже, който винаги напомня на колебанието между педерастията и дуела. Един доста силен повей на вятъра над нас разлюля листата на липите. В този миг дочух много надалеч много смътно тъп звук, наподобяващ експлозия.

– Странно – каза най-сетне Ламперьор, – че оставаме близки на авторите, на които сме се посветили в началото на живота си. Логично е човек да си помисли, че след един-два века страстите ще угаснат, че като учени ще достигнем до някаква литературна обективност и т.н. Но не, съвсем не. Юисманс, Зола, Барбе, Блоа, всички те са се познавали, имали са отношения на приятелство или на омраза, съюзявали са се, сърдели са се, историята на връзките им е историята на френската литература; а ние, на повече от един век разстояние, ние възпроизвеждаме същите тези връзки, оставаме верни на шампиона, когото сме си избрали, готови сме заради него да се обичаме, да се сърдим, да воюваме, пишейки статии.

– Прав сте, но това е хубаво. То показва най-малкото, че литературата е сериозна работа.

– Никой никога не се е сърдил на бедния Нервал... – намеси се Алис, но Ламперьор, струва ми се, дори не я чу, продължи да ме гледа вторачено, сякаш погълнат от собствените си слова.

– Вие сте били винаги сериозен човек – поде той, – чел съм всичките ви статии в списанието. Моят случай съвсем не е такъв. Аз бях запленен от Блоа на двайсет години, запленен от неговата непримиримост, от необуздаността на презрението му и на обидите му; но същевременно това беше и до голяма степен мода. Блоа беше абсолютното оръжие срещу XX век. С неговата посредственост, обществено ангажираната му тъпота, лепкавия му хуманитаризъм; срещу Сартър, срещу Камю, срещу всички палячовци на обществената ангажираност; както и срещу всички формалисти, от които ти се повдига, новия роман, всички тези безумия без всякакво значение. Сега съм на двайсет и пет години – продължавам да не обичам Сартър, нито Камю, нито каквото и да било, наподобяващо новия роман, но виртуозността на Блоа започна да ми става тягостна, и трябва да призная, че духовното измерение, с което си прави непрекъснато гаргара, не ми говори вече нищо. Сега изпитвам по-голямо удоволствие да препрочитам Мопасан или Флобер – пък дори и Зола, е, някои страници. И разбира се, много любопитният Юисманс...

Притежава доста привлекателния белег на "десен интелектуалец", си помислих аз, това ще му осигури известно своеобразие във факултета. Можеш да оставиш хората да говорят дълго, те са винаги погълнати от собствените си изказвания, но е нужно от време на време и ти да се включиш, поне минимално. Погледнах Алис, без да очаквам нещо от нея, знаех, че това въобще не я интересуваше, този период, тя беше Fruhromantik[21], и то крайна. Едва не попитах Ламперьор: "Вие какъв сте, католик, фашист или смесица от двете?", но се спрях, явно бях загубил връзката си с десните интелектуалци, съвсем не знаех как да подходя към тях. В далечината се чу нещо като продължителна пукотевица. "Какво ли е това?" – попита Алис. "Прилича на изстрели" – добави тя с колеблив тон. Внезапно замълчахме и аз си дадох сметка, че всички разговори в градината бяха секнали, отново се долавяше шумоленето на вятъра в листата, както и дискретни стъпки върху чакъла, някои гости напускаха залата на коктейла и вървяха бавно между дърветата в очакване на нещо. Двама преподаватели от Университета в Монпелие минаха близо до мен, бяха включили смартфоните си и ги държаха по странен начин с хоризонтално изправен екран, като пръчки на водотърсачи. "Няма нищо... – изпъшка единият, – все още говорят за супермаркетите G20." Ако си мислят, че телевизионните канали ще отразят събитието, дълбоко се лъжат, си казах аз, колкото го направиха вчера в Монфермей, затъмнението беше пълно.

"За първи път се гърми в Париж" – отбеляза Ламперьор с неутрален тон. В същия миг се чуха отново изстрели, този път много ясни и които изглеждаха много близо, после от експлозия, още по-силен. Всички гости се извърнаха моментално в тази посока. Стълб от пушек се издигаше в небето над сградите, трябва да беше някъде около площада "Клиши".

"Май нашата вечеринка ще приключи преждевременно..." – заяви Алис лекомислено. И наистина много от поканените се опитваха да телефонират, някои от тях се оттегляха към изхода, но бавно, на пресекулки, сякаш искаха да покажат, че продължават да се владеят, че не се поддават в никакъв случай на пристъп на паника.

– Можем да продължим у нас разговора си, ако искате – предложи Ламперьор. – Живея на улица "Кардинал Мерсие", на две крачки е оттук.

– Имам лекции утре сутринта в Лион, TGV[22]-mo ми е в шест часа – каза Алис, – май е по-добре да се прибирам.

– Сигурна ли си?

– Да, странно, но никак не ме е страх.

Гледах я и се чудех дали да настоявам, но странното беше, че и аз не се страхувах, непонятно защо, но бях убеден, че сблъсъците на булевард "Клиши" ще приключат.

Туингото на Алис беше паркирано на ъгъла на улица "Бланш". "Никак не съм сигурен, че това, което правиш, е благоразумно – казах аз, след като я целунах по бузата, – обади ми се все пак, като пристигнеш." Тя кимна и потегли. "Забележителна жена..." – каза Ламперьор. Съгласих се и същевременно си помислих, че в крайна сметка знам много малко за Алис. Освен почетните отличия и издигането в кариерата недискретните сексуални одумки бяха горе-долу единствената тема на разговор между колеги; а за нея не бях чувал никога каквато и да било клюка. Беше интелигентна, елегантна, хубава – на каква ли възраст беше? Някъде около моята, между четиресет и четиресет и пет години – и по всичко личеше, че е сама. Малко ѝ е рано да се отказва, си казах, но си спомних, че само преди една вечер подобна перспектива виждах и пред себе си. "Забележителна!" – натъртих аз, като се опитвах да отпъдя тази мисъл от главата си.

Престрелките бяха спрели. Поемайки по улица "Балю", пуста в този час, ние се озовахме в епохата на нашите любими автори, обърнах внимание на Ламперьор аз; почти всички сгради, невероятно запазени, бяха от времето на Втората империя и началото на Третата република.

– Вярно, дори вторниците на Маларме са се провеждали съвсем наблизо, на улица "Дьо Ром"... – отговори той. – А вие къде живеете?

– На авеню "Дьо Шоази". По-скоро седемдесетте години на миналия век. По-малко забележителна епоха от литературна гледна точка, естествено.

– Онова, което наричат Чайнатаун?

– Именно, живея в самото сърце на Чайнатаун.

– Може да се окаже далновиден избор – каза той замислено, след дълго умуване.

В този момент стигнахме до ъгъла на улица "Клиши". Спрях, смаян. На около стотина метра на север площадът "Клиши" беше обзет от пламъци; виждаха се каросериите на коли и на един автобус, овъглени; статуята на маршал Монси, величествена и черна, се открояваше насред пожара. Нямаше жив човек. Сцената бе потънала в тишина, нарушавана единствено от повтарящия се вой на една сирена.

– Запознат ли сте с кариерата на маршал Монси?

– Ни най-малко.

– Бил е войник на Наполеон. Отличил се е при защитата на бариерата на Клиши срещу руските завоеватели през 1814 година. Ако етническите сблъсъци се пренесат в центъра на Париж – продължи Ламперьор със същия тон, – китайската общност няма да участва в тях. Много е вероятно Чайнатаун да се превърне в един от най-сигурните квартали на Париж.

– Нима мислите, че това е възможно?

Той повдигна рамене, без да отговори. В този миг забелязах с удивление двама полицаи с преметнати през рамо картечници, облечени в униформи от кевлар[23], да се спускат най-спокойно по улица "Клиши" по посока на гарата "Сен Лазар". Разговаряха оживено и не ни удостоиха дори с поглед.

– Те са... – бях толкова ужасен, че ми бе трудно да говоря, – те се държат, сякаш нищо не се е случило.

– Да – Ламперьор беше спрял да върви и си поглаждаше замислено брадичката. – Виждате, че е доста трудно в този момент да се каже какво е възможно и какво не е. Ако някой се опита да твърди обратното, той е или глупак, или лъжец; според мен никой не може да претендира, че знае какво ще се случи през следващите седмици. Та... – подхвана отново той след кратък размисъл, – сега сме съвсем близо до моя дом. Надявам се, че всичко ще е наред с вашата приятелка...

*

"Улица "Кардинал Мерсие", тиха и пуста, беше задънена и завършваше с фонтан, обграден с колонада. Наоколо масивни портали, снабдени с камери за наблюдение, водеха към обрасли с дървета дворове. Ламперьор натисна с показалец малка алуминиева пластинка, служеща вероятно за биометрична идентификация, и мигновено пред нас се вдигна една метална завеса. В дъното на двора различих, почти скрит от чинарите, неголям частен дом, богатски и елегантен, в стил Second Empire[24]. Чудех се: със сигурност заплатата му на начинаещ доцент не би му позволила да обитава подобно жилище, тогава какво?

Не знам защо, но си представях своя млад колега сред минималистичен декор, изчистен, с много бяло. Но обзавеждането отговаряше напълно на стила на сградата: тапициран с коприна и кадифе, холът беше пълен с удобни кресла, с кръгли масички, инкрустирани с мозайки от мрамор и седеф; една много голяма картина в помпозен стил, вероятно автентичен Бугьоро[25], беше окачена на видно място над изящно изработена камина. Разположих се на един диван, облечен в тъмнозелен рипсен плат, приех чаша крушова ракия.

– Можем да се опитаме да разберем какво става, ако искате... – ми предложи той, сервирайки.

– Не, знам много добре, че няма да има нищо по информационните канали. Може би по CNN, ако имате сателитна антена.

– Опитвах в последно време, няма нищо пo CNN, нищо пo Youtube, но това можеше да се очаква. По Rutube пускат от време на време по някое видео хора, които снимат с подвижните си телефони; но е много несигурно, защото и там не намерих нищо.

– Не мога да разбера защо са се решили на това абсолютно затъмнение, не разбирам какво цели правителството.

– Според мен това е ясно, страхуват се Националният фронт да не спечели изборите. Всяка картина градски размирици означава допълнителни гласове за Националния фронт. В момента крайната десница е тази, която се опитва да разбунва страстите. Естествено, младите от крайните квартали реагират много бързо; но ако се замислите, през последните месеци всеки път, когато нещата излизат извън контрол, винаги първопричината е някаква антиислямистка провокация: осквернена джамия, жена, която под заплаха е била принудена да си съблече никаба, все неща от този род.

– И мислите, че зад всичко това стои Националният фронт?

– Не, те не могат да си го позволят. Работите не се нареждат точно така, да кажем, че има и други начини.

Изпи си чашата, наля ни наново и млъкна. Картината на Бугьоро над камината изобразяваше пет жени в една градина – едни бяха облечени в бели туники, други бяха почти голи, – наобиколили къдрокосо голо дете. Една от голите жени криеше с ръце гърдите си; другата не можеше, държеше букет полски цветя. Имаше хубави гърди, а художникът беше много добър в драпировките. Всичко това беше старо почти век и ми изглеждаше толкова далечно – първата реакция беше на удивление пред толкова неразбираем предмет. Бавно, постепенно, човек би могъл да се опита да влезе в кожата на един от тези буржоа от XIX век, един от тези нотабили с рединготи, за които е била нарисувана картината; би могъл като тях да изпита начало на еротично вълнение пред тази гръцка голота; но всичко това би било много трудно и мъчително връщане във времето. Мопасан, Зола, дори Юисманс бяха далеч по-леснодостъпни. Може би трябваше да говоря именно за това, за тази странна способност на литературата, но реших да продължа да говоря за политика, имах желание да узная повече, а той, изглежда, знаеше повече или поне правеше такова впечатление.

– Вие сте били свързан с движенията за идентичност, струва ми се? – тонът ми беше идеален, на светски човек, който се интересува, който е любопитен и нищо повече, доброжелателна неутралност с елегантен оттенък. Той се усмихна прямо, без задни мисли.

– Да, знам, че този слух се е разпространил във факултета... Да, наистина принадлежах на едно движение за идентичност преди няколко години. Беше Движението за идентичност на католиците, често роялисти, изпълнени с носталгия, всъщност романтици – но и алкохолици в повечето случаи. Всичко това обаче се промени изцяло, загубих контакт с тях и струва ми се, ако днес попадна на някоя от сбирките им, всичко ще ми е чуждо.

Замълчах съвсем преднамерено: когато човек мълчи преднамерено и ги гледа право в очите, създавайки впечатление, че жадно пие думите им, хората говорят. Те обичат да ги слушат, всички водещи анкети го знаят; всички водещи анкети, както и всички писатели, както и всички шпиони.

– Знаете ли... – подхвана наново той, – Блокът за идентичност беше в действителност всичко друго освен блок, беше разделен на многобройни фракции, които никак не се разбираха и спогаждаха помежду си: католици, солидаристи, свързани с "Третия път"[26], роялисти, неоезичници, крайни привърженици на светската държава, дошли от крайната левица... Но всичко се промени със създаването на "Автохтонните европейци". Вдъхновени в началото от "Автохтонните републиканци", но приемайки точно обратната теза, те успяха да изпратят ясно и обединяващо послание: ние сме автохтонното население на Европа, първите заселници по тези земи и отказваме ислямската колонизация, както и отказваме настъплението на американските компании и изкупуването на нашето наследство от новите капиталисти, дошли от Индия, Китай и т.н. Те бяха Жеронимо, Кошиз, Ситинг Бул[27], което беше доста умело измислено; но най-вече интернет сайтът им беше много моден от графична гледна точка, с впечатляващи анимации и подходяща музика, което им доведе нова публика, публика от млади хора.

– Ама вие наистина ли мислите, че искат да предизвикат гражданска война?

– В това няма ни най-малко съмнение. Ще ви покажа един текст, който се появи в интернет...

Стана и отиде в съседното помещение. Откакто бяхме влезли в хола му, шумовете от престрелката сякаш бяха спрели – само дето не бях сигурен, че се чуваха в къщата му, задънената улица беше изключително спокойна.

Върна се и ми подаде десетина подшити с телбод страници, напечатани с дребен шрифт, документът носеше съвсем ясното заглавие: ДА ПОДГОТВИМ ГРАЖДАНСКАТА ВОЙНА.

– Е, има много от този род, но този е един от най-синтезираните, с най-надеждните статистически данни. Има доста цифри, тъй като изследват случаите на двайсет и две страни от Европейския съюз, но заключенията им са за всички едни и същи. В резюме тезата им е, че трансцендентността е предимство на естествения подбор: двойките, изповядващи една от трите религии на Книгата, при които са се запазили патриархалните ценности, имат повече деца от двойките от агностици и атеисти, при тях жените са по-малко образовани, хедонизмът и индивидуализмът са по-малко изявени. Трансцендентността е впрочем до голяма степен генетически предаваща се черта; приемането на дадена религия или отхвърлянето на семейните ценности са от второстепенно значение, хората остават верни в огромното мнозинство от случаите на метафизичната система, в която са били възпитани. Атеистичният хуманизъм, върху който почива светското понятие за "живеене заедно", е следователно обречен на краткотрайност, процентът от монотеистично население неизбежно ще се увеличава много бързо, като това се отнася особено за мюсюлманското население – независимо дори от имиграцията, която ще подсили още повече този феномен. Що се отнася до защитниците на европейската идентичност, те приемат поначало, че между мюсюлманите и останалото население ще избухне, рано или късно, гражданска война. И считат, че ако имат някакъв шанс да спечелят тази война, то тя трябва да избухне възможно най-бързо – най-вероятно преди 2050, но за предпочитане много преди това.

– Всичко това ми изглежда логично...

– Да, в политически и военен план те са несъмнено прави. Остава да видим дали са решили да преминат към действие сега – и в коя страна. Отхвърлянето на мюсюлманите е еднакво силно почти във всички европейски страни; Франция обаче е доста особен случай поради армията си. Френската армия остава една от първите армии в света, тази линия е поддържана въпреки бюджетните ограничения от всички последователни правителства, което означава, че никое бунтовно движение не може да се надява да успее, ако правителството реши действително да намеси армията. Следователно стратегията е задължително различна.

– Тоест?

– Военните кариери са къси. В момента френската армия – сухопътни войски, военноморски и военновъздушни сили, всички, взети заедно – има състав от 330 000 души, като включвам и жандармерията. Годишният набор е около 20 000 души, което означава, че в продължение на около петнайсет години целият състав на френската армия ще бъде подновен. Ако младите активисти на Движението за идентичност – а те са почти всички млади – се запишат за конкурсите за набиране на нов състав на армията, те биха могли да превземат идеологическия ѝ контрол за сравнително кратко време. Това е линията, поддържана от политическото крило на движението от самото начало, именно това предизвика преди две години скъсването му с военното крило, което подкрепяше незабавното преминаване към въоръжена борба. Мисля, че политическото крило ще запази контрола си, докато военното ще спечели като привърженици само няколко маргинали, дошли, запленени от оръжията, от дребната организирана престъпност; естествено, положението е вероятно различно в другите страни, особено в Скандинавия. Мултикултурната идеология е още по-потискаща в Скандинавия, отколкото във Франция, активистите за идентичност са многобройни и опитни, докато от другата страна армията е с незначителен състав и би била вероятно неспособна да се справи със сериозни бунтове. Да, ако в близкото бъдеще в Европа се надигнеше всеобщо въстание, то би започнало вероятно от Норвегия или от Дания; Белгия и Холандия са също потенциално твърде нестабилни зони.

Към два часа сутринта всичко изглеждаше спокойно и аз намерих лесно такси. Поздравих Ламперьор за качеството на крушовата му ракия – всъщност бяхме почти изпили бутилката. Естествено, както всички, бях чувал от години, ако не и от десетки години, да се говори на тези теми. Изразът "след мен потоп" е приписван ту на Луи XV, ту на любовницата му мадам Дьо Помпадур. Той обобщаваше много добре състоянието на духа ми, но за първи път ми мина през ум една обезпокоителна мисъл: потопът в крайна сметка можеше да се случи преди моята кончина. Очевидно не се надявах на щастлив край на живота си, нямаше никаква причина да ми бъдат спестени скръбта, недъзите, страданията; но до този момент можех поне да се надявам да напусна света без прекалени изстъпления.

Беше ли прекалено черноглед? За съжаление, струва ми се, че не беше; това момче бе оставило у мен впечатлението за един много сериозен човек. На следващата сутрин проведох търсене пo Rutube, но не намерих нищо за площад "Клиши". Попаднах единствено на ужасяващо видео, макар в него да нямаше никакъв елемент на насилие: петнайсетина души, облечени от глава до пети в черно, с маски и качулки, въоръжени с картечници, се бяха разгърнали във формата на V и напредваха бавно сред един градски декор, който напомняше квартала на размириците в Аржантьой. Това явно не беше видео, снимано с подвижен телефон: качеството на образа беше превъзходно, при това имаше и ефект на забавено движение. Статично, впечатляващо, направено с ракурс отдолу, то имаше за цел единствено да потвърди нечие присъствие, спечелването на контрол върху определена територия. В случай на етнически конфликт аз щях да бъда автоматически класиран откъм страната на белите, и днес за първи път, излизайки на пазар, отдадох почит на китайците за това, че от самото създаване на квартала не бяха допуснали заселването му с чернокожи или с араби – изобщо с некитайци, с изключение на няколко виетнамци.

Би било по-предпазливо човек да предвиди място за оттегляне, в случай че нещата се влошат много бързо. Баща ми обитаваше вила в масива Дез Екрен и живееше там отскоро (поне аз го знаех отскоро) с нова приятелка. Майка ми, в депресия, живееше в Ньовер и единствената ѝ компания беше булдогът ѝ. Вече около десетина години нямах никакви вести от тях. Двамата бейбибумъри[28] към мен са проявявали винаги неумолим егоизъм, тъй че нямах особено основание да се надявам на доброжелателния им прием. Въпросът дали ще видя отново родителите си, преди да умрат, ми минаваше понякога през ум, но отговорът беше всеки път отрицателен, и не мислех, че дори една гражданска война би била в състояние да уреди нещата, те пак биха намерили претекст да ми откажат подслон; в това отношение претексти никога не им липсваха. По-късно дойдоха приятелите, неколцина, всъщност немного, бях прекъснал контактите си; после – Алис, нея можех без всякакво съмнение да считам за приятелка. Но общо взето след раздялата с Мириам аз бях изключително сам.

*

Неделя, 15 май

Винаги съм обичал дните на президентски избори; дори ми се струва, че с изключение на световните първенства по футбол, това беше любимата ми телевизионна програма. Напрежението бе очевидно по-малко, изборите се подчиняват на онази особена схема на разказа, при която краят е известен от самото начало, но затова пък огромното разнообразие от изказващите се (политолози, "водещи" политически журналисти, тълпите активисти, ликуващи или опечалени, в изборните щабове на различните партии... и накрая политиците с техните декларации на живо, премислени или развълнувани), всеобщата възбуда на участниците създаваше истински онова впечатление, толкова рядко, толкова ценно, толкова положително от телевизионна гледна точка, че изживяваш непосредствено исторически момент.

Разочарован от предишния дебат, който микровълновата ми печка ми беше попречила на практика да проследя, аз бях купил този път тарама, хумус[29], блини и хайвер на зърна и бях сложил на студено предишната вечер две бутилки "Рюли". Още когато Давид Пюжадас взе думата в деветнайсет и петдесет, разбрах, че изборната вечер ще може да се сравни с най-прочутото вино и че ми предстоеше да изживея изключителен телевизионен миг. Пюжадас оставаше, естествено, много професионален, но блясъкът в очите му не лъжеше – резултатите, които му бяха вече известни и които имаше право да обяви след десет минути, бяха огромна изненада, френският политически пейзаж щеше да се преобърне.

"Това е истинско земетресение" – съобщи той, когато започнаха да се появяват първите числа. Националният фронт водеше с голяма преднина, с 34.1% от гласовете; това беше почти нормално, от месеци насам всички предварителни проучвания го показваха, кандидатката на крайната десница беше набрала малко повече точки едва през последните седмици от кампанията си. Но след нея, почти равни, бяха кандидатът на Социалистическата партия с 21.8% и кандидатът на Мюсюлманското братство с 21.7%, разделяха ги толкова малко гласове, че положението можеше да се преобърне, и вероятно щеше да се преобърне в течение на вечерта, когато щяха да се знаят гласовете от избирателните секции в Париж и другите големи градове. С 12.1% от гласовете кандидатът на десницата явно отпадаше от състезанието.

Жан-Франсоа Копе се появи на екрана едва в двайсет и един и петдесет. Измършавял, зле обръснат, с вратовръзка накриво, той създаваше повече от всякога впечатлението на човек, на когото са отправили съдебно обвинение през последните часове. С мъчителна смиреност Копе призна, че става дума за поражение, за сериозно поражение, за което той поема изцяло отговорността; но за разлика от Лионел Жоспен през 2002-ра не стигна дотам, че да се оттегли изцяло от политическия живот. Що се отнася до инструкциите за гласуване на втория тур, той не даде такива; политическото бюро на Съюза за народно движение (UMP) щеше да свика събрание през седмицата, за да вземе съответното решение.

В двайсет и два часа двамата кандидати продължаваха да са с малка разлика, последните числа отчитаха все същия процент – поради тази несигурност кандидатът на социалистите се въздържаше да направи изказване, което щеше да бъде предвидимо трудно. Щяха ли двете партии, които структурираха френския политически живот от началото на Петата република, да бъдат пометени? Подобна хипотеза беше толкова изумителна, че сякаш всички коментатори, които се сменяха бързо един след друг на екрана – та дори и Давид Пюжадас, който едва ли можеше да бъде обвинен в благосклонност към исляма и който беше известен като близък на Манюел Валс, – тайно го желаеха. Минавайки от един канал на друг с такава скорост, като да притежаваше дарбата да бъде вездесъщ, и успешно изпълнявайки до един часа през нощта ослепителни пируети с шала си, Кристоф Барбие беше безспорно един от царете на тази изборна вечер, засенчвайки без затруднение Рьоно Дели, мрачен и печален пред резултата, който списанието му не бе успяло да предвиди, и дори Ив Треар, обикновено доста по-борбен.

Едва малко след полунощ, в момента, когато привършвах втората бутилка "Рюли", обявиха окончателните резултати: Мохамед бен Бюлие, кандидатът на Докторантската федерация, беше на второ място с 22.3% от гласовете. С 21.9%, кандидатът на социалистите беше елиминиран. Манюел Валс произнесе кратко слово, много сдържано, в което поздравяваше двамата спечелили кандидати и отлагаше всякакво последващо решение до събранието на управителния съвет на Социалистическата партия.

*

Сряда, 18 май

Когато отидох във факултета, за да предам лекциите си, изпитах за първи път чувството, че нещо може да се случи, че политическата система, в която бях свикнал да живея от автохтонното си детство и която от доста време видимо се пропукваше, можеше да се разпадне отведнъж. Не знам какво точно ми създаваше това усещане. Може би поведението на студентите ми от магистърската степен: колкото и аморфни и деполитизирани да бяха, те изглеждаха напрегнати, тревожни, опитваха се да хванат някакви откъслечни новини със смартфоните и таблетите си; във всеки случай бяха повече от всякога разсеяни по време на часа ми. Може би походката на момичетата с бурки, по-сигурна и по-бавна от обикновено; придвижваха се смело напред, три по три, без да се промъкват както обикновено покрай стените, вече владетелки ра терена.

При това бях потресен от инертността на колегите ми. За тях сякаш не съществуваше никакъв проблем и нищо не ги засягаше, което само потвърждаваше наблюденията ми от години насам: стигналите до статута на университетски преподавател не могат да си представят, че определено политическо развитие би оказало влияние върху кариерата им; смятат се за абсолютно недосегаеми.

В края на деня, завивайки по улица "Сантьой" на път за метрото, зърнах Мари-Франсоаз . Забързах се, почти се затичах, за да я догоня, и когато се изравних с нея, след кратък поздрав я попитах направо:

– Мислиш ли, че колегите ни имат право да са толкова спокойни? Вярваш ли, че сме наистина защитени?

– Ааа! – възкликна тя, направи гримаса на гном, която я загрози още повече, и запали един "Житан". – Точно се чудех дали някой най-сетне ще се събуди в този проклет факултет. Не, съвсем не сме защитени, повярвай ми, имам основание да го кажа...

Остави да изминат няколко секунди, преди да продължи:

– Мъжът ми работи в Генералната дирекция за вътрешната сигурност...

Изгледах я удивен: за първи път от десетте години, през които я срещах, си давах сметка, че е била жена и че в известен смисъл е още такава, че един мъж е могъл един ден да изпита желание към това набито, трътлесто същество от рода земноводни. За щастие, тя не схвана изненадата ми.

– Знам – каза самодоволно, – всички се изненадват. Нали знаеш какво означава ГДВС?

– Тайни служби? Нещо от рода на Дирекцията за наблюдение на територията?

– ДНТ не съществува вече. Сляха я с Главното разузнаване и образуваха Централната дирекция за вътрешното разузнаване, която се преобразува по-късно в Генерална дирекция за вътрешната сигурност, ГДВС.

– Мъжът ти е, значи, нещо като шпионин?

– Не съвсем, шпионите са по-скоро към Генералната дирекция за външната сигурност. ГДВнС зависи от Министерството на отбраната, а ГДВС е част от Министерството на вътрешните работи.

– Следователно това е политическата полиция?

Тя отново се усмихна, по-дискретно, което я загрозяваше по-малко.

– Официално, естествено, не приемат названието, но всъщност да, те са нещо такова. Наблюдават екстремистките движения, онези, които може да се отклонят по посока на тероризма, това е една от основните им задачи. Защо не дойдеш на чаша вкъщи, мъжът ми ще ти обясни всичко. Е, ще ти обясни, доколкото има право да говори, самата аз не съм много наясно, нещата се променят непрекъснато в зависимост от развитието на различните случаи. Но независимо от всичко след изборите ще настъпят сътресения и те ще засегнат непосредствено факултета.

Живееха на скуар[30] "Вермьонуз", на пет минути пеша от "Сансие". Мъжът ѝ по нищо не приличаше на служител от тайните служби, поне както си го представях аз (всъщност как си го представях? – вероятно като корсиканец, някаква смесица между вагабонтин и барман). Чистичък и засмян, с толкова гладък череп, като да беше лъснат, той беше облякъл домашно сако в шотландско каре, но вероятно на работа носеше папийонка, може би и жилетка под сакото, всичко у него излъчваше една малко старомодна елегантност. Още от самото начало ми направи впечатление със своята интелектуална пъргавина, почти ненормална; беше вероятно единственият бивш студент от улица "Юлм"[31], който след получаването на дипломата си там се е явил на конкурс във Висшето национално полицейско училище.

– Веднага щом ме назначиха за следовател – каза той, сипвайки ми порто, – поисках да бъда прехвърлен в тайните служби; за мен това беше нещо като призвание – допълни с лека усмивка, сякаш вкусът му към тайните служби не беше нищо повече от една невинна мания.

Замълча за известно време, отпи една първа глътка, пак замълча, след което продължи:

– Преговорите между Социалистическата партия и Мюсюлманското братство се оказаха по-трудни, отколкото се предвиждаше. Въпреки че мюсюлманите са готови да дадат повече от половината министерства на левицата – включително и ключови министерства като на финансите и на вътрешните работи. Те нямат никакви различия нито по отношение на икономиката, нито по отношение на данъчната политика; както и по отношение на сигурността – напротив, дори имат, за разлика от партньорите си социалисти, начини да въведат ред в кварталите, където има брожения. Съществуват някои несъгласия във връзка с външната политика, биха желали Франция да осъди по-решително Израел, но по този въпрос левицата ще отстъпи без проблем. Основната трудност, ябълката на раздора при тези преговори, е Националното образование. Интересът към образованието е стара социалистическа традиция и работещите в него са единствените, които никога не изоставиха Социалистическата партия, които я крепяха – до самия ръб на пропастта; само че сега те се сблъскват със събеседник, който е по-мотивиран и от тях самите и който няма да отстъпи под никакъв претекст. Знаете ли, Мюсюлманското братство е особена партия: много от политическите залози са им едва ли не безразлични; и най-вече те не поставят икономиката в центъра на всичко. За тях най-важното са демографията и образованието; онази част от населението, която се отличава с най-висок коефициент на раждаемост и която успява да предаде ценностната си система, побеждава; за тях нещата са точно толкова прости, икономиката, та дори и геополитиката са само прах в очите: онзи, който контролира децата, контролира бъдещето, точка. Ето защо единственият капитален въпрос, единственият въпрос, по който очакват да получат пълно удовлетворение, е образованието на децата.

– И какво искат?

– Какво ли? Според Мюсюлманското братство всяко френско дете трябва да има възможност от началото до края на учението си да получи ислямско образование. А ислямското образование е, от всички възможни гледни точки, много различно от светското образование. Първо, то не може в никакъв случай да бъде смесено; и само определени науки ще бъдат отворени за жените. Онова, което всъщност искат, е повечето жени да бъдат насочвани след първоначалното образование към училища за домакини и да се омъжват колкото се може по-бързо – като едно ограничено малцинство ще може да продължи образованието си, преди да се омъжи, в области като литературата и изкуствата, това е техният модел за идеално общество. Освен това всички преподаватели, без изключение трябва да са задължително мюсюлмани. Правилата, които се отнасят до хранителния режим в столовете, до времето, отредено на петте дневни молитви, трябва да бъдат спазвани, но най-вече учебната програма трябва да бъде приспособена към ученията на Корана.

– Мислите ли, че преговорите им ще успеят?

– Нямат избор. Ако не успеят да постигнат споразумение, Националният фронт ще спечели изборите. Макар че дори да успеят, той все още запазва всички шансове да спечели, вие, както и аз, сте следили сондажите. Дори Копе да декларира, че лично той би се въздържал да гласува, 85% от избирателите на Съюза за народно движение ще прехвърлят гласовете си на Националния фронт. Резултатите ще са с малка разлика, с много малка разлика: 50 на 50, наистина.

– Не, единственото разрешение, което им остава – продължи той, – е да предприемат системно дублиране на учебните програми. Що се отнася до полигамията, те вече стигнаха до споразумение, което би могло да им послужи за модел. Републиканският брак остава непроменен, съюз между двама души, жени или мъже. Мюсюлманският брак, евентуално полигамен, няма да има никаква стойност от гражданска гледна точка, но ще бъде признат като валиден и ще дава права, които ще се осъществяват чрез центровете за обществено осигуряване и данъчните услуги.

– Сигурен ли сте? Това ми изглежда невероятно...

– Абсолютно, вече е отразено в преговорите; всъщност то отговаря изцяло на теорията на шериата за малцинствата, която движението на Мюсюлманското братство поддържа отдавна. Що се отнася до образованието, това може донякъде да се приложи и към него. Републиканското училище ще остане, каквото е, отворено за всички – но с много по-малко пари, бюджетът на Националното образование ще бъде разделен най-малко на три и този път учителите нямат да могат нищо да спасят; в настоящия икономически контекст всяко намаляване на бюджета ще получи със сигурност всеобщо одобрение. Успоредно с това ще бъде създадена система от мюсюлмански частни училища, чиито дипломи ще бъдат равностойни – и които биха могли да получават частни субсидии. Естествено, много бързо държавните училища ще станат лошокачествени и всички родители, що-годе загрижени за бъдещето на децата си, ще ги прехвърлят в мюсюлманското образование.

– Същото се отнася и до университета – се намеси съпругата му. – Особено Сорбоната, която разпалва до крайност въображението им – Саудитска Арабия е готова да направи едно почти неограничено дарение; ще станем един от най-богатите университети в света.

– И Рьодиже ще стане ректор? – попитах аз, спомняйки си за предишния ни разговор.

– Да, естествено, изборът му е повече от всякога безспорен; промюсюлманските му позиции са непроменени от повече от двайсет години.

– Той дори прие исляма, ако не ме лъже паметта... – се намеси съпругът ѝ.

Изпразних на един дъх чашата си и той ми наля отново; да, имаше какво да се случва.

– Предполагам, че всичко това е ужасно тайно – подех аз след кратко размишление. – Не разбирам какво ви накара да ми го разкажете.

– При обикновени обстоятелства очевидно бих мълчал. Но в случая информацията е напълно изтекла – и именно това ни безпокои в момента. Всичко, което ви казах, прочетох, в същия вид, в блоговете на някои от активистите на Движението за идентичност – онези, в които успяхме да се внедрим – той поклати глава в недоумение, – да бяха успели да поставят микрофони в най-добре защитените зали на Министерството на вътрешните работи, нямаше да знаят повече. Но най-лошото е, че засега въпреки бомбата, която представлява тази информация, те не предприемат нищо: нито едно комюнике в пресата, никакво разкритие за широката публика, просто изчакват. Това е невиждана ситуация – абсолютно обезпокояваща.

Опитах се да науча повече за Движението за идентичност, но той видимо се затвори в себе си. Доверих му, че имам един колега от факултета, който е бил близък до него, но впоследствие се разграничил напълно. "Да... всички казват това" – подхвърли той саркастично. Когато подхванах въпроса за оръжията, които някои от тези групи, казват, притежават, той само сръбна от портото си и избоботи: "Да, имаше слухове за финансирането им от руски милиардери... но на практика нищо не се доказа" – преди да замлъкне окончателно. Немного след това се сбогувах.

*

Четвъртък, 19май

На следващия ден се отправих отново към факултета, макар че нямах работа там, и набрах номера на Ламперьор. Според изчисленията ми приблизително по това време той излизаше от часовете си; и наистина, отговори ми. Поканих го да пийнем по нещо; той не обичаше много кафенетата около факултета и ми предложи да се срещнем в "Делмас" на площад "Дьо ла Контрескарп".

Изкачвайки улица "Муфтар", аз си спомних думите на съпруга на Мари-Франсоаз : дали младият ми колега не знаеше повече, отколкото искаше да ми каже? Дали не беше все още замесен в движението?

С кожените си фотьойли, тъмния паркет и червените завеси кафенето "Делмас" беше изцяло в негов стил. Никога не би отишъл в отсрещното кафене "Контрескарп", с влудяващите му фалшиви библиотеки; беше човек с вкус. Поръча си чаша шампанско, аз се задоволих с една наливна бира "Леф" и нещо се срина в мен, изведнъж се почувствах страшно изморен от деликатността и умереността си и атакувах направо, без да изчакам дори завръщането на келнера:

– Политическата ситуация изглежда много нестабилна... Кажете ми честно, какво бихте направили на мое място?

Той се усмихна на откровеността ми, но ми отговори в същия дух:

– Мисля, че бих започнал със смяна на банковата си сметка.

– Със смяна на банковата ми сметка? Защо? ... – осъзнах, че почти крещя, явно, без сам да знам, съм бил много напрегнат.

Сервитьорът дойде с чашите ни, Ламперьор помълча, маркира пауза, след което каза:

– Ами изглежда, че последните развития в Социалистическата партия не се харесват особено на нейния електорат... – в този момент разбрах, че той знаеше, че продължаваше да играе роля в движението, дори може би решителна роля: всички тези тайни информации, които бяха изтекли в небулозата на идентичността, той беше прекрасно запознат с тях, може би именно той беше взел решението да бъдат пазени в тайна, засега.

– При тези обстоятелства... – продължи той – победата на Националния фронт на втория тур става напълно възможна. Те ще бъдат длъжни – абсолютно длъжни, прекалено много се ангажираха пред електората си, който е предимно за суверенитет, в тази посока по време на кампанията – да излязат от Европа и от европейската валутна система. Дългосрочно може би последствията за френската икономика биха били благоприятни, но на първо време ще бъдем изложени на значителни финансови сътресения; никак не е сигурно, че френските банки, дори и най-солидните, ще успеят да устоят. Та затова ви препоръчвам да си откриете сметка в чужда банка – по-скоро английска, като Барклийз или HSBC.

– И... това ли е всичко?

– Ами не е малко. Освен това... имате ли място в провинцията, където бихте могли да се оттеглите за известно време?

– Не, всъщност нямам.

– Съветвам ви да го направите доста бързо: намерете някакъв малък хотел на село. Вие живеете в Чайнатаун, нали? Изгледите за сериозни сблъсъци и грабежи в този квартал са малки; но въпреки това, ако съм на ваше място, ще замина. Вземете си отпуск, изчакайте, докато напрежението стихне.

– Имам чувството, че съм плъх, който напуска кораба.

– Плъховете са интелигентни бозайници – отговори той със спокоен тон, почти забавлявайки се. – Много е вероятно да оцелеят след човека; във всички случаи обществената им система е по-здрава.

– Университетската година все още не е приключила, остават ми още две седмици лекции.

– Това ли било! ... – този път се усмихна откровено, направо развеселен. – Много неща може да се случат, положението съвсем не е предвидимо; но това, което ми се струва, почти невъзможно, е университетската година да завърши при нормални условия...

После млъкна, отпивайки бавно от шампанското си, и аз разбрах, че няма да ми каже повече; една леко презрителна усмивка продължаваше да играе върху устните му, колкото и да е странно, започваше да ми става едва ли не симпатичен. Поръчах си втора бира, този път с аромат на малина; нямах никакво желание да се прибера вкъщи, нищо и никой не ме очакваше там. Питах се дали си има приятелка или някое, какво да е, гадже; вероятно да. Той беше нещо като таен съветник, политически лидер в едно малко или повече нелегално движение; има момичета, които това ги привлича, доказано е. Както, ако трябва да бъда откровен, има и момичета, които са привлечени от преподаватели със специалност Юисманс. Веднъж ми се случи да говоря с едно младо, хубаво, привлекателно момиче, което мечтаеше за Жан-Франсоа Копе; няколко дни ми бяха необходими, за да дойда на себе си. Ама наистина в днешно време можеш да попаднеш на какво ли не при момичетата.

*

Петък, 20 май

На другия ден си открих сметка в един клон на Барклийз на авеню "Гоблен". Прехвърлянето на парите щеше да отнеме един работен ден, ме осведоми служителят; за мое най-голямо учудване получих картата Виза веднага.

Реших да се прибера у дома пеша, бях извършил формалностите около смяната на сметката машинално, като автомат, и имах нужда да размисля. В началото на площад "Итали" бях внезапно обзет от чувството, че всичко това може да изчезне. Тази малка чернокожа с къдрави коси, с дупе, добре очертано от джинсите, която чакаше автобус № 21, можеше да изчезне; тя със сигурност щеше да изчезне или най-малкото щеше да бъде сериозно превъзпитана. На площадката пред търговския център "Итали 2" имаше както винаги хора, които събираха разни помощи, днес беше ред на Грийнпийс, те също щяха да изчезнат. Примигнах в момента, в който един брадат кестеняв мъж, с дълга до раменете коса, се приближи до мен с цял куп брошури – и изчезна сякаш предсрочно, подминах го, без да го виждам, и хлътнах зад остъклените врати, които водеха към нулевото ниво на търговския център.

Вътре в центъра равносметката не беше толкова еднозначна. "Бикорама" беше непоклатима, но дните на "Дженифер" бяха без всякакво съмнение преброени, там не предлагаха нищо, което би подхождало на една млада ислямистка. Затова пък магазинът "Сийкрит Сториз", който продаваше марково бельо на намалени цени, нямаше защо да се тревожи: успехът на подобни магазини в моловете на Риад и Абу Даби никога не е бил поставян под съмнение, както и "Шантал Томас" и "Ла Перла" нямаше от какво да се тревожат от идването на власт на ислямски режим. Облечени през деня в непроницаеми бурки, богатите жени от Саудитска Арабия се превръщаха вечер в райски птици, кичеха се с корсети, с прозрачни сутиени, със стрингове, украсени с разноцветни дантели и със скъпоценни камъни; точно обратното на западнячките, изискани и секси през деня, защото от това зависи общественото им положение, те се спихват вечер по домовете си и изтощени, се отказват от всякаква перспектива за прелъстяване, навличайки безформени домашни дрехи. Внезапно пред лавката "Рапид'Жю" (която предлагаше все по-сложни комбинации: кокосово мляко – пасифлора – гуаява, манго – личи – гуарана, бяха повече от десет, всички със смайващо съдържание от витамини) си спомних за Брюно Деланд. Не го бях виждал почти двайсет години, а и не се бях сещал за него. Той беше един от колегите ми докторанти, дори може да се каже, че отношенията ни бяха почти приятелски, работеше върху Лафорг, написа прилична, без да е нещо повече, дисертация, непосредствено след което издържа конкурса за данъчен инспектор, ожени се за Анлиз, момиче, с което се беше запознал не знам къде, май на някаква студентска вечеринка. Тя работеше в отдел маркетинг на един от GSM операторите, печелеше много повече от него, но затова пък неговата служба беше, както казват, сигурна, бяха купили къща в Монтини льо Брьотоньо, имаха вече две деца, момче и момиче, единствен той от съкурсниците ми бе тръгнал по пътя на нормалния семеен живот, останалите се люшкаха между малко Мийти[32], малко speed-dating[33] и много самота, бях го срещнал съвсем случайно в RER-a и той ме покани на скара у тях още за следващата петъчна вечер; беше в края на юни, имаше градина и можеше да организира барбекюта, щял да извика и няколко съседи, "никой от факултета", ме бе предупредил.

Грешката му беше, че бе решил да го направи именно в петък вечер, разбрах го още щом се озовах на поляната и целунах по бузата жена му, беше работила цял ден и се бе прибрала вкъщи изтощена, а на всичкото отгоре повторното излъчване пo М6 на "Една почти идеална вечеря" ѝ беше замаяло главата и тя бе решила да приготви твърде сложни неща, суфлето от пумпалки беше безнадеждно, но в момента, в който стана ясно, че и гуакамолето е пълен провал, помислих, че ще избухне в ридания, тригодишният ѝ син започна да пищи, а Брюно, който беше започнал да се напива още с пристигането на първите гости, не можеше да ѝ бъде абсолютно никаква подкрепа при обръщането на наденичките и аз му се притекох на помощ; от дълбините на отчаянието си тя ми отправи поглед, изпълнен с благодарност; скарата се оказа по-сложно нещо, отколкото си го представях, агнешките котлети се покриваха със страхотна скорост с прегорял слой, черен и вероятно канцерогенен, сигурно огънят беше прекалено силен, но аз не разбирах нищо от тези работи, а ако бръкнех вътре в механизма, рискувах да избухне газовата бутилка, бяхме сами пред куп прегоряло месо, докато другите гости изпразваха бутилките розе, без да ни обръщат никакво внимание; с облекчение посрещнах бурята, първите капки се изсипаха върху нас, продълговати и ледени, последва незабавно оттегляне в хола, вечерта поемаше по посока на студения бюфет. В мига, в който тя се отпусна върху канапето, хвърляйки враждебен поглед на табулето, аз се замислих за живота на Анлиз и за този на всички западни жени. Правят си прическа със сешоар вероятно всяка сутрин, после се обличат грижливо, според професионалното си положение; мисля, че самата тя бе по-скоро типът елегантна, отколкото секси, но тук става дума за сложно дозиране: денят ѝ минава в имейли, телефони и най-разнообразни срещи, после се прибира, някъде около двайсет и един часа, изтощена (Брюно взима вечер децата от яслата и им дава да ядат, неговият работен ден е на държавен служител), рухва, навлича суитшърт и долната част на анцуг и така се представя пред своя повелител и господар, а той има, сигурно неизбежно има чувството, че по някакъв начин са го преебали, както и тя има чувството, че по някакъв начин са я преебали и че тая работа няма да се подобри с годините – децата, които ще пораснат, и професионалните задължения, които някак автоматично ще се увеличават, да не говорим за отпускането на плътта.

Тръгнах си сред последните, дори помогнах на Анлиз да прибере, нямах ни най-малко намерението да подхвана авантюра с нея – което би било възможно, всичко в нейното положение изглеждаше възможно. Исках да почувства някакъв вид солидарност, една напразна солидарност.

Брюно и Анлиз бяха със сигурност вече разведени, в наше време нещата се развиваха така; един век по-рано, по времето на Юисманс, те щяха да останат заедно и може би нямаше да бъдат толкова нещастни в края на краищата. Вкъщи си налях голяма чаша вино и се зарових отново в "Семейно", беше ми останал споменът, че е един от най-добрите романи на Юисманс; още в началото усетих, че удоволствието от четенето, тук също почти двайсет години по-късно, бе останало като по чудо незасегнато. Може би никъде другаде поохладнялото щастие на остарелите двойки не е описано с такава благост: "Тогава Андре и Жан започнаха да се отдават на наивни нежности, на майчинското удовлетворение да спят понякога заедно, да се изтегнат един до друг само за да са наблизо, за да поговорят, преди да се долепят гръб до гръб и да заспят". Красиво, но беше ли правдоподобно? Можеше ли човек да си представи такова бъдеще днес? Явно бе свързано с удоволствията на трапезата. "Лакомията се бе появила при тях под формата на нов интерес, създаден от все по-увеличаващото се безразличие на сетивата, като страстта при свещениците, които, лишени от плътските радости, цвилят при вида на изтънчените ястия и старите вина." Сигурно е, че по времето, когато жената е купувала и белила сама зеленчуците си, приготвяла е сама месото, оставяла е рагутата да къкрят с часове на огъня, е било възможно да се развие една подобна нежна връзка на майка хранителница; еволюцията в условията на хранене са причина да забравим за тази връзка, която, всъщност Юисманс го признава най-откровено, е твърде слаба компенсация за загубата на плътските удоволствия. Самият той в собствения си живот не е заживявал семейно с някоя от тези жени "домакини", единствените, които според Бодлер заедно с "момичетата" могат да бъдат подходящи за литератора – забележката е още по-вярна, защото момичето може да се превърне с годините в жена домакиня, което е всъщност тайното ѝ желание и естествената ѝ склонност. Тъкмо обратното, след период на "разврат", със сигурност доста относителен, той се отклонява към монашеския живот и именно там го оставих. Взех "На път", опитах се да прочета няколко страници, върнах се към "Семейно", явно, че духовната нишка почти не съществуваше при мен, за съжаление, защото монашеският живот съществуваше все още, непроменен от векове, докато жените домакини къде да ги намериш в днешно време? В епохата на Юисманс те сигурно все още са съществували, но литературната среда, в която се е движел, му е попречила да ги срещне. Честно казано, факултетът далеч не беше по-благоприятна среда. Например Мириам, тя би ли могла да се превърне в хода на годините в жена домакиня? Точно си задавах този въпрос, и подвижният ми телефон звънна, и странно, но беше тя, запелтечих от изненада, в действителност изобщо не очаквах, че ще ми се обади отново. Хвърлих поглед на будилника, беше почти десет часа, бях толкова погълнат от четивото, че бях забравил да вечерям. Затова пък забелязах, че бях почти изпил втората бутилка вино.

– Бихме могли... – тя се поколеба, – не бихме ли могли да се видим утре вечер?

– Да? ...

– Утре е рожденият ти ден. Може би си забравил?

– Да, да, честно казано, съвсем бях забравил.

– Пък и... – последва отново миг колебание – имам да ти казвам и друго нещо. Та ще е много хубаво да се видим.

*

Събота, 21 май

Събудих се в четири часа сутринта, след обаждането на Мириам бях довършил "Семейно", без съмнение това беше книга шедьовър, бях спал малко повече от три часа. Жената, която Юисманс търси цял живот, той я описва на двайсет и седем години в "Марта", първия му роман, издаден в Брюксел през 1876 година. Жена домакиня повечето време, тя трябваше да запази способността си да се превърне в момиче в определени часове, уточняваше той. Не изглеждаше много сложно да се превърнеш в момиче, по-малко сложно, отколкото да направиш сос беарнез; и въпреки това тази жена той търси безуспешно цял живот. Безуспешно, както и аз до този момент, фактът, че бях на четиресет и четири години, не ме смущаваше сам по себе си особено, ставаше дума за най-обикновен рожден ден, но точно на четиресет и четири години Юисманс си връща отново вярата. От 12 до 20 юли 1892 година той предприема първото си пребиваване в метоха на трапистите в Ини, в Марна. На 14 юли се изповядва след огромни колебания, педантично описани в "На път". На 15 юли за първи път от детските си години се причестява.

Когато пишех дисертацията си върху Юисманс, прекарах една седмица в абатството на Лигюже, където той се оттегля няколко години по-късно и води монашески живот, и една седмица – в абатството на Ини. Въпреки че е било изцяло разрушено по време на Първата световна война, престоят ми там беше много полезен. Обстановката и мебелировката, естествено, съвременни, бяха запазили простотата, голотата, които са впечатлили Юисманс; разписанието на многобройните молитви и ежедневни служби, от молитвата към Светата Богородица в четири часа сутринта до вечерната Salve Regina, беше непроменено. Храненето се извършваше при пълна тишина, нещо много отморително в сравнение с университетския стол; спомням си също така, че монахините произвеждаха шоколад и сладкишите макарон – производството им, препоръчано в "Льо Пьоти фюте"[34] , се разпространяваше из цяла Франция.

Разбирах защо човек може да бъде привлечен от монашеския живот, макар – напълно съзнавах това, – моята гледна точка да беше много различна от тази на Юисманс. Така и не успях да изпитам неговото демонстративно отвращение към плътските страсти, не можех дори да си го представя. Тялото ми като цяло беше убежище на най-различни мъчителни болести – мигрени, кожни заболявания, болки в зъбите, хемороиди, – които следваха без прекъсване и не ме оставяха нито за миг на мира; а бях само на четиресет и четири години! Какво щеше да стане на петдесет, шейсет и повече! ... Щях да бъда само едно съпоставяне от органи, подложени на бавно разложение, и животът ми щеше да се превърне в безкрайно мъчение, печален и безрадостен, жалък. Пенисът ми беше всъщност единственият от всичките ми органи, който никога не беше достигал до съзнанието ми по пътя на болката, а само чрез насладата. Скромен, но издръжлив, той ми служеше винаги вярно – а може би не той, а по-скоро аз бях на неговите услуги, идеята не беше за пренебрегване, но дори и така неговата власт беше твърде милостива: не ми издаваше никога заповеди, само ме караше понякога смирено, безхитростно и беззлобно да участвам малко повече в обществения живот. Знаех, че довечера щеше да се намеси в полза на Мириам, винаги е имал прекрасни отношения с Мириам, тя винаги се отнасяше към него с внимание и уважение и това ми бе доставяло огромно удоволствие. Честно казано, не разполагах с особено много подобни източници на удоволствие; всъщност това бе май единственият. Интересът ми към интелектуалния живот бе твърде намалял; социалното ми съществуване съвсем не беше по-задоволително от телесното, то също се проявяваше под формата на дребни неприятности – запушен умивалник, неработещ интернет, загуба на точки в шофьорската ми книжка, непочтена жена за чистене, грешка в данъчната ми декларация – които се следваха без прекъсване и на практика не ме оставяха нито за миг на мира. Предполагам, че в манастира човек избягва от повечето подобни грижи; освобождава се от теглото на личното си съществуване. Отказва се и от удоволствията, но подобен избор не е за пренебрегване. Жалко, казах си аз, продължавайки да чета, че Юисманс подчертава толкова често в "На път" отвращението си от предишния си разгулен живот; май в това отношение не е съвсем откровен. Онова, което го е привличало в манастира, подозирах аз, не е било на първо място бягството от удоволствията на плътта, а по-скоро, че там е можел да избяга от дребните главоболия на ежедневието, от всичко онова, което описва така великолепно в "По течението". В манастира поне ти осигуряват подслон и храна, в най-добрия случай – и вечен живот в добавка.

Мириам позвъни на вратата ми към деветнайсет часа. "Честит рожден ден, Франсоа" – ми каза тя с тънко гласче още на прага, след което се хвърли върху мен и ме целуна по устата, целувката беше дълга, страстна, езиците и устните ни се сляха. Отправяйки се заедно с нея към хола, си дадох сметка, че беше още по-секси от предишния път. Беше си сложила друг черен минижуп, още по-къс, и чорапи – когато седна, зърнах закопчалките на жартиерите ѝ, черни, високо горе на бедрата ѝ, много бели. Блузата ѝ, също черна, беше напълно прозрачна, под нея гърдите ѝ се полюляваха – дадох си сметка, че пръстите ми бяха запазили спомена от допира си с ареолите им, тя се усмихна колебливо, в този миг имаше нещо нерешително и фатално.

– Донесе ли ми подарък? – я попитах аз с тон, който исках да прозвучи игриво, като опит да се разведри атмосферата.

– Не – ми отговори сериозно тя, – не можах да намеря нищо, което да ми хареса истински.

След известно мълчание тя разтвори рязко широко бедрата си – беше без гащи и полата ѝ беше толкова къса, че се виждаха очертанията на катеричката ѝ, епилирана и простодушна. "Ще ти направя свирка – каза тя, – една много хубава свирка. Ела, седни на канапето."

Подчиних се и я оставих да ме съблече. Тя коленичи пред мен и започна с анилингус, дълъг и нежен, преди да го вземе в ръка и да ме накара да се изправя. Облегнах се на стената. Тя коленичи отново и започна да ближе ташаците ми, като същевременно ме мастурбираше с равномерни бързи движения.

– Кажи ми кога да го лапна... – каза тя, спирайки за миг.

Изчаках още малко, докато желанието стана неудържимо, и казах:

– Сега.

Гледах я право в очите до мига, в който езикът ѝ не докосна пениса ми, гледайки я, увеличаваше още повече възбудата ми, тя беше в странно състояние, смесица от съсредоточеност и изстъпление, езикът ѝ се виеше около органа ми, ту бърз, ту напиращ и бавен; лявата ѝ ръка стискаше основата на пениса ми, докато пръстите на дясната потупваха ташаците ми, връхлитаха ме вълни от наслада и помитаха съзнанието ми, едва се държах на краката си, бях на две крачки от припадъка. Малко преди рева на експлозията намерих сили да се примоля: "Спри... Спри...". Не можах да позная собствения си глас – деформиран, едва доловим.

– Не искаш ли да се изпразниш в устата ми?

– Не сега.

– Добре... Надявам се това да означава, че ще пожелаеш да ме чукаш малко по-късно. Сега ще хапнем, така ли?

Този път бях поръчал предварително суши и то ни очакваше в хладилника още от следобеда, бях сложил там и две бутилки шампанско.

– Знаеш ли, Франсоа... – каза тя, след като изпи първата глътка, – не съм курва, нито нимфоманка. И ако ти го смуча така, то е, защото те обичам. Защото наистина те обичам. Знаеше ли го?

Да, знаех го. Но знаех, че има и нещо друго, което не успяваше да ми каже. Взирах се дълго в нея, чудейки се напразно как да подхвана темата. Тя изпи чашата си, въздъхна, сипа си втора чаша шампанско и каза:

– Родителите ми решиха да напуснат Франция.

Занемях. Тя изпи чашата си, сипа си трета и продължи.

– Емигрират в Израел. Взимаме самолета за Тел Авив следващата сряда. Няма да изчакат дори втория тур на президентските избори. Най-голямата идиотщина е, че са организирали всичко зад гърба ни, без да ни кажат нищо: открили са си банкова сметка в Израел, намерили са начин да наемат от разстояние апартамент; баща ми е ликвидирал пенсионните си точки; обявили са къщата ни за продан и всичко това, без да ни кажат. Да не кажат на малките ми брат и сестра, донякъде мога да го разбера, може би не са още на възраст да разберат, но аз съм на двайсет и две години, да ме поставят пред свършен факт! ... Не ме принуждават да тръгна с тях, ако настоявам, са готови да ми наемат квартира в Париж; от друга страна, тук започва лятната ваканция, пък и имам чувството, че не мога да ги изоставя, поне не сега, ще им създам твърде много допълнителни тревоги. Не си бях дала сметка, но от няколко месеца промениха изцяло средата си, срещат се само с евреи като тях. Прекарвали са с тях вечерите си, взаимно са се самонавивали, не са единствените, които заминават, поне четирима или петима от техните приятели са ликвидирали всичко тук, за да заминат за Израел.

Една цяла нощ го обсъждахме, без да успея ни най-малко да ги разколебая, убедени са, че Във Франция ще се случи нещо много опасно за евреите, странно е, че подобно нещо им се случва толкова късно, на повече от петдесет години, казах им, че е пълна тъпота, че в Националния фронт отдавна няма нищо антисемитско! ...

– Не чак толкова отдавна. Твърде си млада, за да го знаеш, но бащата, Жан-Мари Дьо Пен, беше връзката със старата традиция на крайната френска десница. Беше кютюк, почти изцяло невеж, със сигурност не беше чел нито Дрюмон[35], нито Морас[36], но мисля, че е чувал за тях, че те са били част от мисловния му хоризонт. За дъщерята, естествено, това вече не означава нищо. Та дори и мюсюлманинът да спечели, не мисля, че кой знае какво те заплашва. Той е все пак в съюз със Социалистическата партия и не може да прави каквото си иска.

– В това отношение – тя поклати глава колебливо, – в това отношение съм по-малко оптимистка от тебе. Когато една мюсюлманска партия идва на власт, това не е никога много добре за евреите. Не се сещам за пример, който да го опровергае...

Замълчах си; всъщност не познавах достатъчно добре историята, в училище не внимавах, а по-късно така и не успях да прочета нито една историческа книга, нито една докрай.

Тя си сипа отново. Точно това трябваше да направим, да се понапием, предвид обстоятелствата; още повече че шампанското беше хубаво.

– Брат ми и сестра ми могат да продължат образованието си там в лицеи; аз също мога да се запиша в университета в Тел Авив, изпитите ми ще бъдат частично признати. Но какво ще правя в Израел? Не знам дума иврит. Моята страна е Франция.

Гласът ѝ леко се промени, усетих, че е на ръба да се разплаче.

– Обичам Франция! ... – каза тя с все по-пресеклив глас. – Обичам, знам ли... обичам сиренето!

– Имам! – скочих с клоунски жест, за да разведря атмосферата, и затърсих в хладилника: действително бях купил "Сен Марсьолен", "Конти", синьо сирене от Кос. Отворих също така бутилка бяло вино; тя не им обърна никакво внимание.

– И после, после искам да се свърши между нас – каза тя и заплака.

Станах, взех я в обятията си, не намирах нищо смислено за отговор. Заведох я в стаята, прегърнах я отново. Тя продължи да плаче тихичко.

Събудих се към четири часа сутринта, беше пълнолуние, всичко в стаята се виждаше много добре. Мириам беше легнала по корем, облечена само с тениска. Движението по булеварда беше на практика нулево. След две-три минути едно товарно рено трафик се приближи с бавна скорост и спря пред блока. От него слязоха двама китайци, за да изпушат по цигара, изглежда, разучаваха околността, после без явна причина се качиха обратно и колата се отдалечи по посока на "Порт д'Итали". Върнах се в кревата, погалих дупето ѝ, тя се сгуши в мен, без да се събуди.

Обърнах я, разтворих бедрата ѝ и започнах да я галя; тя се подмокри почти веднага и аз влязох в нея. Винаги беше обичала тази проста поза. Повдигнах бедрата ѝ, за да проникна дълбоко в нея, и започнах да се движа напред-назад. Често казват, че женската наслада е много сложна, тайнствена, но поне за мен механизмът на моята собствена наслада ми е все още непознат. Усетих, че този път ще бъда в състояние да се контролирам толкова дълго, колкото е необходимо, че ще мога да спирам приливите на удоволствие, както си искам. Движех се гъвкаво, без умора, след няколко минути тя започна да стене, после да вика, а аз продължавах да прониквам в нея, продължих дори когато започна да стиска пениса ми с катеричката си, дишах бавно, без усилие, имах чувството, че съм вечен, после тя изпусна едно дълго стенание, аз се отпуснах върху нея и я обгърнах с ръце, тя повтаряше: "Скъпи мой... Скъпи мой...", плачейки.

*

Неделя, 22май

Събудих се отново към осем часа, включих машината за кафе и си легнах; Мириам дишаше равномерно, дъхът ѝ акомпанираше в малко по-нежно темпо дискретния шум на кафемашината. Издути купести облачета се носеха в лазура; те бяха за мен открай време облаците на щастието, тези, при които блестящото бяло има единствено за цел да подчертае синевината на небето, тези, които децата избират, когато рисуват къщата мечта – с димящ комин, поляна и цветя. Не знам какво ме накара да включа iTele веднага щом си сипах първата чаша кафе. Звукът беше много силен и ми трябваше време да намеря дистанционното управление и да натисна бутона "без звук". Твърде късно, беше се събудила; все още по тениска, тя дойде в хола и се сгуши на канапето. Беше свършено с нашия кратък миг на покой; включих отново звука. Информацията за тайните преговори между Социалистическата партия и Мюсюлманското братство беше изтекла по интернет през нощта. Дали беше iTele, BFM или LCI[37], всички говореха само за това, едно непрекъснато специално издание. До момента нямаше никаква реакция от страна на Манюел Валс, но Мохамед бен Бюлие щеше да даде пресконференция в единайсет часа.

Пълничък и жизнерадостен, често хитър в отговорите си на журналистите, кандидатът мюсюлманин те караше да забравиш, че е бил един от най-младите студенти в Политехниката на Франция, преди да влезе в Националното училище за администрация във випуска "Нелсън Мандела" – същия, от който беше и Лоран Вокиез[38]. Напомняше по-скоро на стар добродушен тунизийски квартален бакалин – какъвто е бил впрочем баща му, макар и бакалията му да се е намирала в Ньой сюр Сен, а не в 18-и район, и още по-малко в Бьозон или Аржантьой.

Повече от когото и да е било другиго, припомни той, се е възползвал от републиканската меритокрация[39]; по-малко от когото и да било другиго би желал да посегне на една система, на която дължи всичко, дори върховната чест да се яви като кандидат пред френския народ на всеобщите избори. Спомена малкия апартамент над бакалията, където е подготвял като ученик домашните си; упомена съвсем кратко баща си с много точно премерено вълнение; стори ми се абсолютно точен.

Но времената, трябва да се съгласим, са се променили, продължи той. Все по-често и по-често семействата – било то еврейски, християнски или мюсюлмански – изискват за децата си образование, което не се ограничава в предаването на знания, а включва и онова духовно изграждане, което отговаря на традициите им. Това връщане към религиозното е дълбока тенденция, която се разпространява в обществата ни и която Националното образование не може да не вземе предвид. Става дума да се разшири рамката на републиканското училище, за да може то да съществува хармонично и успоредно с големите духовни традиции – мюсюлмански, християнски или еврейски – в нашата страна.

Блага и упоителна, речта му продължи десетина минути, преди да дадат думата на пресата за въпроси. Бях забелязал отдавна, че най-заядливите, най-агресивните журналисти бяха като хипнотизирани, размекнати в присъствието на Мохамед бен Бюлие. Струваше ми се, че все пак имаше доста смущаващи въпроси, които биха могли да му бъдат зададени: премахването на смесените училища например; както и това, че преподавателите трябва всички да приемат исляма. Всъщност не важеше ли това вече при католиците? Не трябваше ли да си кръстен, за да преподаваш в християнско училище? Като се размислих, си дадох сметка, че нищо не знам, и в момента, когато привършваше пресконференцията, се оказвам точно там, докъдето кандидатът мюсюлманин е искал да ме доведе: някакво всеобщо съмнение, усещането, че няма за какво да се тревожим и че нищо не е наистина ново.

Марин Льо Пен атакува в 12.30 часа. Енергична, с току-що направена фризура, снимана от леко долен ракурс пред кметството на Париж, тя беше почти красива – нещо, което беше в ярък контраст с предишните ѝ появявания: от прелома през 2017-а кандидатката на Националния фронт се беше самоубедила, че за да се домогне до върховния пост, една жена трябва непременно да прилича на Ангела Меркел, и оттогава се опитваше да постигне неприветливото достолепие на немската канцлерка, като дори имитираше кройката на костюмчетата ѝ. Сякаш се беше изпълнила с ново сияние, един революционен порив, който напомняше на началото на движението. Напоследък се носеше слух, че някои от речите ѝ са писани от Рьоно Камю[40] – под контрола на Флориан Филипо[41]. Не знам дали този слух беше основателен, но във всеки случай тя бе постигнала значително развитие. Бях впечатлен от самото начало от републиканския, дори антиклерикален характер на изказването ѝ. Отминавайки баналното позоваване на Жюл Фери, тя стигаше до Кондорсе и цитираше знаменитата му реч от 1792 година пред Народното събрание, в която говори за тези египтяни, тези индийци, "при които човешкият дух достига до такива висини и които потъват в мрака на най-позорната безпросветност в мига, когато религиозната власт си присвоява правото да образова хората".

– Мислех, че е католичка – забеляза Мириам.

– Не знам, но електоратът ѝ не е, Националният фронт така и не успя един път да пробие при католиците, те са твърде солидарни и поддръжници на Третия свят. Тъй че се приспособява.

Тя погледна часовника си, направи уморен жест.

– Трябва да тръгвам, Франсоа. Обещах на родителите си да обядвам с тях.

– Те знаят ли, че си тука?

– Да, да, няма да се тревожат, но ще ме чакат за обяд.

Бях ходил веднъж при родителите ѝ, съвсем в началото на връзката ни. Живееха в къща в "Сите де фльор", зад спирката на метрото "Брошан". Имаше гараж, ателие, ще речеш, че се намираш в провинциално градче – където и да е, само не и в Париж. Спомних си, че вечеряхме на поляната, беше сезонът на нарцисите. Бяха мили с мен, гостоприемни и сърдечни – без да ми отдават безкрайна важност, което беше още по-добре. В момента, в който баща ѝ отваряше бутилка "Шатоньоф дю Пап", си дадох внезапно сметка, че Мириам, на вече повече от двайсет години, вечеря все още всеки ден с родителите си; че помага на братчето с домашните му, че си купува дрехи заедно със сестра си. Това беше племе, сплотено, семейно племе; и спрямо всичко онова, което аз бях преживял, това беше толкова невероятно, че ми бе много трудно да не се разридая.

Спрях звука; движенията на Марин Дьо Пен ставаха все по-оживени, тя размахваше юмруци във въздуха, в един момент дори разпери мощно ръце. Явно Мириам щеше да замине с родителите си в Израел, не можеше да постъпи другояче.

– Наистина се надявам да се върна скоро, да знаеш – каза тя, сякаш бе прочела мислите ми. – Да остана там само няколко месеца, докато нещата във Франция се уталожат.

Намирах оптимизма и малко преувеличен, но замълчах.

Тя надяна полата си.

– Сега, естествено, с всичко, което става, те ще тържествуват, през целия обяд ще чувам: "Предупреждавахме те, мойто момиче, нали...". Но са мили, мислят, че е за мое добро.

– Да, мили са. Наистина са мили.

– А ти какво ще правиш? Какво, мислиш, ще стане във факултета?

Изпратих я до прага на вратата, всъщност си давах сметка, че нямах ни най-малка представа какво ще стане, както и си давах сметка, че това въобще не ме интересуваше. Целунах я нежно по устните, преди да отговоря: "За мен няма Израел". Мисъл, не особено богата, но мисъл точна. После тя изчезна в асансьора.

*

Последва интервал от няколко часа. Слънцето залязваше между високите блокове, когато собственото ми "аз" достигна напълно до съзнанието ми, обстоятелствата, всичко. Духът ми бе блуждал в непрогледни и мрачни сфери, бях безкрайно тъжен. Думите на Юисманс в "Семейно" ме преследваха непрестанно, натрапчиви, и аз осъзнах мъчително, че дори не бях предложил на Мириам да се настани при мен, да заживеем заедно, но си дадох веднага сметка, че проблемът не беше в това, че родителите ѝ бяха готови независимо от всичко да ѝ наемат квартира, и че моят апартамент беше двустаен, наистина голям двустаен, но все пак двустаен, животът заедно щеше несъмнено да доведе много бързо до изчезването на всяко сексуално желание, а бяхме все още твърде млади, за да може двойката ни да устои на това.

В по-стари времена хората са основавали семейства, тоест, след като са се възпроизвели, те са се трудели още няколко години, толкова, колкото е било нужно, за да пораснат децата им, после са се връщали при Създателя си. Днес се счита за разумно една двойка на петдесет или шейсетгодишна възраст да заживее семейно, в момент, когато телата, остарели и болнави, не изпитват нищо повече от необходимостта от близък допир, утешителен и целомъдрен, в момент също така, когато местната кухня, такава, каквато е описана в "Странствата на Пьотирьоно"[42], решително взима превес над останалите удоволствия. Поиграх си известно време с идеята да напиша статия за "Списание на специалистите на XIX век", в която установявам, че след един дълъг и досаден период на модернизъм лишените от илюзии заключения на Юисманс са отново актуални, и то повече от всякога, както се вижда от все по-множащите се по всички телевизионни канали успешни предавания, посветени на местната кухня; но си дадох сметка, че нямам необходимата енергия и желание да напиша статия, дори и за едно толкова поверително издание като "Списание на специалистите на XIX век". Дадох си същевременно и сметка с едно тъпо учудване, че телевизорът е все още на iTelе канала. Включих отново звука: Марин Льо Пен беше отдавна привършила изказването си, но то беше в центъра на всички коментари. Така научих, че лидерката на националистите е призовала към огромна манифестация следващата сряда, която щяла да мине по Шанз-Елизе. Нямала никакво намерение да иска разрешение от Префектурата и в случай на забрана отправила предварително предупреждение към властите, манифестацията щяла да се състои "каквото и да станело". Завършила си речта с цитат на един член от Декларацията за правата на човека и гражданина, тази от 1793 година: "Когато правителството нарушава правата на народа, въстанието е за народа и за всяка част от него най-свещеното от всички права и най-наложителното от всички задължения". Думата "въстание" беше, разбира се, предизвикала многобройни коментари, тя бе дори постигнала неочаквания ефект да накара Франсоа Оланд да наруши дългото си мълчание. В резултат на двата си катастрофални петгодишни мандата, дължейки преизбирането си единствено на жалката си стратегия да създава благоприятни условия за издигането на Националния фронт, президентът се беше отказал на практика от всякакви изказвания и повечето медии сякаш бяха забравили за съществуването му. Когато – на площадката пред Елисейския дворец – пред десетината оказали се там журналисти той се представи като "последната опора на републиканския строй", се чуха смехове, кратки, но напълно отчетливи. Десетина минути по-късно министър-председателят излезе на свой ред с декларация. Силно зачервен, с изпъкнали на челото вени, той беше сякаш напът да побеснее, и предупреди, че всички онези, които преминат границите на законността, ще бъдат считани действително за нарушители на закона. В крайна сметка единственият, който бе запазил хладнокръвие, бе Мохамед бен Бюлие, който защити правото да се манифестира и предложи на Марин Льо Пен да дебатират върху секуларността – твърде ловък подход според повечето от коментаторите, тъй като бе почти изключено тя да приеме, което му създаваше, без да му коства много, образ на човек без крайности, способен на диалог.

Накрая се уморих и започнах да сменям телевизионните програми, между които и някакви риалити предавания за затлъстяването, докато не изключих окончателно телевизора. Това, че политическата история можеше да играе някаква роля в собствения ми живот, продължаваше да ме смущава и леко да ме отвращава. Същевременно си давах ясна сметка, и то от години, че растящата отдалеченост, превърнала се в пропаст, между населението и онези, които говореха от негово име, политици и журналисти, неизбежно щеше да доведе до нещо хаотично, яростно и непредвидимо, Франция, както и останалите страни от Западна Европа, отдавна бе поела по пътя, който води до гражданска война, това беше очевидно, но до тези последни дни аз бях убеден, че французите са в голямото си мнозинство примирени и апатични – несъмнено защото самият аз бях доста примирен и апатичен. Бях се излъгал.

Мириам ми се обади едва вторник вечер, малко след единайсет часа; звучеше бодро, цялата ѝ вяра в бъдещето сякаш се бе възвърнала, според нея нещата щяха бързо да се уредят във Франция – лично аз се съмнявах в това. Беше дори успяла да се самоубеди, че Никола Саркози ще се върне в политическата игра и че ще бъде посрещнат като спасител. Сърце не ми даваше да ѝ кажа, че греши, защото това ми се струваше малко вероятно; имах чувството, че дълбоко в себе си Саркози се бе отказал, че от 2007-а насам бе сложил окончателно черта на този период от живота си.

Летеше рано на другата сутрин. Следователно нямаше да можем да се видим, преди да замине; бе имала много неща за вършене – като се започне от куфара ѝ, никак не е лесно да побереш един живот в трийсет килограма багаж. Очаквах го, но въпреки това нещо прободе сърцето ми, когато затворих телефона. Знаех, че сега ще бъда много сам.

*

Сряда, 25 май

Въпреки всичко бях в почти весело настроение на следващата сутрин, когато се качих на метрото, за да отида във факултета – политическите събития от последните дни до заминаването на Мириам ми изглеждаха като лош сън, грешка, която ще бъде бързо поправена. С голямо учудване установих, стигайки на улица "Дьо Сантьой", че решетките на вратата, през която се отиваше до учебните сгради, бяха затворени – пазачите ги отваряха обикновено още в осем без четвърт. Няколко студенти, между които имаше и от моя втори курс, чакаха пред входа.

Едва в осем и половина един пазач се появи; идвайки от централния секретариат, той застана зад решетката и ни информира, че факултетът е затворен за деня и че ще остане затворен до второ нареждане. Не можел да ни каже повече; да сме се разотивали, щели сме да бъдем "информирани поотделно". Беше черен, сенегалец, ако си спомнях добре, когото познавах от години и към когото хранех добри чувства. Той ме хвана за ръката точно когато си тръгвах, за да ми съобщи, че според слуховете, които се носят сред персонала, положението е сериозно, наистина сериозно, и че би се учудил много, ако отворят факултета през следващите седмици.

Може би Мари-Франсоаз  знаеше нещо повече, опитах се няколко пъти сутринта да се свържа с нея, безуспешно. Не виждайки друг изход, към тринайсет часа включих iTele. Много от участниците в манифестацията, организирана от Националния фронт, бяха вече пристигнали: Плас дьо ла Конкорд, градините на Тюйлери бяха черни от народ. Според организаторите имаше два милиона души – триста хиляди според полицията. Каквото и да беше, никога не бях виждал такава тълпа.

Един гигантски купестодъждовен облак във формата на наковалня се беше надвесил над Северен Париж, от Сакре Кьор до Операта, тъмносивите му краища бяха с чернокафяв оттенък. Отправих поглед отново към телевизионния екран, където огромната тълпа продължаваше да се събира, после погледнах отново към небето. Буреносният облак сякаш се преместваше на юг; ако се взривеше над Тюйлери, щеше сериозно да обърка развоя на манифестацията.

Точно в четиринайсет часа кортежът начело с Марин Льо Пен пое по Шанз-Елизе по посока на Триумфалната арка, където тя предвиждаше да произнесе речта си в петнайсет часа. Изключих звука, но продължих да гледам картината. Огромна лента пресичаше авенюто по цялата му ширина, на нея беше написано: "Ние сме народът на Франция". По другите, пръснати из тълпата по-малки плакати надписът бе по-простичък: "Ние сме си у дома" – лозунгът, същевременно недвусмислен и лишен от излишна агресивност, който активистите националисти използваха по време на митингите си. Бурята продължаваше да заплашва; огромният облак беше вече надвиснал – неподвижен – над кортежа. По някое време ми писна и потънах отново в "На рейд".

Мари-Франсоаз  ми се обади малко след осемнайсет часа; не знаеше кой знае колко, Националният академичен съвет се беше събрал предишната вечер, но никаква информация не беше изтекла. Във всеки случай беше сигурна, че факултетът нямало да бъде отворен преди края на изборите, а вероятно и не преди началото на новата учебна година – изпитите можели спокойно да бъдат отложени за началото на септември. По-общо казано, положението ѝ изглеждало сериозно, съпругът ѝ бил видимо разтревожен, от началото на седмицата прекарвал четиринайсет часа на ден в кабинета си в ГДВС, там преспал последната нощ. Затвори, след като обеща да ми се обади, ако научи нещо повече.

Нямах вече нищо за ядене, а и не ми се ходеше в "Жеан Казино"[43], началото на вечерта беше лошо време за пазар в този народен квартал, но изпитвах глад, а още по-силно беше желанието ми да си купя телешко фрикасе, мерлуза с див керевиз, берберска мусака, всички тези ястия за микровълнова печка, надеждни със своята блудкавост, но с цветни и весели опаковки, представляваха все пак истински прогрес в сравнение с отчайващите премеждия на героите на Юисманс; в тях не прозираше никакъв зъл умисъл, а чувството, че участваш в колективен, обезсърчаващ, но затова пък егалитарен експеримент, би могло да открие пътя към частично примирение.

За мое учудване супермаркетът беше почти празен, в порив на ентусиазъм, примесен със страх, напълних количката си много бързо; думичката "вечерен час" ми мина без повод през ума. Няколко продавачки, строени зад обезлюдените си каси, бяха пуснали транзисторите си: манифестацията продължаваше, за момента нямаше смущаващи инциденти. Ще има по-късно, след разпръсването на тълпата, си казах аз.

Дъждът се изля внезапно, много силен, точно когато излизах от търговския център. Щом се прибрах, си стоплих телешки език в сос мадейра, гумен, но поносим, и включих телевизора: сблъсъците бяха започнали, виждаха се групи маскирани хора, много подвижни, въоръжени с щурмови пушки и автомати; имаше изпочупени витрини, тук-там горящи коли, но кадрите, заснети под проливния дъжд, бяха много лошо качество, беше невъзможно да се разбере точно какво беше разпределението на силите.

III

Неделя, 29 май

Събудих се към четири часа през нощта, нащрек и с бистър ум; бавно и грижливо стегнах куфара си, събрах всичко необходимо за една подвижна аптечка, дрехи за един месец; намерих дори и туристически обувки – американски, много high-tech, които не бях използвал никога и които бях купил преди година с намерението да се отдам на излети. Взех и лаптопа си, запас от протеинови бисквити, електрически самовар, нескафе. В пет и половина бях готов да тръгна. Колата ми запали безпроблемно, портите на Париж бяха пусти; в шест часа вече наближавах Рамбуйе. Нямах никакъв план, никаква определена дестинация; просто чувството, много смътно, че ще е по-добре да поема към Югозапада[44]; че ако във Франция избухнеше гражданска война, тя щеше да достигне по-бавно до Югозапада. Честно казано, не познавах нищо от Югозапада, освен че е регионът, в който ядат конфи[45] от патица, конфито от патица ми изглеждаше твърде несъвместимо с гражданската война. Но може би грешах.

Познавах, общо взето, малко Франция. След детство и юношество, прекарани в Мезон-Лафит, буржоазен квартал в околностите на Париж, се бях настанил в центъра и така и никога не го напуснах; никога не бях обикалял истински страната, макар че бях, по-скоро на теория, неин гражданин. Бях имал намерение да го направя, за което е доказателство фолксвагенът туарег, съвременник на туристическите ми обуща. Беше мощен автомобил, с дизелов двигател V8, 4.2 литра, с директно впръскване common rait[46], което му позволяваше да вдига над 240 км в час; създаден за дълги преходи по магистрали, той можеше да се похвали и със способностите си да преодолява всякакви препятствия. Вероятно навремето съм си представял уикенди на бягство по горските пътища; но в крайна сметка нищо от всичко това не се бе случило, бях се задоволил да стана редовен неделен клиент на пазара за стари издания, който се намираше в парка "Жорж Брасенс". Също така понякога, и слава богу, посвещавах неделите си на чукане – главно с Мириам. Животът ми би бил твърде скучен и безрадостен, ако не бях, поне от време на време, чукал Мириам. Спрях на ханчето "Мил Етан"[47], веднага след изхода за Шатору; купих си бисквита с двойна шоколадова обвивка и голямо кафе от щанда за кроасани, после се качих отново на автомобила, за да си изям там закуската и да мисля за миналото си – или за нищо. Паркингът се издигаше над околността, пуста, като изключим няколкото крави – вероятно от породата шароле. Вече беше напълно съмнало, но в низината, над поляните, все още се носеха мъгли. Пейзажът беше хълмист, по-скоро красив, но не се виждаше нито едно блато – както и нито една река. Бъдещето, струваше ми се неблагоразумно да мисля за него.

Включих радиото: изборните дейности бяха започнали и се развиваха нормално, Франсоа Оланд беше вече гласувал в своето "феодално имение" Корез[48]. Процентът на гласувалите, доколкото можеше да се каже в този ранен час, беше висок, по-висок от този на двата предишни избора за президент. Някои политически аналитици смятаха, че високата избирателна активност е в полза на "управляващите партии" за сметка на екстремистките; докато други, не по-малко авторитетни, мислеха точно обратното. С една дума, засега не можеше да се правят никакви заключения въз основа на избирателната активност, беше рано да се слуша радио; изключих го, преди да напусна паркинга.

Малко след като потеглих, установих, че индикаторът за гориво бе доста ниско, една четвърт; бях пропуснал да заредя догоре на бензиностанцията. Освен това си дадох сметка, че магистралата е необичайно пуста. Неделя сутрин никога няма голямо движение по магистралите, това е мигът, когато обществото диша, разтоварва се, членовете си позволяват краткотрайната илюзия за индивидуално съществуване. И все пак бях изминал може би около сто километра, без да задмина, нито срещна, кола; успях само да избегна един български камион, който караше на зигзаг, пиян от умора, между дясната и аварийната лента. Всичко беше спокойно, подминавах двуцветните ветропоказателни ръкави, развявани от слабия вятър; слънцето огряваше полята и горите като добър и верен служител. Пуснах отново радиото, но този път напразно: всички запаметени на апарата ми станции, от Фран Енфо през Радио Монте Карло дo RTL, излъчваха неясно паразитно бучене. Нещо ставаше във Франция, бях сигурен; въпреки това можех да продължа да пресичам с 200 км в час мрежата от магистрали на Хексагона[49], и това беше може би доброто разрешение, нищо не вървеше вече в тази страна, вероятно и радарите бяха повредени, ако продължавах с тази скорост, щях да бъда около шестнайсет часа на граничния пост на Жонке; веднъж в Испания, положението щеше да е друго и гражданската война малко по-далеч, заслужаваше си да опитам. Само дето нямах вече бензин: да, това беше проблем, който трябваше да разреша много спешно, още на следващата бензиностанция.

Тя беше на Пеш-Монта. На табелите, които сигнализираха за нея, нямаше нищо особено привлекателно: нито ресторант, нито местни продукти; янсенистка бензиностанция, посветена само и изцяло на бензина; не можех обаче да изчакам до "Градината на платата на Лот", намираща се на още петдесет километра. Но се сетих, че можех да спра за зареждане на Пеш-Монта, и за удоволствие на Платата на Лот, където щях да си купя гъши дроб, кабеку[50], каор[51], които щях да опитам още същата вечер в хотелската си стая на Коста Брава; планът ми беше завършен, имаше смисъл и беше осъществим.

Паркингът беше пуст и аз си дадох веднага сметка, че нещо не беше наред; забавих до максимум, след което подкарах, много внимателно, до бензиностанцията. Витрината беше разбита, асфалтът беше покрит с безброй стъкълца. Слязох от колата и се приближих: вътре в магазина стъклото, зад което бяха наредени разхладителните напитки, бе също разбито, гондолите с вестници и списания бяха съборени. Открих касиерката, просната на земята в локва кръв, сключила ръце върху гърдите си в нелеп жест на защита. Тишината беше абсолютна. Отправих се към колонките за бензин, но те бяха блокирани. Вероятно можеше да се пуснат в действие от касата. Върнах се в магазина, прескочих пряко волята си трупа, но не можах да открия никакъв механизъм, който да командва зареждането с гориво. След известно колебание взех от рафтовете един сандвич с риба тон и пресни зеленчуци, една безалкохолна бира и пътеводителя "Мишлен".

Между хотелите, които препоръчваше, най-близкият – "Ханчето на О-Керси", се намираше в Мартел; достатъчно беше да следвам D[52]840 в продължение на десетина километра. Поемайки към изхода, ми се стори, че виждам две тела, проснати близо да паркинга за камиони. Слязох отново от колата, приближих се: наистина двама младежи магребинци, облечени в типичната за крайните квартали униформа, бяха застреляни; бяха загубили много малко кръв, но бяха несъмнено мъртви; единият от тях все още държеше в ръка автомата си. Какво ли се беше случило тук? Опитах се наслуки да хвана някаква станция по радиото, но и този път чух само неясно паразитно прашене.

Стигнах безпрепятствено до Мартел четвърт час по-късно, второстепенният път минаваше през усмихнат горист пейзаж. Все още не бях срещнал нито една кола и започвах истински да се чудя; после си казах, че сигурно хората са се затворили по домовете си поради същите причини, които ме бяха накарали да напусна Париж: предчувствието на грозяща катастрофа.

"Ханчето на О-Керси" беше голяма сграда от бял варовик, на два етажа, разположена малко встрани от селото. Решетката се отвори с леко скърцане, прекосих един насип, посипан с чакъл, и изкачих няколкото стъпала до рецепцията. Нямаше никого. Зад бюрото ключовете на стаите бяха окачени на едно табло; не липсваше нито един. Извиках няколко пъти, все по-силно и по-силно, без да получа отговор. Излязох навън, от задната страна на сградата имаше тераса, оградена с розови масиви, с кръгли масички и столове от ковано желязо, които вероятно бяха използвани за закуската. Поех по алея, оградена с кестени, и след петдесетина метра стигнах до голяма тревна площадка, която се издигаше над околните нивя и на която шезлонги и чадъри очакваха хипотетичните клиенти. В продължение на няколко минути съзерцавах пейзажа, хълмист и безметежен, после се върнах в хотела. В мига, в който стъпвах на терасата, се появи жена, руса, на около четиресет години, облечена с дълга сива вълнена рокля, с коса, прибрана с лента на челото; когато ме видя, тя подскочи. "Ресторантът е затворен" – рече с отбранителен тон. Казах ѝ, че търся само стая. "Не правим и закуски" – уточни още веднъж тя, преди да си признае, очевидно пряко воля, че имат свободни стаи.

Придружи ме до първия етаж, отвори една врата и ми връчи миниатюрно късче хартия: "Вратата се затваря в двайсет и два часа, ако се връщате по-късно, ще ви е необходим кодът" – заяви тя и си тръгна, без да добави нито дума.

С отворени капаци стаята не беше неприятна, с изключение на тапетите, чиито мотиви в убито пембено изобразяваха ловни сцени. Опитах се напразно да гледам телевизия: нямаше сигнал на нито един канал, само едно неопределено гъмжене от пиксели. И интернетът не работеше: имаше няколко мрежи, чието название започваше или с Вbох, или с SFR – бяха вероятно на обитателите на селото, – но нито една не споменаваше "Ханчето на О-Керси". Лист хартия с информация за клиентите, открих го в едно чекмедже, описваше подробно туристическите забележителности в селото, имаше и гастрономически сведения за О-Керси, но нито дума за интернет. Да са свързани в мрежата, явно не беше основната грижа на клиентите на заведението.

След като подредих вещите си, окачих на закачалки няколкото дрехи, които бях взел, включих самовара си, електрическата си четка за зъби и подвижния си телефон само за да установя, че нямам никакви съобщения, и се запитах какво правя тук. Този много общ въпрос всеки човек би могъл да си го зададе, където и да се намира, в който и да е момент от живота си; но самотният пътешественик, трябва да признаем, е най-застрашен от него. Ако Мириам беше с мен, причините да бъда в Мартел нямаше да са повече; просто въпросът нямаше да се постави. Една двойка е един свят, един автономен и затворен свят, който се придвижва сред един по-широк свят, без да е истински досегаем; самотен, аз се пропуквах отвсякъде и ми беше нужна известна доза смелост, за да изляза, след като пъхнах в джоба на якето си информационния лист, и да посетя селото.

Центърът на Площада на Консулите беше зает от хале за жито, явно старо, архитектурните ми познания бяха почти никакви, но къщите около него, построени от златист камък, бяха явно от няколко века, бях виждал такива неща по телевизията, най-вече в предаванията на Стефан Берн; бяха хубави, като по телевизията, дори по-хубави, една от тях беше много голяма, почти палат, с островърхи арки и кулички, приближих се и установих, че домът "Дьо ла Реймонди" беше действително построен между 1280 и 1350 година и че е принадлежал първоначално на графовете Тюрен. Всичко останало в селото беше подобно, вървях по живописни улички и стигнах до църквата Сен Мор, масивна, почти без прозорци; това беше църква-крепост, построена, за да устои на нападенията на неверниците, каквито е имало много по тези места, ми съобщаваше информационният лист.

Пътят D 840, който прекосяваше селото, продължаваше към Рокамадур. Бях чувал за Рокамадур, беше известна туристическа дестинация, с много звездички в пътеводителя "Мишлен", дори се запитах дали не съм виждал вече Рокамадур в някое от предаванията на Стефан Берн, но беше на цели двайсет километра, затова избрах един по-малък и по-криволичещ второстепенен път, който водеше до Сен Дьони ле Мартел. Сто метра по-нататък попаднах на една миниатюрна будка от боядисано дърво, която предлагаше билети за туристически влак с парен локомотив през долината на река Дордона. Стори ми се интересно; би било по-добре да сме двойка, си повтарях аз с мрачна наслада; но в будката нямаше тъй и тъй никого. Мириам беше пристигнала в Тел Авив преди няколко дни, несъмнено беше намерила време да се осведоми за условията за записване в тамошния факултет, може би беше вече взела необходимите документи или пък беше се задоволила да отиде на плаж, винаги бе обичала плажа, така и не отидохме никога заедно на курорт, си казах аз, никога не съм можел да избера дестинация, за да резервирам, преструвах се, че обичам Париж през август, но истината беше, че просто не бях способен да го напусна.

Един коларски път се простираше успоредно на железопътната линия отдясно. След километър изкачване по лека стръмнина насред гъста гора излязох на площадка, с табло с описание и ориентири в местността; една картинка, изобразяваща фотоапарат с мях, потвърждаваше туристическото предназначение на тази спирка.

Дордона течеше в низината, обградена от петдесетметрови варовикови скали, следвайки смътно своята геоложка съдба. Местността е била населена от най-древните праисторически времена, научих от една информационнопедагогическа табела; кроманьонецът постепенно е прогонил неандерталеца, който се оттеглил чак в Испания, преди да изчезне.

Седнах на ръба на скалата, опитвайки се доста безуспешно да потъна в съзерцание на пейзажа. След половин час извадих телефона си и набрах номера на Мириам. Стори ми се изненадана, но доволна, че ме чува. Всичко било наред, ми каза тя, имали уютен апартамент, светъл, в центъра на града; не, все още не се е заела със записването си в университета; а аз как съм? Добре, излъгах; но ми липсва въпреки всичко много. Накарах я да ми обещае да ми изпрати много дълъг имейл, в който да ми разкаже всичко веднага щом може – преди да се сетя, че нямам интернет връзка.

Винаги съм мразил да имитирам звука на целувката по телефона, още като млад ми беше трудно да го правя, а на повече от четиресет години това ми се стори направо смехотворно; но се насилих все пак; веднага щом затворих телефона, усетих една ужасяваща самота да ме помита и разбрах, че вече никога няма да набера смелост да се обадя на Мириам, усещането за близост, което се създаваше по телефона, беше прекалено неудържимо, а празнотата, която следваше, прекалено жестока.

Явно, че опитът ми да се заинтересувам от природните красоти на местността беше обречен на провал; поупорствах още малко, когато поех по посока на Мартел; вечерта се спускаше. Кроманьонците са ловували мамут и северен елен, съвременният човек може да избира между Оидан и Льоклер[53], и двата намиращи се в Суийак. Единствените търговски обекти в селото се състояха от една хлебарница – затворена – и едно кафене на Площада на Консулите, което изглеждаше също затворено, нито една маса не беше изнесена навън. Въпреки това отвътре идваше слаба светлина, бутнах вратата и влязох.

Около четиресет души, в пълно мълчание, следяха репортаж на BBC News, излъчван по телевизора, поставен нависоко в дъното на заведението. Никой не реагира на пристигането ми. Бяха явно местни хора, почти всички пенсионери, останалите създаваха впечатлението за физически работници. Отдавна не ми се бе удавал случай да говоря английски, коментаторът имаше твърде бърз изказ и аз не разбирах почти нищо; останалите зрители не изглеждаха по-наясно, честно казано. Картините, снимани на много различни места – Мюлуз, Трап, Стен, Орийак, – не представляваха видим интерес: многофункционални зали, детски градини, пусти физкултурни салони. Трябваше да дочакам изказването на Манюел Валс – заснето на площадката пред двореца Матиньон, бледен, ярко осветен, – за да възстановя развоя на събитията: двайсетина избирателни секции, в цяла Франция, са били нападнати от въоръжени банди в началото на следобеда. Няма нито една жертва, но са били откраднати урни; до момента никой не е поел отговорност за тези деяния. При така създадените обстоятелства правителството няма друг избор, освен да прекъсне избирателния процес. По-късно вечерта ще се състои извънредно заседание, министър-председателят ще обяви съответните мерки; всичко, заключи той по доста изтъркан начин, ще бъде по силата на закона на републиката.

*

Понеделник, 30 май

Събудих се към шест часа сутринта и установих, че телевизорът е проработил: iTele се приемаше лошо, но затова пък BFM излъчваше сносно; всички програми бяха, естествено, посветени на събитията от предишната вечер. Коментаторите подчертаваха изключителната неустойчивост на демократичния процес, тъй като изборният кодекс е категоричен: достатъчно е резултатите от една-единствена избирателна секция в цяла Франция да не са налични, за да се анулират целите избори. Подчертаваха също така, че за първи път една групировка решава да използва това слабо място. Късно през нощта министър-председателят е съобщил, че ще се проведат нови избори още следващата неделя, но че този път всички избирателни секции ще бъдат поставени под закрилата на армията.

По въпроса за политическите последствия от тези събития коментаторите бяха, този път, в абсолютно разногласие и аз проследих противоречивите им доводи през по-голямата част на утрото, след което слязох в парка с книга в ръка. Политическите конфликти не липсваха в епохата на Юисманс: тогава са се случили първите анархистки атентати; това е и времето на антиклерикалната политика на "дядката Комб", чиито изстъпления изглеждат днес ужасяващи; правителството стигнало дотам да нареди разграбването на църковните имоти и разпускането на религиозните ордени. Последното засегнало лично Юисманс, защото го принудило да напусне абатството в Лиге, тогавашното му убежище; но на това той отделяше минимално място в творчеството си, изглежда, че като цяло политическите въпроси дълбоко не са го вълнували.

Винаги съм обичал тази глава в "Наопаки", в която Дез Есент, след като е планирал пътешествие до Лондон, вдъхновен от препрочитането на Дикенс, попада в капана на една кръчма на улица "Амстердам", неспособен да се откъсне от масата. "Едно огромно отвращение към пътуването, една належаща потребност от спокойствие ме приковаваха..." Аз поне успях да напусна Париж, успях да стигна до департамента Лот, си казах, съзерцавайки полюляваните от слабия вятър кестени. Знаех, че съм постигнал най-трудното: самотният пътешественик предизвиква първо подозрение, дори враждебност, но постепенно хората свикват, съдържателите на хотели, както и на ресторанти, решават, че имат работа с чудак, всъщност съвсем безобиден човек.

И действително, когато се върнах в стаята си в ранния следобед, управителката на хотела ме поздрави относително сърдечно и ми съобщи, че ресторантът ще бъде отворен още същата вечер. Бяха пристигнали нови клиенти, една двойка англичани около шейсетте, мъжът имаше вид на интелектуалец, може би университетски преподавател, хора като него посещаваха безмилостно всички най-затънтени параклисчета, знаеха всичко за романското изкуство в района на Керси, както и за школата на Моасак[54], човек нямаше проблеми с хора от този тип.

iTele, както и BFM, обсъждаха политическите последствия от отлагането на втория тур на президентските избори. Политическото бюро на Социалистическата партия заседаваше, политическото бюро на Мюсюлманското братство заседаваше, дори политическото бюро на Съюза за народно движение беше преценил, че не е зле да се събере. Журналистите, които умножаваха едновременните предавания от улица "Солферино", улица "Вожирар" и булевард "Малзерб", успяваха доста добре да прикрият факта, че нямат никаква истинска информация.

Излязох отново към седемнайсет часа: изглежда, животът закипяваше отново в селото, хлебарницата беше отворена, минувачи пресичаха Площада на Консулите; те всички приличаха на онова, което бих си представил, ако ми се наложеше да изобразя жителите на селце в Лот. В "Кафето на спорта" посещението беше слабо, а любопитството към политическите новини – сякаш угаснало, телевизорът в дъното на салона беше включен на Теле Монте Карло. Довършвах бирата си, когато ми се стори, че чувам познат глас. Ален Таньор, застанал на касата, плащаше кутия пурети "Кафе Крем"; под мишница стискаше книжен плик от хлебарницата, от който стърчеше селски хляб. Съпругът на Мари-Франсоаз  се обърна на свой ред; мимика на изненада закръгли физиономията му.

По-късно, на чаша бира, му обясних, че съм тук по чиста случайност, и му разказах какво бях видял на бензиностанцията на Пеш-Монта. Той ме изслуша внимателно, без да прояви истинско учудване. "Знаех си аз – каза, след като привърших разказа си. – Знаех, че освен нападенията на избирателните секции е имало и сблъсъци, за които медиите не съобщиха; със сигурност е имало още много в цяла Франция..."

Неговото присъствие в Мартел не било случайно: притежавал тук къща, която била преди това собственост на родителите му, бил от този край и щял да живее тук, след като се пенсионира, сега вероятно доста бързо. Ако кандидатът мюсюлманин спечелел, Мари-Франсоаз  щяла със сигурност да загуби мястото си в катедрата, нито един преподавателски пост не би могъл да бъде заеман от жена в ислямски университет, това било по принцип невъзможно. А неговият пост в ГДВС? "Бях временно отстранен" – ми отговори той със сдържан гняв.

– Отстраниха ме в петък, мен и целия ми екип – продължи той. – Стана много бързо, дадоха ни два часа да освободим кабинетите си.

– Знаете ли защо.

– О, да! Много добре знам защо... В четвъртък през деня изпратих доклад до началниците си, в който ги предупреждавах за риска от инциденти в различни точки на територията на страната; инциденти, целящи да възпрепятстват нормалното протичане на изборите. Те просто не предприеха нищо; и на другия ден бях отстранен – остави ми необходимото време, за да смеля информацията, и продължи: – Та при това положение какви са изводите според вас?

– Искате да кажете, че правителството е искaлo избирателният процес да бъде прекъснат?

Той повдигна бавно глава: "Не бих могъл да го докажа пред анкетна комисия... Защото докладът ми не беше достатъчно точен; бях например убеден, анализирайки бележките на сътрудниците си, че ще се случи нещо в Мюлуз, или в околностите ѝ, но нямаше как да определя дали това ще се случи в избирателната секция на Мюлуз 2, Мюлуз 5 или Мюлуз 8... осигуряване на охрана на всички би изисквало мобилизация на значителни сили; същото се отнасяше за всички застрашени точки. Началниците ми прекрасно биха могли да излязат с аргумента, че ГДВС не за първи път проявява преувеличено черногледство; тоест, че рискът им е бил напълно приемлив. Но повтарям ви, моето убеждение се различава значително от тяхното...

– Знаете ли кой е в дъното на тези действия?

– Точно онези, които предполагате.

– Движенията за идентичност?

– Да, хора от тези движения. Но също така и млади мюсюлмани джихадисти; всъщност с горе-долу равно участие.

– Вие мислите, че те са свързани с Мюсюлманското братство?

– Не – поклати той решително глава. – Прекарах петнайсет години от живота си да разследвам този въпрос; така и никога не можахме да установим и най-малката връзка, най-малкия контакт между тях. Джихадистите са разюздани салафисти, те прибягват към насилие, вместо да се осланят на проповядването, но независимо от всичко си остават салафисти, за тях Франция е нечестива земя, дар ал куфр; за Мюсюлманското братство, напротив, Франция е вече потенциално част от дар ал ислам. Но най-вече за салафистите властта идва от Бога, принципът на народно представителство е сам по себе си безбожен, те никога не биха образували или поддържали политическа партия. На фона на всичко това, колкото и да са заслепени от световния джихад, младите мюсюлмани екстремисти всъщност желаят победата на Бен Бюлие; не вярват в нея, мислят, че джихадът е единственият път, но няма да се опитат да ѝ попречат. Абсолютно същото се отнася и за Националния фронт и движенията за идентичност. За последните единственият истински път е гражданската война; но някои от тях са били близки до Националния фронт, преди да се радикализират, и няма да предприемат нищо, което може да му навреди. От самото си създаване Националният фронт, както и Мюсюлманското братство, са си избрали пътя на урните, те са заложили на това, че могат да дойдат на власт, спазвайки правилата на демократичната игра. Това, което е странно... и ако щете, дори забавно, е, че преди няколко дена европейските движения за идентичност, както и джихадистите мюсюлмани, са се самоубедили, всеки сам за себе си, че противниковата партия ще спечели – следователно не им оставаше нищо друго, освен да прекъснат протичащия избирателен процес.

– И според вас кой е бил прав?

– Изобщо не знам – за първи път се отпусна, усмихна се откровено. – Носи се нещо като легенда, която е още от времето на старото Главно разузнаване, че ние имаме достъп до поверителни сондажи, които никога не се публикуват. Това е малко наивно... Но е и малко вярно, тази традиция се поддържаше до известна степен. Та в конкретния случай тези сондажи съдържаха точно същите предвиждания като тези на официалните анкети: 50 на 50, до края, с разлика в точките от няколко десети...

Поръчах още две бири.

– Трябва да дойдете на вечеря вкъщи – каза Таньор, – Мари-Франсоаз  ще се радва да ви види. Знам, че е много нещастна от това, че трябва да напусне поста си в университета. На мен ми е все едно, тъй и тъй щях да се пенсионирам след две години... Вярно, че приключва по не особено приятен начин; но ще получавам цялата си пенсия, това е сигурно, както и вероятно ще получа по изключение някаква премия, мисля, че ще направят максималното, за да избегнат възможността да им създам проблеми.

Келнерът донесе бирите и купичка с маслини; сега в кафенето имаше повече хора, говореха на висок глас, явно всички се познаваха, някои поздравяваха Таньор, минавайки покрай масата ни. Взех си две маслини, колебаейки се: все пак нещо ми убягваше в последователността на събитията; защо да не му кажа, може би знаеше нещо по въпроса, явно знаеше много за много неща; съжалих, че до този момент се бях отнасял с повърхностно, анекдотично внимание към политическия живот.

– Онова, което не разбирам... – казах аз след глътка бира, – е на какво са се надявали хората, които са нападали избирателните секции. Изборите тъй и тъй ще се проведат след седмица под охраната на армията; отношението на силите не се е променило, резултатът ще остане все така несигурен. Освен в случай че успеят да установят, че отговорни за инцидентите са хората от движенията за идентичност, тогава от това ще се възползва Мюсюлманското братство или в обратния случай, ако са виновни мюсюлманите, тогава от това ще се възползва Националният фронт.

– Едно нещо мога да ви кажа със сигурност: няма да бъде възможно да се докаже каквото и да било нито в едната, нито в другата посока; и никой няма да опита да го стори. Затова пък ще се случат неща в политически план несъмнено, и то много бързо, вероятно още утре. Първа хипотеза: Съюзът за народно движение решава да сключи предизборно споразумение с Националния фронт. СНД, честно казано, вече не представлява нищо особено, полетели са стремглаво надолу; но въпреки това би било достатъчно, за да натежи на кантара и да доведе до резултат.

– Не знам, не мисля, че това е възможно; струва ми се, че ако беше, щеше вече да е направено, още преди години.

– Напълно сте прав! ... – възкликна той с широка усмивка. – В началото Националният фронт беше готов на всичко, за да сключи споразумение със СНД и да сформират управляващо мнозинство; и после постепенно започна да се изкачва, да натрупва точки в сондажите, и СНД се изплаши. Не от техния популизъм, нито от предполагаемия им фашизъм – ръководителите на СНД не биха имали нищо против да предприемат известни ксенофобски или свързани с обществената сигурност мерки, които тъй и тъй голямата част от електората им желае – или поне това, което е останало от него; но сега реално СНД би била, и то в огромна степен, най-слабата страна в подобен съюз; те се страхуват, че ако сключат споразумение, ще бъдат чисто и просто погълнати, унищожени от своя партньор. Плюс това я има Евpoпa и това е основното. Истинският план на СНД, както и на Социалистическата партия, е изчезването на Франция, интеграцията ѝ в една европейска федерация. Неговите избиратели, естествено, не одобряват тази цел, но ръководителите успяват от години да подминават с мълчание тази тема. Ако сключат споразумение с една открито антиевропейска партия, те не биха могли да продължат да поддържат това свое становище; и съюзът им много скоро ще се разбие. Ето защо вярвам много повече на една втора хипотеза: създаването на републикански фронт, в който СНД, както и СП ще подкрепят кандидатурата на Бен Бюлие – естествено, при условие за достатъчно участие в правителството и споразумения относно предстоящите парламентарни избори.

– Дори това ми се струва трудно; може би доста изненадващо.

– Отново сте прав! ... – усмихна се отново той, потри ръце, явно всичко това ужасно го забавляваше. – Но е трудно поради друга причина. Трудно е, защото е изненадващо; защото не е ставало никога досега, поне от Освобождението[55]. Толкова дълго време противопоставянето левица – десница структурира политическата игра, че ни се струва невъзможно да излезем от него. Докато всъщност няма никаква реална пречка; онова, което разделя СНД от Мюсюлманското братство, е много по-малко от онова, което ги разделя от Социалистическата партия. Ние вече говорихме за това, спомням си, по време на първата ни среща: ако Социалистическата партия отстъпи в крайна сметка по отношение на Националното образование, ако постигне споразумение с Мюсюлманското братство, ако антирасисткото движение вътре в партията надделее над секуларното, то ще означава, че те са били абсолютно притиснати, че са били на дъното. Нещата биха били по-малко трудни за СНД, които са още по-близко до разпадането и които никога не са отдавали каквото и да било значение на образованието, самото понятие им е чуждо. Но затова пък СНД и СП трябва да свикнат да управляват заедно; и именно това е за тях нещо абсолютно ново, точно обратното на всичко, което структурира позициите им още от самото им влизане в политиката.

Разбира се, остава една трета възможност – да не се случи нищо; да не се стигне до никакво споразумение и вторият тур да се осъществи въз основа на същите позиции, със същата несигурност. В известен смисъл това е най-вероятното; но е и изключително тревожно. Първо, крайният резултат не е бил никога толкова несигурен в цялата история на Петата република; после – и най-вече, нито една от двете формации, които остават в надпреварата, няма и най-малък опит в управленските отговорности нито в национален, а дори не и в местен план; те са по отношение на политиката съвършени аматьори.

Допи бирата си и ме погледна с блеснали от ум очи. Под сакото си уелско каре носеше тениска с якичка; беше добронамерен, без илюзии, прозорлив; сигурно, твърде вероятно, беше абониран за "История"; много добре си представях една колекция от "История", подвързани, в библиотека близо до камината; в която има и по-тясно специализирани трудове от рода на скритата страна на Франсафрик[56], или история на тайните служби от Втората световна война до наши дни; няма съмнение, че авторите на тези трудове го  бяха интервюирали или щяха да го интервюират много скоро, вече като пенсионер в Керси; той ще трябва да мълчи по определени въпроси, но ще прецени, че има право да се изкаже по някои други.

– И така, уговаряме се за утре вечер, нали? – ме запита той, след като даде знак на келнера, че иска да плати. – Ще мина да ви взема от хотела; Мари-Франсоаз ще се зарадва много, наистина.

Нощта се спускаше над Площада на Консулите и залязващото слънце оцветяваше златистия камък с жълточервеникави проблясъци; намирахме се срещу хотела "Ремонди".

– Селото е древно, нали? – го запитах аз.

– Много древно. И името му Мартел не му е било дадено случайно... Всички знаят, че Шарл дьо Мартел е победил арабите в Поатие през 732 година, спирайки по този начин настъплението на мюсюлманите на север. Всъщност това е една решителна битка, която бележи истинското начало на средновековното християнство; но нещата не са били толкова недвусмислени, нашествениците не са се оттеглили веднага и Шарл дьо Мартел е продължил да воюва с тях още няколко години в Аквитания. През 743 година постига нова победа тук наблизо и решава, в знак на благодарност, да построи църква; на нея е бил изобразен неговият герб – три кръстосани чука. Селото е възникнало около тази църква, която е била унищожена впоследствие и построена отново през XIV век. Вярно е, че имало страшно много битки между християнството и исляма, да се биеш, е, откакто свят светува, една от най-важните човешки дейности, войната е по природа, както е казал Наполеон. Но аз мисля, че сега е дошъл моментът да намерим компромис с исляма, споразумение.

Подадох му ръка за сбогом. Малко преиграваше ролята си на ветеран от тайните служби, стар мъдрец в пенсия и т.н., но в края на краищата отстраняването му бе съвсем скорошно, разбирах, че му трябва време, за да свикне с новия си персонаж. Във всеки случай бях страшно доволен, че съм поканен у тях на следващия ден, отсега можех да бъде сигурен, че портото ще бъде добро качество, имах доверие и на храната, той не беше от онези, които се отнасят лекомислено към гастрономията.

– Гледайте утре телевизия, следете политическите новини – ми каза той, преди да си тръгне. – Готов да се обзаложа, че ще се случи нещо.

*

Вторник, 31 май

И наистина информацията избухна малко след четиринайсет часа: Съюзът за народно движение, Съюзът на независимите демократи и Социалистическата партия се бяха договорили да сключат споразумение за управление, един "разширен републикански фронт", който ще подкрепи кандидата на Мюсюлманското братство. Свръхвъзбудени, журналистите от информационните канали си предаваха цял следобед щафетата в опитите си да узнаят нещо повече за условията на това споразумение и за разпределението на министерствата, и всеки път ги очакваше един и същ отговор: суетата на политиканските съображения, неотложната необходимост да се постигне национално единство и да се превържат раните на една разединена страна и т.н. Всичко това можеше напълно да се очаква, беше предвидимо; онова, което бе по-малко очаквано, беше завръщането на Франсоа Байру[57] на авансцената на политическия живот. Всъщност той бе приел една уговорка с Мохамед бен Бюлие – последният се беше ангажирал да го назначи за министър-председател, в случай че спечели президентските избори.

Старият беарнезки политикан, на практика победен във всички избори, в които беше участвал в продължение на трийсетина години, упорито се опитваше да си създаде име на човек, който е "над нещата", със съучастието на различни списания; с други думи, караше ги непрекъснато да го снимат, облегнат на овчарска гега, облечен в пелерина, всичко в стил Жюстен Бриду[58], на фона на пейзаж, представляващ смесица от пасища и засети ниви, в повечето случаи в Лабур[59]. Образът, който се опитваше да популяризира в многобройните си интервюта, беше на голист, на човека, който е казал "не".

– Това е страхотна идея, Байру, страхотна! – възкликна Ален Таньор, щом ме съзря, буквално разтреперан от възторг. – Признавам, че никога не бих се сетил; този Бен Бюлие е голяма работа...

Мари-Франсоаз  ме посрещна с широка усмивка; тя не само изглеждаше доволна, че ме вижда, но по-общо казано, изглеждаше в пълна форма. Като я гледах как шета из кухнята със закачлива престилка от рода на "Не се карайте на готвачката, собственикът ще се погрижи за това", ми беше трудно да си представя, че само преди няколко дни бе водила докторски курс върху изключителните обстоятелства, при които Балзак е препрочитал коректурите на "Беатрикс". Беше приготвила тарталетки с патешки врат и лук шалот, страшно вкусни. Съпругът ѝ, свръхвъзбуден, отвори една след друга бутилка каор и бутилка сотерн, преди да се сети, че трябва задължително да опитам портото. Аз все още не виждах защо завръщането на Франсоа Байру в политиката можеше да се определи като гениална идея; но Таньор щеше много скоро да ми обясни, бях сигурен. Мари-Франсоаз  се отнасяше с него доброжелателно, видимо успокоена от това, че съпругът ѝ приема така добре отстраняването си, че се вживява с такава лекота в новата си роля на кабинетен стратег – която щеше успешно да играе пред кмета, лекаря, нотариуса, с една дума, пред всички местни нотабили, все още много влиятелни по тези провинциални земи, и за които ще носи винаги аурата на кариера в тайните служби. Пенсионирането им, няма съмнение, предвещаваше най-доброто.

– Онова, което е изключително при Байру, което го прави незаменим – продължи ентусиазирано Таньор, – е, че е съвършено глупав, политическата му програма се е свеждала винаги до желанието му да си осигури достъп до "висшата президентска власт", както се казва; той никога не е имал и дори не е претендирал да има лични виждания; доведено до такава крайност, това е много рядко. То го прави идеалният политик, въплъщаващ идеята за хуманизъм, още повече че се взима за Хенри IV и за големия умиротворител в диалога между религиите; между другото, се котира много добре сред католическия електорат, глупостта му ги урежда. Именно от това има нужда Бен Бюлие, който иска преди всичко да бъде въплъщение на нов хуманизъм, да представи исляма като завършена форма на един нов хуманизъм обединител, и който е напълно искрен, когато провъзгласява уважението си към трите религии на Книгата.

Мари-Франсоаз  ни покани на масата; беше приготвила салата от бакла с глухарчета и настърган пармезан. Беше много вкусно, толкова вкусно, че за миг изгубих нишката на разговора с мъжа ѝ. Католиците били почти изчезнали във Франция, продължи той, но продължавали да са носители на един вид нравствена непогрешимост, във всеки случай Бен Бюлие бил направил всичко възможно от самото начало да спечели благоразположението им – през последната година бил посетил най-малко три пъти Ватикана. Надарен поради самия факт на произхода си с аурата на поддръжник на Третия свят, той успял същевременно да успокои и електората на консерваторите. За разлика от предишния си съперник, Тарик Рамадан, обременен поради връзките си с троцкистите, Бен Бюлие избягвал да се компрометира с антикапиталистическата левица; либералната десница била спечелила "битката на идеи", бил го разбрал прекрасно, младите били станали предприемчиви, а непреодолимият характер на пазарната икономика бил отдавна всеобщо признат. Но най-вече истински гениалното при лидера на мюсюлманите било, че бил разбрал, че залогът при изборите нямало да бъде икономиката, а ценностите; и че и на този терен десницата се готвела да спечели "битката на идеи" дори без да ѝ се наложи да я води. Там, където Рамадан представял шериата като нов, напредничав, едва ли не революционен избор, той му връщал умиротворителния, традиционен характер – с дъх на екзотика, който го правел още по-желан. Що се отнасяло до възстановяването на семейството, на традиционния морал и негласно на патриархата, пред него се откривал път, по който десницата не можело да поеме, нито Националният фронт, без да бъдат таксувани за реакционери, дори и за фашисти от последните останки от 68-а година, тези измиращи прогресивни изкопаеми, социологически обезкървени, но намерили убежище в медийните цитадели, откъдето все още можели да проклинат злощастните времена и зловонната атмосфера, която се разпространява в страната; единствено той не бил от нищо застрашен. Парализирана от своя същностен антирасизъм, левицата не била от самото начало в състояние да се бори срещу него, за това не можело и дума да става.

После Мари-Франсоаз  ни сервира конфи от агнешко бутче, придружено със задушени картофи, и аз съвсем се замаях.

– Ама той е все пак мюсюлманин – възразих объркано...

– Е, ѝ? – взря се той в мен, целият сияещ. – Той е умерен мюсюлманин, това е главното: заявява го непрекъснато – и е така. Не бива да си го представяме нито като талибан, нито като терорист, би било груба грешка; винаги се е отнасял с презрение към тези хора. Когато говори за тях в свободните си изказвания, напечатани в "Монд", освен явното морално неодобрение се усеща много ясно и оттенък на презрение; всъщност той счита терористите за аматьори. В действителност Бен Бюлие е един изключително ловък политик, без съмнение най-ловкият и най-хитрият, когото сме имали след Франсоа Митеран; и за разлика от Митеран той има истинско историческо виждане.

– С една дума, мислите, че католиците няма от какво да се страхуват.

– Не само че няма от какво да се страхуват, но и могат да се надяват на много! Знаете ли – усмихна се той извинително, – от десет години се занимавам със случая Бен Бюлие, мога да кажа, че без преувеличение съм един от хората във Франция, които го познават най-добре. На практика цялата ми кариера беше посветена на наблюдението на ислямистките движения. Първият случай, по който работих – тогава бях още млад, следвах в полицейското училище в Сен Сир о Мон д'Ор, – бяха атентатите от 1986-а в Париж, за които се оказа, че са поръчани от Хизбула и косвено от Иран. После дойдоха алжирците, косоварите, движенията, по-пряко свързани с Ал Кайда, самотните вълци... така и не се спряха, под различни форми. Когато се образува Мюсюлманското братство, беше неминуемо да го вземем на мушка. Трябваха ни години, за да се убедим, че макар Бен Бюлие да има планове, и то изключително амбициозни планове, те нямат нищо общо с ислямския фундаментализъм. Сред крайнодесните кръгове се разпространи идеята, че когато мюсюлманите дойдат на власт, на християните неизбежно ще бъде наложен статутът на дхимми[60], на второстепенни граждани. "Дхиммитудат[61] е действително част от основните принципи на исляма; но в практиката статутът на дхиммите е изключително разтеглив. Ислямът от географска гледна точка е широко разпространен; начинът, по който се практикува в Саудитска Арабия, няма нищо общо с този в Индонезия или в Мароко. Що се отнася до Франция, напълно съм убеден – готов съм да се обзаложа, – че не само никакви ограничения няма да бъдат наложени на католическия култ, но че субсидиите, отпускани на католическите дружества, както и тези за поддръжка на храмовете, ще бъдат увеличени – могат да си го позволят, помощите на петролните монархии за джамиите ще бъдат тъй и тъй много по-големи. Но което е по-важно, истинският враг на мюсюлманите, този, от който се страхуват и мразят най-много, не е католицизмът: той е секуларността, светският характер, атеистичният материализъм. За тях католиците са вярващи, католицизмът е една от религиите в Книгата; само трябва да бъдат убедени да направят още една крачка и да приемат исляма: това е истинското виждане на мюсюлманите по отношение на християнството, изконното им виждане.

– А евреите? – Изпуснах се, нямах намерение да задавам този въпрос. Споменът за Мириам на леглото ми, по тениска, през последната ни утрин, споменът за закръгленото ѝ дупенце бе проблеснал в съзнанието ми.

– Ааа... – усмихна се отново той, – с евреите очевидно е малко по-сложно. По принцип теорията е същата, Юдаизмът е една от религиите в Книгата, Аврам и Мойсей са признати за пророци от исляма; само че на практика в мюсюлманските държави отношенията с евреите са били често по-трудни, отколкото с християните, а освен това естествено и въпросът с палестинците ги е изострил още повече. Следователно в рамките на Мюсюлманското братство съществуват течения, които изискват налагането на ответни мерки на евреите, лично аз мисля, че нямат никакъв шанс да успеят. Бен Бюлие се е старал винаги да поддържа добри отношения с Великия равин на Франция; може би ще отпуска от време на време юздата около врата на тези екстремисти, защото, ако наистина вярва, че ще постигне масово приемане на исляма от католиците – а и нищо не доказва, че това е невъзможно, – що се отнася до евреите, той няма никакви илюзии. Онова, на което всъщност се надява, е сами да напуснат Франция – да емигрират в Израел. Но във всеки случай, мога да ви уверя, той няма никакво намерение да си провали личните амбиции – които са огромни – заради черните очи на палестинския народ. Учудващо е, че малко хора са чели ранните му писания – вярно, че са били публикувани в никому неизвестни геополитически списания. Отправната му точка, това бие на очи, е Римската империя – и европейското изграждане е за него само начин да осъществи тази хилядолетна амбиция. Основна линия във външната му политика ще бъде преместването на гравитационния център от Европа на юг, вече съществуват организации, които преследват тази цел, като например Съюзът за Средиземноморието. Първите страни, които биха могли да се присъединят към европейското изграждане, ще бъдат със сигурност Турция и Мароко; след тях ще последват Тунис и Алжир. В по-далечен план ще дойде ред на Египет – той е по-голяма хапка, но влизането му ще бъде решаващо. Същевременно можем да си представим, че европейските институции – които в момента са всичко друго освен демократични – ще се развият по посока на народните избори; логическият изход ще бъде изборът на европейски президент чрез всеобщо гласуване. В този контекст интеграцията в Европа на страни с вече многобройно население и с динамична демография, като Турция и Египет, би изиграла решаваща роля. Истинската амбиция на Бен Бюлие, убеден съм в това, е да стане накрая първият избран чрез всеобщо гласуване президент на Европа – на една разширена Европа, включваща страните от Средиземноморското крайбрежие. Не забравяйте, че е само на четиресет и четири години – макар да се опитва, за успокоение на електората, да изглежда на повече, с коремчето си и с отказа да си боядисва косата. В известен смисъл старата Бат Ие'Ор е права с фантазиите си за Евроарабия; но напълно греши, когато си представя, че евросредиземноморската общност ще бъде в позиция на подчиненост спрямо монархиите от Персийския залив: тя ще бъде една от първите световни икономически сили и ще бъде напълно в състояние да преговаря с тях на равни начала. Странна е играта в момента със Саудитска Арабия и останалите петролни монархии: Бен Бюлие е напълно готов да се възползва докрай от техните петролни долари, но няма никакво намерение да допусне и най-малко отстъпване на суверенитета. В известен смисъл той възпроизвежда амбицията на Дьо Гол, амбиция за голяма арабска политика на Франция, и уверявам ви, не му липсват съюзници, включително и в монархиите от Персийския залив, които поради обвързаността си с американските позиции са принудени да изтърпяват немалко унижения, да се поставят непрекъснато в неудобно положение спрямо арабското обществено мнение, и които започват да си казват, че един съюзник като Европа, по-малко органически свързан с Израел, би представлявал доста по-добър избор...

Млъкна; беше говорил без прекъсване повече от половин час. Питах се дали няма да напише книга, сега вече в пенсия, дали не се опитва да запише идеите си. Намирах го за интересен в изложението си, естествено интересен за хората, които се интересуват от история. Мари-Франсоаз  донесе десерта, крустада от Ланд[62] с ябълки и орехи. Отдавна не бях ял толкова добре. След вечерята беше редно да се върнем в хола, за да дегустираме един ба-арманяк[63], направихме точно това. Омекнал от аромата на алкохола, разглеждайки лъснатия череп на бившия шпионин, домашното му сако в шотландско каре, се чудех какво ли мисли – лично той. Какво ли мисли един човек, прекарал целия си живот в разследване на невидимата страна на картите. Вероятно нищо, подозирах, че дори и не гласува; знаеше твърде много.

– И ако аз влязох във френските тайни служби – поде отново той с по-спокоен тон, – то е, разбира се, защото бях очарован като дете от шпионските истории, но също така и защото, струва ми се, бях наследил нещо от патриотизма на баща ми, бях впечатлен от него. Роден е през 1922 година, давате ли си сметка! Точно преди век! ... Включил се от самото начало в Съпротивата, още в края на юни 1940-а. Още по негово време френският патриотизъм е малко или повече обезценен – би могло да се каже, че се е родил във Валми през 1872-ра и че е започнал да умира в траншеите на Вердюн през 1917-а. Не много повече, всъщност малко. Кой вярва в това днес? Националният фронт се преструва, че вярва, така е, но има нещо наистина несигурно, нещо отчаяно в тяхната вяра; другите партии са направили чисто и просто своя избор в полза на разтварянето на Франция в Европа. Бен Бюлие също вярва в Европа, той вярва в нея дори повече от останалите, но той е друга работа, той има концепция за Европа, истински цивилизационен проект. Всъщност неговият краен образец е император Август; това не е посредствен образец. Речите на Август пред Сената са запазени, знаете, нали, и аз съм сигурен, че той ги е изучавал много внимателно – млъкна и след малко продължи замислено. – Може да бъде велика цивилизация, не знам... Познавате ли Рокамадур? – внезапно ме запита той, беше ми се придремало, но му отговорих, че не го познавам, или малко, от телевизията.

– Трябва да отидете там. Само на двайсетина километра е оттук, трябва непременно да отидете. Поклонението в Рокамадур е едно от най-прочутите в християнството, да знаете. Хенри Плантагенет, св. Доминик, св. Бернар, св. Луи, Луи XI, Филип льо Бел... всички са дошли да коленичат пред Черната Богородица, всички са изкачили на колене стълбите, които водят до светилището, молейки се смирено за прошка на греховете си. В Рокамадур можете да си дадеше истински сметка каква велика цивилизация е било средновековното християнство.

Спомних си смътно откъслечни фрази на Юисманс за Средновековието, арманякът беше съвършено прекрасен, възнамерявах да му отговоря, но установих, че не съм в състояние да вържа две думи накръст. За мое голямо учудване той започна да рецитира с твърд и ритмичен глас стихове на Пеги:

Блажен е убитият зa свободата

на късчето бащина плът и земя.

Във всяка една справедлива война.

По целия свят – и смъртта му е свята [64]

Много е трудно да разбереш другите, да узнаеш какво се крие в дъното на душите им, а без помощта на алкохола това става още по-невъзможно. Беше изненадващо и вълнуващо да видиш как този възрастен, чистичък, спретнат, образован и ироничен човек започва да рецитира стихове:

Блажен е убитият в бран величава,

когато в пръстта и пред Господа Бог

той легне безмълвен на връх най-висок,

с медали покрит, и с нестихваща слава.

Той поклати примирено глава, почти с тъга.

– Виждате ли, още във втората строфа, за да може стихотворението му да има по-голям размах, той е принуден да се позове на Господ. Идеята за отечество не е достатъчна сама по себе си, тя трябва да бъде свързана с нещо по-силно, с една по-висша мистика, и той изразява тази връзка много ясно в следващите куплети:

Блажен е убитият в бой за земята,

защото от Бога е нейната плът.

Блажен е, когато се бие до смърт

за бедните къщи на своите братя.

Защото праобраз са те, и зачатие,

и тяло на къщата Божия днес.

Блажен е убитият, сключен в обятия

от земната кротост, и почест, и чест.

– Френската революция, Републиката, отечеството... да, това е дало нещо, нещо, което е траяло малко повече от век. Средновековното християнство е траяло повече от хиляда години. Знам, че сте познавач на Юисманс, Мари-Франсоаз  ми каза. Но според мен никой не е почувствал душата на християнското Средновековие с такава сила както Пеги – колкото и да е бил републиканец, светски, поддръжник на Драйфус. И онова, което също е почувствал, е, че истинското божество на Средновековието, тупкащото сърце на неговото благочестие, не е Отецът, дори не е Христос, а Дева Мария. И това също ще усетите в Рокамадур...

Знаех, че възнамеряват да се върнат в Париж на следващия или на по-следващия ден, за да подготвят окончателното си преместване. Сега, когато споразуменията за правителство на разширения републикански фронт бяха сключени, резултатите от втория тур бяха ясни и те щяха със сигурност да се пенсионират. Тръгвайки си, аз най-искрено похвалих Мари-Франсоаз  за кулинарния ѝ талант и се сбогувах с мъжа ѝ на прага на вратата. Беше пил почти колкото мен и въпреки това бе в състояние да рецитира наизуст цели куплети от Пеги, това бе донякъде наистина впечатляващо. Що се отнасяше до мен, аз не бях убеден, че републиката и патриотизмът "са дали нещо" освен серия от непрекъснати глупави войни, но Таньор съвсем не беше изкуфял, да можех и аз да бъда такъв на неговата възраст. Слязох по няколкото стъпала, които водеха към улицата, обърнах се и му казах: "Ще отида в Рокамадур".

*

Туристическият сезон не беше все още в разгара си, намерих лесно стая в хотела "Красива местност", разположен на хубаво място в средновековната част на селището, ресторантът беше с изглед към долината на Азалу. Местността беше наистина впечатляваща – и изключително посетена. Непрекъснатото подновяване на туристите, дошли от четирите края на света, нижещи се един след друг, всеки път малко по-различни, с камери в ръце, обхождащи изумени плетеницата от кули, от защитни проходи, опасващи крепостните стени, от църкви и от параклиси, пръснати по цялата канара, създаде у мен след няколко дни усещане за напускане на днешното време и аз почти не обърнах внимание вечерта на втората изборна неделя на масовата победа на Мохамед бен Бюлие. Оставих се на мечтателното бездействие, което бавно ме обземаше, и макар интернетната връзка в хотела да работеше, продължителното мълчание на Мириам не ме тревожеше особено. За хотелиера и персонала бях вече категоризиран: ерген, образован ерген, малко тъжен, без особена склонност към развлечения – всъщност описанието беше точно. За тях бях от онези клиенти, които не създават проблеми, и това беше най-важното.

Бях вече от една или две седмици в Рокамадур, когато получих най-сетне имейла ѝ. Говореше много за Израел, за особената атмосфера, която цари там – изключително динамична и весела, но винаги с привкус на трагедия. Може да изглежда странно, ми казваше тя, да напуснеш една страна – Франция, – защото мислиш, че те очакват хипотетични опасности, докато тук няма нищо хипотетично – един разколнически клон от Хамас решил неотдавна да предприеме нова серия от акции и почти всеки ден – камикадзета, опасани с експлозиви, които се взривяват в ресторанти и автобуси. Странно е, но веднъж на място, успяваш да го разбереш: защото Израел е от основаването си във война, атентатите и битките изглеждат тук някак неизбежни, естествени, във всеки случай те не пречат да се радваш на живота. Към имейла си бе закачила две свои снимки, по бикини, на плажа на Тел Авив. На едната, снимана в три четвърти профил, тя се затичваше към морето, дупенцето ѝ бе загатнато и аз започнах да се надървям, изпитвах непреодолимо желание да го погаля, мъчителни тръпки побиха ръцете ми; невероятно беше колко добре си спомнях дупето ѝ.

Затваряйки компютъра си, осъзнах, че нито в един момент не споменаваше за евентуалното си завръщане.

От началото на престоя си имах навика да посещавам параклиса Нотр Дам и да прекарвам няколко минути седнал пред Черната Богородица – същата тази, която беше повод от хиляда години за толкова много поклонничества, пред която бяха коленичили толкова много светци и царе. Беше странна статуя, свидетелстваща за един напълно изчезнал свят. Богородицата беше седнала, с изключително изправен гръб, лицето ѝ, със затворени очи, толкова недосегаемо, че изглеждаше извънземно, беше увенчано с корона. Младенецът Христос – чиито черти, честно казано, нямаха нищо детско, а бяха по-скоро на възрастен, дори на старец – беше също седнал, с изправен гръб, върху колената ѝ; и неговите очи бяха затворени и острото му, мъдро и властно лице беше като на майка му – увенчано с корона. В отношенията им нямаше никаква нежност, никаква майчинска всеотдайност. Изобразен бе не младенецът Христос, а царят на народите. Спокойствието му, впечатлението за духовна власт, за неприкосновена сила, които излъчваше, бяха едва ли не ужасяващи.

Това свръхчовешко изображение беше пълна противоположност на изтезавания Христос, страдащия, онзи, които беше изобразен от Матиас Грюневалд и който беше впечатлил толкова силно Юисманс. Средновековието за Юисманс беше епохата на готиката, и то дори на късната готика; патетична, реалистична и нравствена, вече приближаваща до Ренесанса, по-близо до него, отколкото до романското изкуство. Спомних си за един разговор, който бях водил – преди много години – с преподавател по история от Сорбоната. В началото на Средновековието, ми обясняваше той, въпросът за личното съждение почти не се е поставял; много по-късно, при Иеронимус Бош например, се появяват ужасяващите изображения, в които Христос разделя кохортата на избраниците от легиона на прокълнатите, в които дяволи влачат непокаялите се грешници към мъките на ада. Виждането от романската епоха било друго, много по-единно: след смъртта вярващият потъвал в дълбок сън и се смесвал с пръстта. След сбъдването на всички знамения, в часа на Второто Христово пришествие целият християнски народ, единен и солидарен, са надига от гроба, възкръсва подобно тялото на Спасителя, за да поеме дружно към рая. Нравственото съждение, личното съждение, личността сама по себе си не са били понятия, с които романската епоха е била наясно, и аз също усещах как личността ми се разпада по време на тези мои продължителни размишления пред Богородицата на Рокамадур.

И все пак се налагаше да се върна в Париж, бяхме в средата на юли, тук съм вече повече от месец, установих с недоумение и изненада аз една сутрин; всъщност нямаше защо да бързам, бях получил имейл от Мари-Франсоаз , която се беше свързала с други колеги: до този момент никой не беше получил каквото и да било съобщение от университетските власти, мъглата беше пълна. В по-общ план парламентарните избори се бяха провели с предвидимия резултат, правителството беше сформирано.

В селото започнаха да организират туристически мероприятия, най-вече кулинарни, но и културни, и в навечерието на заминаването ми, докато извършвах ежедневното си посещение в параклиса Нотр Дам, попаднах случайно на четене на стиховете на Пеги. Седнах на предпоследния ред; посещението беше слабо, състоящо се предимно от младежи с джинси и тениски с якички, всички имаха онези открити и дружелюбни физиономии, които неизвестно как успяват да постигнат католиците.

Виж, майко – след боя – чедата си пак.

Тях Бог да ги съди – но както се съди

не дух, а изгнаник, от брат си напъден

и свърнал от пътя кът родния праг.

Александрините отекваха ритмично в спокойната атмосфера и аз се питах какво ли разбират от Пеги, от неговата патриотична и буйна душа тези млади хуманитарни католици. Но каквото и да е, дикцията на актьора беше забележителна, стори ми се, че е известен театрален актьор, сигурно от Комеди Франсез; а може и да беше играл и във филми, май бях виждал някъде снимката му.

Виж, майко, чедата си – цял легион.

Тях Бог да ги съди – но без да забрави

към блюдото шепата пръст да добави,

която за тях бе и стон, и подслон.

Беше поляк, сега вече бях сигурен, но продължавах да не се сещам за името му; може би той също беше католик, някои актьори са, вярно, че упражняват доста странна професия, при която намесата на провидението може да изглежда повече, отколкото при другите, приемлива. А тези млади католици земята си дали я обичаха? Бяха ли готови заради нея да се погубят; аз се чувствах готов, не специално за моята земя, но изобщо, да се погубя, но се намирах в странно състояние, струваше ми се, че Богородицата се издига, напуска постамента си и се уголемява във въздуха, младенецът Исус беше сякаш готов да се отдели от нея, като че ли бе достатъчно да вдигне дясната си ръка, и всички езичници и идолопоклонници щяха да бъдат унищожени, и ключовете на света щяха да му бъдат връчени "в качеството му на повелител, на собственик и на господар"[65].

Виж, майко, безпътните свои чеда...

Тях Бог да не мери с еднакъв аршин,

а длан да простре и над блудния син.

И в скута ти те да оборят чела.

А може би бях чисто и просто гладен, бях забравил да вечерям предишния ден и може би щеше да е по-добре да се прибера в хотел и да седна на маса с няколко патешки бутчета, вместо да се свлека между две пейки, жертва на мистична хипогликемия. Отново се сетих за Юисманс, за мъките и съмненията на неговото покръстване, за неговото отчаяно желание да се приобщи към един ритуал.

Останах до края на четенето, но към края забелязах, че въпреки голямата красота на текста бих предпочел за това последно посещение да съм сам. За друго нещо ставаше дума при тази строга статуя, различно от привързаността към отечеството, към родната земя или от прославянето на мъжествената храброст на войника, различно дори и от детския копнеж по майката. Тук имаше нещо тайнствено, някакво свещено призвание, нещо царствено, което Пеги не би бил в състояние да разбере, още по-малко Юисманс. На другия ден, след като натоварих колата и платих хотела, аз се върнах в параклиса Нотр Дам, сега пуст. Богородицата чакаше в мрака, спокойна и свежа. Тя притежаваше върховната власт, притежаваше могъществото, но малко по малко започнах да усещам, че губя връзката си с нея, че се отдалечава в пространството и през вековете, докато аз се свивах на пейката, смален, стеснен. След половин час станах, окончателно изоставен от Духа, сведен до собственото ми похабено, тленно тяло, и поех тъжно надолу по стълбите по посока на паркинга.

IV

Докато се връщах в Париж, докато преминавах бариерата на платената магистрала при Сен Арну, оставяйки зад себе си Савини сюр Орж, Антони, после Монруж, докато завивах към изхода при Порт д'Итали, аз знаех, че тръгвам към един живот без радости, не празен, а изпълнен с дребни неприятности: както и очаквах, някой се беше възползвал от отсъствието ми и бе заел полагащото ми се място на паркинга на дома ми; установих малък теч около хладилника; други домашни инциденти нямаше. Пощенската ми кутия бе претъпкана с най-разнообразни административни писма, някои от които изискваха бърз отговор. Поддържането на безукорен административен живот налага почти непрекъснато присъствие, всяко по-дълго отсъствие рискува да ви постави в неблагоприятно положение спрямо един или друг организъм, знаех, че ще са ми необходими няколко дни работа, за да вкарам нещата в ред. Разпределих набързо пощата, изхвърляйки ненужните рекламни брошури и запазвайки онези, които бяха адресирани лично до мен (трите лудешки дни на Офис Депо, частните разпродажби в Корбазон), след което преместих погледа си към безпросветно сивото небе. Прекарах така няколко часа, наливайки си методично ром, след което се заех с купчината писма. Първите две бяха от здравната ми застраховка и ме уведомяваха, че не могат да покрият някои от разходите ми, приканвайки ме да подновя молбата си, като я придружа с фотокопия на съответните документи; за мен това беше обичайна кореспонденция, на която бях свикнал да не отговарям. Затова пък третото писмо криеше изненада. Беше от кметството в Ньовер, изказваха ми най-искрените си съболезнования по повод смъртта на майка ми и ме информираха, че тялото ѝ е пренесено в Патологоанатомичния институт на града, към който трябва да се обърна, за да могат да вземат съответните мерки; писмото беше с дата 31 май. Прегледах набързо купчината, имаше второ напомнящо писмо от 14 юни и още едно от 28-и. В последното, от 11 юли, кметството на Ньовер ме информираше, че съгласно член L 2223-27 от Общия кодекс на териториалните общности общината е поела разходите за погребението на майка ми в парцела за безпризорни лица на общинския гробищен парк. Разрешава ми се в срок от пет години да изискам ексхумация с оглед пренасянето на трупа в личен гроб; при изтичане на този срок той ще бъде кремиран и разпръсването на праха ще се извърши в градината на спомена. В случай че изискам ексхумация, трябва да покрия разходите на общината по погребението – ковчег, четирима носачи и таксите за самото изравяне.

Не съм си мислил, че майка ми води интензивен социален живот, че ходи на конференции, посветени на цивилизациите преди Колумб, или че посещава църквите в околността на Ньовер в компанията на нейни връстници; но въпреки това не съм очаквал такава тотална самота. Вероятно се бяха свързали и с баща ми и той също не бе отговорил на писмата. Мисълта, че беше погребана в парцела на бедняците (така са наричали в миналите времена, научих след издирване по интернет, общинския парцел за безпризорни лица), не ме оставяше на мира и се запитах какво ли е станало с нейния френски булдог (Обществото за защита на животните или директно евтаназия...).

После отделих настрана фактурите и съобщенията от разплащателния ми влог, безпроблемни документи, които беше достатъчно да класирам в съответните папки, за да мога да се съсредоточа върху кореспонденцията си със своите двама най-важни събеседници, които структурират живота на човека: социалното осигуряване и данъчните власти. Нямах смелост да се заема веднага с тях и реших да се разходя из Париж – е, може би не чак Париж, би било прекалено, но щях да се задоволя през този първи ден с една разходка из квартала ми.

Докато виках асансьора, осъзнах, че не бях получил никакво писмо от университетските власти. Върнах се обратно, за да прегледам банковите си извлечения: заплатата ми бе преведена, както се полага, в края на юни; следователно статутът ми оставаше все така несигурен.

Промяната в политическия режим не беше оставила видима следа в квартала. Компактни групи от китайци се трупаха все така около пунктовете за залагания на конни надбягвания с фишове в ръка. Други бутаха забързани гарови колички, пренасяха оризови макарони, соев сос, манго. Нищо, дори и ислямският режим, не беше в състояние да спре постоянната им дейност – мюсюлманският прозелитизъм, както и посланието на християните, биха се разтворили, най-вероятно без да оставят и следа в океана на тази огромна цивилизация.

Кръстосвах Чайнатаун повече от час. Енориатът "Св. Иполит" продължаваше да предлага встъпителни курсове по мандарин и китайска кухня; диплянките за вечерите Asia Fever[66] на Мезон-Алфор не бяха изчезнали. Всъщност не открих никакъв друг белег на видима промяна освен щанда кашер в Гран Казино; но супермаркетите са били винаги синоним на опортюнизъм.

Нещата бяха малко по-различни в търговския център "Итали 2". Както бях предчувствал, магазинът "Дженифер" беше изчезнал, заменен с провансалски бутик био, който предлагаше етерични масла, шампоани със зехтин и мед и с аромати от средиземноморската растителност.

*

Едва две седмици след завръщането си получих писмо от "Париж III". Новият устав на ислямския университет "Париж – Сорбона" ми забраняваше да продължавам дейността си на преподавател; Робер Рьодиже, новият ректор на университета, беше подписал лично писмото – изказваше дълбоките си съжаления и ме уверяваше, че нямат възражения по отношение на университетските ми трудове. Напълно възможно е, разбира се, да продължа кариерата си в светски университет, в случай обаче, че се откажа от тази възможност, ислямският университет "Париж – Сорбона" е готов да ми отпусне незабавно пенсия, чийто размер ще се индексира всеки месец спрямо инфлацията, и която в момента би била 3472 евро. За тази цел трябва да направя необходимите постъпки пред администрацията.

Прочетох писмото три пъти, преди да се убедя, че това, което чета, е истина. Сумата беше точно толкова, колкото щях да получавам, ако се бях пенсионирал на шейсет и пет години, т.е. в края на кариерата си. Бяха действително готови на огромни жертви, за да не предизвикат брожения. Явно в съзнанието им способността на университетските преподаватели да им навредят бе невероятно преувеличена, както и тяхната годност да доведат до успешен край кампания от протести. Отдавна вече титлата на университетски преподавател сама по себе си не беше достатъчна, за да ви осигури достъп до рубриките "Трибуна" и "Гледна точка" във важните медии: те бяха станали изключително затворени, ендогамни пространства. Дори един организиран протест на университетските преподаватели щеше да отмине почти незабелязано, но това нямаше как да се знае в Саудитска Арабия. Всъщност те все още вярваха във властта на интелектуалния елит – беше почти трогателно.

Външно нямаше нищо ново във факултета освен позлатената метална звезда с полумесеца, добавени до надписа: "Университет Нова Сорбона – Париж III", който висеше над входа, но вътре, в административните сгради, промените бяха по-значителни. В преддверието ме посрещна фотография на поклонници, извършващи своите циркумамбулации[67] около Каабата, а кабинетите бяха украсени с афиши, изобразяващи калиграфски изписани аяти от Корана; секретарките бяха сменени – не разпознах нито една – и всички бяха с шамии. Една от тях ми връчи формуляр на молба за пенсия – беше смущаващо опростен, успях да го попълня веднага на ръба на една маса, да го подпиша и да ѝ го дам. Излизайки в двора, осъзнах, че университетската ми кариера бе току-що приключила – само за няколко минути.

Стигнах до метрото "Сансие" и спрях нерешително пред стълбите – не се решавах да се прибера директно вкъщи, сякаш нищо не се бе случило. Сергиите на улица "Муфтар" тъкмо отваряха. Започнах да кръстосвам пред овернската колбасарница, съзерцавайки, без всъщност да ги виждам, ароматизираните наденици (със синьо сирене, с шамфъстък, с орехи), когато мернах Стийв, който вървеше нагоре по улицата. Той също ме забеляза – стори ми се, че иска да се върне обратно, за да ме избегне, но беше късно, бях тръгнал към него.

Както и очаквах, той беше приел поста на преподавател в новия университет – възложили му бяха лекциите за Рембо. Явно му беше неудобно да ми говори за това и добави, без да го питам, че новото управление не се намесвало в съдържанието на преподаваната материя. И все пак, естествено, приемането на исляма в края на живота на Рембо се представяло като нещо сигурно, макар и да е доста оспорвано; но в най-важното, в анализа на стиховете му те не се месели, наистина. Тъй като го слушах, без да проявявам възмущение, той започна малко по малко да се отпуска и накрая ми предложи да пием по кафе.

– Много дълго се колебах – каза той, след като си поръча чаша мюскаде. Съгласих се с дружеско разбиране – пресметнах, че времетраенето на колебанията му не е било повече от десет минути най-много. – Но заплатата наистина си заслужава...

– Ама и пенсията не е лоша.

– Заплатата е много повече.

– Колко?

– Три пъти повече.

Десет хиляди евро на месец за един посредствен преподавател, който не може да роди нито достойна за името си публикация и чието реноме е никакво – явно разполагаха с огромни средства. Университетът в Оксфорд им се бе изплъзнал, съобщи ми Стийв, катарците наддали в последния момент – тогава саудитските араби решили да заложат на Сорбоната. Дори купили апартаменти в пети и шести район, за да предоставят служебни жилища на преподавателите, самият той получил прекрасен тристаен апартамент на улица "Драгон" срещу минимален наем.

– Мисля, че биха се радвали, ако и ти останеше – добави той, – но не знаеха как да се свържат с тебе. Всъщност ме попитаха дали мога да им помогна да установят контакт с тебе – казах им, че не мога, защото не се виждаме извън факултета.

Малко след това ме придружи да метрото "Сансие". "А студентите?" – запитах аз, когато стигнахме до входа на спирката. Усмихна се откровено. "С тях, естествено, нещата се промениха много: да речем, приеха друга форма. Аз се ожених – добави малко рязко, – ожених се за една студентка" – уточни той.

– И за това ли са се погрижили?

– Всъщност не, но опитите за контакти не са обезкуражавани. Ще си взема втора съпруга след месец – заяви той и изчезна по посока на улица "Мирабел", оставайки ме смаян пред стълбите на метрото.

Стоях няколко минути като вкаменен, преди да се реша да се прибера вкъщи. Когато слязох на перона, установих, че влакът за Мери д'Иври ще пристигне след седем минути, друг навлизаше в спирката, но той беше за Вилжуиф.

*

Бях в разцвета на силите си, все още никаква смъртоносна болест не ме грозеше, здравословните неприятности, които ме връхлитаха редовно, бяха болезнени, но общо взето незначителни; едва след трийсет или четиресет години щях да се озова в онази мрачна зона, където почти всички болести са смъртоносни, където опасността за живота, както обичат да казват, винаги съществува. Вярно, нямах приятели, но имал ли съм ги някога? Пък и като се замислиш, за какво са ти приятели? Когато стигнеш до дадена степен на физическа деградация – а тя щеше да се извърши много бързо: само след десетина години, а може би и по-малко, щеше да бъде видима и за мен щяха да говорят като за все още младия – остава само връзка от типа на съпружеската, която има ясен и истински смисъл (телата някак си се смесват и се получава нещо като нов организъм, така де, ако вярваме на Платон). А по отношение на съпружеските връзки аз явно не бях в изгодна позиция. Имейлите на Мириам ставаха с течение на седмиците все по-редки и по-къси. Неотдавна се беше отказала от обръщението "Скъпи мой" и го бе заменила с "Франсоа". Според мен беше въпрос на седмици да ми съобщи, както бяха направили всички преди нея, че се е запознала с един човек. Запознанството беше вече станало, в това бях сигурен, не мога да кажа точно защо, но подборът на думите, които използваше, непрекъснатото намаляване на усмихнатите личица и на сърчицата, с които бяха осеяни имейлите ѝ, ми вдъхваше абсолютната увереност, че това е така – просто не беше набрала все още смелост да ми го признае. Откъсваше се от мене, това бе всичко, в момента започваше нов живот в Израел – какво друго бих могъл да очаквам? Беше хубаво момиче, умно и симпатично, и крайно привлекателно – наистина какво друго бих могъл да очаквам? По отношение на Израел поне продължаваше да проявява все същото въодушевление. "Трудно е, но знаем защо сме тук", пишеше ми тя; естествено, аз не можех да кажа същото.

Краят на университетската ми кариера – необходими ми бяха няколко седмици, за да си дам сметка за това – ме бе лишил от всички контакти със студентките, е, и какво от това? Да се запиша в Мийтик ли, както мнозина го бяха правили преди мен? Бях културен, на добро ниво, в разцвета на силите си, както вече казах, и ако след няколкото седмици изнурителен диалог, в който определени моменти на въодушевление по повод на не знам си какво – например последните квартети на Бетовен – успееха временно да прикрият растящото и всеобщо отегчение, да те примамят с надеждата за вълшебни мигове или за разбирателство на основата на възторзи и изблици на смях, ако след тези няколко седмици решах да се срещна с една от многобройните си себеподобни от женски род, какво би последвало? От едната страна засечка при ерекцията, а от другата вагинална сухота – струваше си да се избегне всичко това.

Много рядко бях прибягвал до сайтовете за компаньонки, правех го най-често през летните месеци, за да осигуря, така да се каже, прехода между две студентки, и бях общо взето доволен. Едно бързо проучване по интернет ми позволи да установя, че новият ислямски режим не бе нарушил с нищо доброто им функциониране. Колебах се в продължение на няколко седмици, изучавайки многобройните разновидности, разпечатвайки някои, за да ги препрочета (сайтовете за компаньонки са малко като ресторантските менюта, където описанието – отличаващо се със забележителния си лиризъм – на предлаганите ястия ви кара да предвкусвате наслади, превъзхождащи далеч онова, което в крайна сметка ще изпитате). Най-сетне се спрях на Надя магребинката: изборът на мюсюлманка ми действаше доста възбуждащо предвид всеобщата политическа конюнктура.

Оказа се, че Надя, от тунизийски произход, бе останала недокосната от движението на реислямизация, помело младите от нейното поколение. Дъщеря на рентгенолог, тя живееше от дете в хубавите квартали и не бе имала никога намерение да сложи фередже. Правеше втора магистърска степен по литература и можеше да е била моя студентка, но не, защото цялото ѝ следване бе преминало в "Париж – Дидро". От сексуална гледна точка тя упражняваше занаята си с голям професионализъм, но тъй като сменяше доста механично една след друга позите, имах чувството, че отсъства, едва при аналния секс прояви известно оживление; имаше малко дупе, доста тясно, но не знам защо, не изпитах никакво удоволствие, струваше ми се, че мога да я чукам отзад, неуморно и безрадостно, в продължение на часове. В мига, в който застена леко, разбрах, че започва да се страхува да не изпита наслада – а може би впоследствие и чувства, – извърна се бързо, за да свърша в устата ѝ.

Преди да си тръгна, поговорихме още малко, седнали на дивана ѝ от "Къщата на сгъваемите", колкото да изтече целият час, за който бях платил. Беше по-скоро умна, но много шаблонна – по всички въпроси, от избирането на Мохамед бен Бюлие до дълговете на Третия свят, мислеше онова, което бе прието да се мисли. Гарсониерата ѝ бе обзаведена с вкус и безупречно подредена; бях сигурен, че живее разумно, че вместо да харчи спечеленото за луксозни парцали, грижливо слага настрани по-голямата част. И наистина потвърди, че след четири години работа – беше започнала на осемнайсет години – е спечелила достатъчно, за да си купи гарсониерата, в която упражняваше занаята си. Имаше намерение да продължи до края на следването си – после плануваше кариера в киното или телевизията.

Няколко дни по-късно се срещнах с Бабет Мръсницата, за която имаше хвалебствени коментари на сайта и която се представяше като "hot[68] и без табута". И наистина, прие ме в хубавия си двустаен апартамент, малко овехтял, само по смъкнат сутиен с разголени гърди и отворен стринг. Имаше дълги руси коси и невинно, почти ангелско лице. Тя също беше ценителка на аналния секс, но не се смущаваше да го покаже. След цял час аз все още не се бях изпразнил и тя ми обърна внимание, че съм доста издръжлив; всъщност и този път, въпреки че ерекцията ми не отслабна нито за миг, не изпитах никакво удоволствие. Помоли ме да се изпразня върху гърдите ѝ и аз го сторих. Размазвайки спермата, сподели, че това много ѝ харесва и че участва редовно в gang bang[69], най-често в ешанжистки клубове, но понякога и на публични места, като например паркингите. И макар таксата ѝ да била минимална – петдесет евро на човек, – тези вечери били за нея изключително доходоносни, защото канела понякога четиресет или петдесет мъже, които се възползвали всеки на свой ред от трите ѝ отвърстия, преди да се изпразнят върху нея. Обеща ми да ме информира, когато организира следващия път gang bang и аз ѝ благодарих. Макар нещата от този род никак да не ме привличаха, я намирах за симпатична.

Двете компаньонки бяха в крайна сметка добри. Но не достатъчно, за да изпитам желание да ги видя отново, нито да започна с тях някаква по-постоянна връзка, нито пък за да ми вдъхнат желание за живот. Трябваше ли следователно да умра? Подобно решение ми се струваше малко прибързано.

Всъщност умря баща ми – няколко седмици по-късно. Научих го благодарение на телефонното обаждане на Силвия, жената, с която живееше. Не сме имали, изказа тя съжаление по телефона, "много възможности да си поговорим". Това беше чиста проба евфемизъм: в действителност не бях никога говорил с нея, бях научил за съществуването ѝ от индиректния намек, който баща ми направи по време на разговора ми с него преди две години.

Посрещна ме на гарата в Бриансон, пътуването ми беше изключително неприятно. TGV-тo до Гренобъл се ядваше, Националните железници поддържаха все още ниво на минимално обслужване, но TER[70]-oвeтe бяха абсолютно занемарени: влакът за Бриансон се повреди на няколко пъти и пристигна с час и четиресет минути закъснение, тоалетните бяха запушени, коридорът беше залят с вода, примесена с лайна, която застрашително пълзеше по посока на купетата.

Силвия караше "Мицубиши Паджеро Инстайл" и за мое най-голямо учудване предните седалки бяха облечени с калъфи, имитиращи кожата на леопард. Мицубишито Паджеро, научих го след като се прибрах и си купих извънсерийния брой на "Автовестник", бил "един от най-ефикасните автомобили за всички терени във вражеска обстановка". При варианта Инстайл колата имаше кожени седалки, покривът ѝ се отваряше автоматично, притежаваше също така и камера за задно виждане и паркиране, аудиосистема Rockford Acoustic 860 вата с 22 високоговорителя. Всичко това бе огромна изненада, през целия си живот – поне онази част, която познавах, – баща ми се беше придържал едва ли не демонстративно към добрия буржоазен вкус, към напълно общоприетото: сиви костюми на тънки райета в три части, евентуално тъмносини, английски маркови вратовръзки, всъщност дрехите му отговаряха изцяло на длъжността, която заемаше: финансов директор в голямо предприятие. С руса, леко чуплива коса, с небесносини очи и красиво лице, той можеше прекрасно да играе роля в някой от продуцираните от време на време в Холивуд филми с трудноразбираеми, но същевременно, изглежда, ужасно важни сюжети, разиграващи се около финансовия свят на subprimes[71] и на Уол Cтpийт. Не бях го виждал от десет години и не знаех нищо за развитието му, но със сигурност не бях очаквал неговото превъплъщение в нещо от типа на квартален побойник.

Силвия беше около петдесетте, почти двайсет и пет години по-млада от него, ако мен ме нямаше, щеше да получи цялото наследство; моето съществуване я принуждаваше да ми отстъпи частта, която ми се полагаше – 50% все пак, – тъй като бях единствено дете. При тези обстоятелства трудно можеше да се очаква да изпитва особено топли чувства към мен; независимо от това се държеше доста прилично и разговаряше с мен без излишно смущение. Бях ѝ се обадил няколко пъти, за да я държа в течение на увеличаващото се закъснение на влака, и нотариусът бе успял да премести срещата в осемнайсет часа.

Обявяването на завещанието на баща ми не предизвика никаква изненада: имуществото му се разделяше поравно между нас двамата, нямаше никакви допълнителни завещателни разпореждания. Но нотариусът се беше потрудил и бе започнал да оценява наследството.

Получаваше хубава пенсия от "Юнилевър"[72] и имаше много малко пари в наличност: две хиляди евро в текущата си сметка, около десет хиляди евро в акции в спестовната, закупени много отдавна и вероятно забравени. Основното му имущество беше къщата, в която живееха Силвия и той: един брокер за недвижими имоти от Бриансон, след като я бе посетил, я бе оценил на четиристотин и десет хиляди евро. Джипът, почти нов, струваше четиресет и пет хиляди евро според Аргюс[73]. Най-учудващото за мен бе съществуването на колекция от ценни пушки, които нотариусът беше класирал по реда на котирането им: най-скъпи бяха една Верни-Карон "Платин"[74] и една Шапиюс "Урал Елит"[75]. Цялата колекция струваше все пак осемдесет и седем хиляди евро – много повече от джипа.

– Оръжия ли колекционираше? – запитах Силвия.

– Не с цел колекциониране, ходеше много често на лов, това беше голямата му страст.

Бивш финансов директор в "Юнилевър", който купува на стари години джип за преодоляване на препятствия и открива инстинктите си на ловец трапер – беше странно, но в крайна сметка възможно. Нотариусът приключи: прехвърлянето на наследството щеше да се окаже отчайващо просто. Изключителната бързина на този процес обаче не ми попречи да изпусна заради първоначалното си закъснение влака, а той беше последният за деня. Това поставяше Силвия в деликатно положение – нещо, което явно осъзнахме почти едновременно и двамата, качвайки се на колата. Разсеях веднага неудобството, като казах, че за мен ще е най-добре, със сигурност, да си взема стая в някой хотел близо до гарата в Бриансон. Влакът ми за Париж тръгва много рано сутринта и не мога в никакъв случай да си позволя да го изпусна, имам много важни срещи в столицата, настоях аз. Лъжата беше двойна: не само че нямах никакви срещи, нито на следващия, нито в който и да било друг ден, а и първият влак за деня тръгваше на обед, малко преди дванайсет часа, в най-добрия случай можех да се надявам да пристигна в Париж около осемнайсет часа. Успокоена от факта, че ще изчезна много скоро от живота ѝ, тя ме покани почти въодушевено на чаша "у тях", както упорито продължаваше да казва. Не само че не беше вече "у тях", защото баща ми беше умрял, но скоро нямаше да бъде и "у нея": според числата, които ми бяха съобщили, тя нямаше да има друг избор, освен да обяви къщата за продан, за да може да ми изплати полагащата ми се част от наследството.

Разположена в хълмистата част на долината Фресиниер, вилата им беше огромна, подземният паркинг можеше да побере около десетина коли. Пресичайки коридора, който водеше към хола, аз спирах пред препарираните трофеи: трябва да бяха на диви кози, на муфлони, изобщо на някакви бозайници от този род – имаше и един глиган, по-лесен за разпознаване.

"Съблечете си, ако искате, палтото – ми каза Силвия. – Знаете ли, беше много симпатично, така де, ловът, и аз нямах представа за това преди. Ловуваха през целия неделен ден и после вечеряхме заедно с останалите ловци и жените им, десетина двойки, обикновено взимахме аперитива си тук и отивахме често след това в едно ресторантче в съседното село, което наемахме изцяло за случая."

Значи баща ми беше прекарал края на живота си симпатично – това също бе изненада. През цялата си младост не се бях срещнал с нито един от колегите му, не мисля, че и самият той се беше срещал с тях – имам предвид извън работата. Имаха ли родителите ми приятели? Може би, но аз не можех да си ги спомня. Живеехме в Мезон-Лафит в голяма къща – действително по-малко голяма от тази, но все пак голяма. Не се сещах за никого, който да е идвал на вечеря у нас или да прекара уикенда, нещо от този род, което обикновено се прави, когато имаш приятели. Не вярвах също така, че баща ми е имал онова, което наричат любовници – в което, естествено, не можех да бъда сигурен, нямах никакво доказателство; но никак не успявах да свържа представата си за любовница със спомена за него. Ето ви човек, който е живял два живота, напълно отделни и без всякакъв досег между тях.

Холът беше много просторен, вероятно заемаше целия етаж, до американската кухня, разположена вдясно от вратата, имаше голяма селска маса. Останалото пространство бе заето от ниски масички и дълбоки дивани, тапицирани с бяла кожа, на стената висяха още ловни трофеи и върху един рафт се намираше колекцията от пушки на баща ми – бяха красиви предмети с фино изработени метални инкрустации, които блестяха с мека лъскавина. Подът беше покрит с кожите на най-различни животни, предполагам, предимно на овни, почувствах се малко като в немски порнофилм от седемдесетте години, от онези, снимани в някоя хижа в Тирол. Отправих се към прозореца, който заемаше цялата стена в дъното и гледаше към планински пейзаж. "Отсреща се вижда върхът на Меже – проговори Силвия. – А по на север е Бар дез Екрен. Искате ли да пиете нещо?"

Никога не съм виждал така добре зареден бар, имаше десетки видове плодов алкохол, за чието съществуване не бях дори подозирал, но се задоволих с чаша мартини. Силвия запали една настолна лампа. Спускащата се вечер хвърляше сини отблясъци върху снега, който покриваше масива Екрен, и атмосферата започна да става малко тъжна. Предположих, че дори и да не беше въпросът с наследството, тя пак не би останала да живее сама в тази къща. Все още работеше, заемаше някаква длъжност в Бриансон, съобщи ми го по пътя за кантората на нотариуса, бях забравил точно каква. Ясно беше, че дори и да се настанеше в хубав апартамент в центъра на Бриансон, животът ѝ щеше да бъде със сигурност по-малко весел. Малко се насилих да седна на дивана и да приема второ мартини – но вече бях решил, че ще е последното и че веднага след това ще я помоля да ме закара до хотела. Никога няма да мога да разбера жените – осъзнавах го все по-ясно. Тя беше нормална жена, дори прекалено нормална, и въпреки това бе успяла да намери нещо у баща ми – нещо, което нито аз, нито майка ми бяхме открили. Не можех да повярвам, че е било единствено, дори не и основно, въпрос на пари, самата тя получаваше висока заплата – личеше по облеклото ѝ, по прическата, по начина, по който говореше. У този мъж, възрастен и обикновен, тя бе първата, която бе намерила нещо, заслужаващо обич.

*

Обратно в Париж ме очакваше имейлът, който от няколко седмици насам се страхувах, че ще получа; всъщност не е съвсем вярно, мисля, че вече се бях примирил; единственият въпрос, който си задавах, беше дали Мириам ще ми пише, и тя като другите, че се е запознала с един човек, дали ще използва този израз.

Използвала беше израза. В следващия абзац заявяваше колко дълбоко съжалява, и ми пишеше, че никога не мисли за мен без известна тъга. Беше вярно, струва ми се – макар да беше истина също така, че от сега нататък нямаше често да мисли за мен. След това сменяше темата, преструваше се, че ужасно се безпокои за положението във Франция. Беше мило – сякаш любовта ни е била пометена от вихъра на историческите гърчове; естествено, не беше съвсем честно, но беше мило.

Махнах се от екрана на компютъра и направих няколко крачки към прозореца: един самотен лещовиден облак с оцветени в оранжево от залязващото слънце краища висеше високо над стадиона "Шарлети", толкова неподвижен, толкова равнодушен – като междугалактически космически кораб. Усещах единствено слаба, притъпена болка, но все пак достатъчна, за да ми попречи да мисля ясно; единственото, което съзнавах, е, че отново се оказвам сам, с намаляващо желание за живот и много неприятности в перспектива. Изключително проста сама по себе си, моята университетска оставка бе открила огромно поле за административни действия – пред службите за здравно осигуряване, пред допълнителната ми здравна застраховка – и аз нямах смелост да навляза в него. А трябваше – макар и много добра, пенсията ми нямаше в никакъв случай да ми позволи да посрещна някоя сериозна болест, затова пък ми позволяваше да прибегна отново към компаньонките. Всъщност нямах никакво желание за това и неясното Кантово понятие за "дълга към самия себе си" се мержелееше в съзнанието ми, когато реших да прегледам изображенията на обичайния за мен сайт за срещи. Накрая избрах една обява, пусната от две момичета: Рашида, мароканка на двайсет и две години, и Луиза, испанка на двайсет и четири, предлагаха да се "оставя на магията на едно лудешки палаво дуо". Естествено, беше скъпо, но реших, че обстоятелствата оправдават подобен извънреден разход – определихме си среща за още същата вечер.

В началото нещата се развиваха както обикновено, тоест по-скоро добре: те бяха наели една хубава гарсониера близо до площад "Монж", бяха кадили тамян и пуснали нежна музика от типа на песента на китовете, прониквах в тях отпред и отзад, една след друга, без умора и без наслада. Едва след половин час, докато чуках Луиза в кучешката поза, се случи нещо ново: Рашида ме целуна и после се плъзна с лека усмивка зад мен, сложи първо ръка върху дупето ми, след което започна да ближе ташаците ми. Постепенно започнах да усещам с нарастващ възторг как в мен се възраждат забравените тръпки на насладата. Може би имейлът на Мириам, фактът, че ме напускаше в известен смисъл официално, бе отприщил нещо в мен, не знам. Обезумял от признателност, се обърнах, изтръгнах презерватива си и се предложих на устата на Рашида. Две минути по-късно се изпразних между устните ѝ, тя старателно облиза последните капки, докато я галех по косите.

Тръгвайки си, настоях да дам на всяка една по сто евро бакшиш – може би отрицателните ми заключения бяха преждевременни, тези две момичета бяха живо доказателство за това и то се прибавяше към смайващата мутация, настъпила късно в живота на баща ми – може би, ако се срещах редовно с Рашида, между нас щеше да се зароди любовно чувство, нямаше основание това да е изключено.

*

Този кратък порив на надежда се случи в момент, когато, в по-общ план, Франция преоткриваше оптимизма, който не беше изпитала от времето на Трийсетте славни години[76], тоест от преди половин век. Първите действия на правителството на националното обединение, съставено от Мохамед бен Бюлие, бяха единодушно приветствани като успешни, никога един новоизбран президент на републиката не се бе радвал на подобно "всеобщо одобрение", с това бяха съгласни всички политически коментатори. Често се сещах за онова, което ми бе казал Таньор за международните амбиции на новия президент, и забелязах с интерес една информация, която беше отмината с почти пълно мълчание: подновяването на преговорите за скорошното приемане на Мароко в Европейския съюз; що се отнасяше до Турция, календарният план за присъединяването ѝ беше вече изготвен. Следователно възстановяването на Римската империя беше в ход; на национално ниво дейността на Бен Бюлие беше безупречна. Най-непосредственият резултат от избора му беше намаляването на дребната престъпност, и то в огромни размери: в най-проблемните квартали тя бе намаляла десет пъти. Друг непосредствен успех беше безработицата, чиито графики показваха стремглав спад. Несъмнено това се дължеше на напускането на работния пазар от жените, което пък бе свързано със значителното увеличение на семейните надбавки – първата мярка, символична, представена от новото правителство, фактът, че условие за изплащането им беше прекратяването на всякаква професионална дейност, предизвика известно негодувание в началото у левицата – но при вида на числата на безработицата негодуванието бързо изчезна. Дори бюджетният дефицит не се бе увеличил; увеличението на семейните надбавки беше компенсирано с драстичното намаление на бюджета на Националното образование – дотогава определено най-големият в държавата. В новосъздадената система задължително беше само първоначалното образование, което приключваше на дванайсет години; свидетелството за завършено първоначално образование бе възстановено и се явяваше като нормален край на процеса на обучение. След което се насърчаваше профилираното обучение в различни занаяти; финансирането на средното и висшето образование ставаше изцяло частно. Всички тези реформи имаха за цел "да върнат на семейството, основна клетка на обществото, достойнството и заслуженото място", бяха заявили новият президент на републиката и неговият министър-председател в едно необичайно общо изказване, в което Бен Бюлие бе достигнал до почти мистични висоти, а Франсоа Байру, с широка блажена усмивка на лицето, бе играл едва ли не ролята на Жан Сосис, на Hanswurst[77] от старите немски пантомими, който повтаря в преувеличена форма – и малко гротескна – онова, което е казал главният герой. Мюсюлманските училища нямаше от какво да се боят – що се отнасяше до образованието, щедростта на петролните монархии беше открай време безкрайна. Беше в известна степен изненадващо, че някои католически и еврейски учебни заведения бяха успели да се измъкнат, обръщайки се за съдействие към различни шефове на предприятия; във всеки случай те съобщаваха, че са набрали необходимите средства и че ще функционират нормално още от началото на следващата учебна година.

Бруталното разпадане на системата, противопоставяща центърлевицата на центърдесницата и структурираща от незапомнени времена френския политически живот, бе предизвикала първоначално пълното вцепенение на всички медии, което достигна почти до афазия. Имахме възможност да видим бедния Кристоф Барбие с траурно увиснал шал да се влачи окаяно от едно телевизионно предаване към друго, неспособен да коментира историческата мутация, която не бе предвидил – която всъщност никой не бе предвидил. Въпреки това малко по малко, с течение на седмиците, започнаха да се образуват ядра на опозиция. Първо, от страната на светската левица. По инициатива на най-невероятни личности като Жан-Люк Меланшон и Мишел Онфре се провеждаха протестни събрания; Левият фронт продължаваше да съществува, поне на хартия, и вече беше възможно да се предвиди, че Мохамед бен Бюлие ще има още един приличен противник през 2027-а – освен, естествено, кандидата на Националния фронт. От противната страна Съюзът на студентите салафисти нададе също глас, разобличавайки продължаващите прояви на неморално поведение и настоявайки за прилагането на практика на шериата. Така постепенно се раждаха елементите на политическия дебат. Щеше да бъде нов вид дебат, много различен от онези, на които Франция бе свидетел през последните десетилетия; щеше да прилича по-скоро на онзи, който беше налице в повечето арабски страни – но въпреки това щеше да бъде все пак дебат. Наличието на политически дебат, дори и изкуствен, е необходимо за хармоничното функциониране на медиите, а може би също и за чувството, макар и формално, у населението, че в страната има демокрация.

Извън тези повърхностни вълнения Франция се развиваше бързо, развиваше се в дълбочина. Скоро се оказа, че Мохамед бен Бюлие има идеи, и то независимо от исляма; по време на една пресконференция той си призна, че е повлиян от дистрибутизма, което предизвика всеобщо смайване сред слушателите му. Беше го вече заявявал, и то на няколко пъти по време на кандидатпрезидентската си кампания, но журналистите, които проявяват естествена склонност да изключват информацията, която не разбират, не бяха нито отбелязали, нито предали тази негова декларация. Този път ставаше дума за встъпилия в длъжност президент на републиката, тоест беше необходимо да си направят труда да се осведомят. Така широката публика научи в течение на последвалите седмици, че дистрибутизмът е икономическа философия, появила се в Англия в началото на XX век под влияние на мислителите Гилбърт Кийт Честъртън и Хилер Белок. Тя се основава на понятието за "трети път" и се разграничава както от капитализма, така и от комунизма, който счита за държавен капитализъм. Основната идея е премахването на разделението между капитала и труда. Нормалната форма на икономика е семейното предприятие; когато при някои производства се наложи да се обединят в по-големи единици, е задължително работниците да станат акционери в предприятието и да участват в управлението му.

Дистрибутизмът, уточни по-късно Бен Бюлие, е абсолютно съвместим с учението на исляма. Уточнението не беше излишно, тъй като Честъртън и Белок са се славели приживе с ожесточена дейност на католически полемисти. Доста бързо се видя, че въпреки отявления антикапитализъм на доктрината властите в Брюксел нямат всъщност причина да се боят от подобна ориентация. И действително, основните мерки, предприети от новото правителство, бяха, от една страна, цялостното премахване на държавните помощи за големите индустриални групировки – нещо, за което Брюксел се бореше отдавна, считайки го за нарушение на принципа на свободната конкуренция, – и от друга, изключително благоприятни изменения в данъчния закон за занаятчийството и за статута на предприемачите на свободна практика. Тези мерки станаха веднага много популярни – от Няколко десетилетия насам професионалната мечта На младите беше да могат да си "направят сами предприятие" или поне да получат статута на едноличен предприемач. Те отговаряха между другото напълно на развитията в националната икономика: въпреки Скъпоструващите планове за оцеляването им индустриите закриваха една след друга производствата си във Франция, докато земеделието и занаятчийството се справяха много добре и дори завладяваха, както се казва, нови пазарни дялове.

Всички тези промени бяха повели Франция към нов обществен модел, но преобразуванията оставаха неназовани до сензационното публикуване на едно есе от млад социолог, Даниел да Силва, под ироничното заглавие "Един ден всичко това ще ти принадлежи, сине мой", с по-недвусмисленото подзаглавие: "Към семейството на сметката". В увода си той отбелязваше заслугите на появилото се преди десетина години есе на философа Паскал Брюкнер, в което авторът, констатирайки провала на брака по любов, възхваляваше връщането към брака по сметка. Освен това да Силва считаше, че семейната връзка, особено връзката баща – син, не може в никакъв случай да се основава на любов, а единствено на предаването на умения и на имущество. Всеобщото преминаване към наемния труд щеше според него неизбежно да предизвика разпада на семейството и пълното раздробяване на обществото, което би могло да се преустрои само ако моделът на производство, опиращ се на личната инициатива, стане отново норма. Макар антиромантичните тези да се радваха често на успех, защото бяха скандални, преди да Силва те трудно се задържаха задълго в медийното пространство – консенсусът сред доминиращите медии по отношение на личната свобода, тайнството на любовта и други подобни беше всеобщ. С пъргав ум, отличен полемист, всъщност дълбоко безразличен към всякакви политически или религиозни идеологии, без да се отклонява при никакви обстоятелствата от сферата на своята компетентност – а именно анализът на развитието на семейните структури и последствията върху демографските перспективи в западните общества, – младият социолог щеше първи да разчупи обръча от клонящи все по-надясно хора, който заплашваше да се образува около него, и да се наложи като авторитет в обществените дебати, възникващи (възникващи много бавно, много постепенно и без особено ожесточение, тъй като общата атмосфера продължи да бъде на мълчаливо и умърлушено съгласие, но които все пак възникнаха) около обществените намерения на Мохамед бен Бюлие.

Моята собствена семейна история беше прекрасен пример в подкрепа на тезите на да Силва; що се отнася до любовта, аз бях повече от всякога далеч от нея. Чудото от първата ми среща с Рашида и Луиза не се повтори и пенисът ми стана отново един колкото ефикасен, толкова и безчувствен орган; напуснах гарсониерата им в състояние на полуотчаяние, съзнаващ, че не ще ги видя вероятно никога повече, че между пръстите ми изтичат с растяща бързина живите възможности и ме оставят, както би казал Юисманс, "безчувствен и сух".

Не след дълго над Западна Европа от няколко хиляди метра разстояние се спусна студен въздух; след като спряха известно време в Британските острови и Северна Германия, полярните въздушни маси нахлуха само за една нощ във Франция и предизвикаха извънредно ниски за сезона температури.

Тялото ми, което не можеше вече да бъде извор на удоволствие, продължаваше да бъде извор на страдания и няколко дни по-късно си дадох сметка, че съм може би за десети път през последните три години жертва на дисхидроза, проявяваща се под формата на мехурчеста екзема. Малките пустули, покрили ходилата и междупръстията ми, се разпространяваха и образуваха обща гнойна повърхност върху живата ми плът. От дерматологичния преглед научих, че инфекцията е усложнена от микоза, дължаща се на опортюнистични гъбички, колонизирали засегнатата зона. Лечението беше известно, но дълго, не можех да очаквам значително подобрение по-рано от няколко седмици. През всяка една от последвалите нощи се будех от болка, чешех се до кръв с часове, за да получа някакво временно облекчение. Учудващо беше, че пръстите на краката ми, тези пълнички и нелепи късчета плът, можеха да бъдат разкъсвани от толкова мъчителни болки.

Една нощ, след като се бях отдал на един от тези сеанси на чесане, станах и отидох с окървавени крака до прозореца. Беше три часа сутринта, но мракът, както винаги в Париж, беше частичен. От прозореца ми се виждаха десетина много високи сгради и няколкостотин средно високи. Общо няколко хиляди апартамента, тоест домакинства – домакинството се свежда, общо взето, в Париж до един или двама души и все по-често до един човек. По-голямата част от тези клетки бяха понастоящем изгасени. Нямах, не повече от тези хора, истинска причина да се самоубия. Дори, като се замислех, имах явно по-малко причини за това: животът ми бе белязан с действителни интелектуални постижения, бях признат и дори уважаван в една определена среда, вярно, доста ограничена. От материална гледна точка също нямах от какво да се оплача: бях осигурен с висок доход до смъртта си, два пъти по-висок от средния доход в страната, и при това без да трябва в замяна да работя. И въпреки това, усещах го, се приближавах до самоубийството, без да изпитвам отчаяние, нито дори особена тъга, просто по пътя на бавното разпадане на "цялостния сбор от функции, които се съпротивляват на смъртта" и за които говори Биша. Обикновената воля за живот явно не бе вече достатъчна, за да се съпротивлявам на всички онези болки и неприятности, които трасират пътя на средния западняк; бях неспособен да живея за самия себе си, но за кого ли друг бих живял? Човечеството не ме интересуваше, то дори ме отвращаваше, съвсем не считах човеците за свои братя и това важеше още повече за една по-ограничена част от човечеството, съставена например от съотечествениците ми или от бившите ми колеги. И все пак, колкото и да беше неприятно, трябваше да призная, че тези човеци бяха мои себеподобни – именно тази прилика ме караше да ги избягвам, – беше необходима жена, това е класическото разрешение, естествено жената е човек, но е малко по-различен тип човек, тя придава на живота известен екзотичен аромат. Юисманс би могъл да си зададе този въпрос по същия начин, положението съвсем не бе еволюирало оттогава, освен по един неформален и отрицателен начин, с бавно разпадане, с бавно изглаждане на трудностите – но дори и това беше със сигурност много преувеличено. Той поема накрая по друг път, избира по-радикалната екзотика на божествената същност; но мене и този път не можеше да ме изтръгне от състоянието на обърканост.

Изминаха още няколко месеца; дисхидрозата ми бе най-сетне победена от лечението, но бе заменена почти веднага от изключително силни хемороидни пристъпи. Времето ставаше все по-студено и излизанията ми все по-премислени: ходенето всяка седмица в "Жеан Казино", за да подновя запасите си от хранителни и домакински продукти, ежедневното слизане до пощенската кутия, за да взема книгите, които поръчвах по Амазон.

Преминах без особено отчаяние през периода на празниците. Миналата година бях получил все още няколко поздравителни имейла – от Алис, но и от няколко от колегите ми от факултета. Тази година за първи път не получих нищо от никого.

На 19 януари бях връхлетян от пристъп на неудържим плач, съвсем неочакван, безкраен. На сутринта, когато утрото се изкачваше по "Кремлен-Бисетр", реших да се върна в абатството на Лигюже, там, където Юисманс бе водил монашески живот.

*

TGV-mo за Поатие имаше, неизвестно колко голямо, закъснение, хората от охраната на френските железници патрулираха по пероните, за да възпрепятстват пътниците, които биха проявили желание да запалят цигара; пътуването ми започваше общо взето зле – във вагона ме очакваха и други неудобства. Пространството, определено за багажа, бе намаляло още повече от последното ми пътуване – почти го нямаше – и струпаните в коридорите купища куфари и сакове правеха конфликтно и много бързо невъзможно движението между вагоните, което е било винаги основно удоволствие за железопътния пасажер. Барът "Сервер", до който, за да стигна, ми бяха необходими двайсет и пет минути, ми готвеше още едно разочарование: повечето от ястията в едно така и така твърде кратко меню не бяха доставени. Френските железници и фирмата "Сервер" се извиняваха за неудобството – бях принуден да се задоволя с една салата от киноа с босилек и една италианска газирана вода. Бях си купил вестник "Либерасион", малко или повече от отчаяние, от магазина "Рьоле" на гарата. Най-сетне една статия успя да привлече вниманието ми някъде около Сен Пиер де Кор: одобреният от новия президент дистрибутизъм се оказваше в крайна сметка по-малко безобиден, отколкото бе изглеждал първоначално. Един от основните елементи на политическата философия на Честъртън и Белок беше принципът на субсидиарност. Според този принцип никоя инстанция (било то социална, икономическа или политическа) няма право да поема функция, която би могла да бъде извършена от по-ниска инстанция. В своята енциклика Quadragesimo Ann[78] папа Пий XI предлага дефиниция на този принцип: "Както е лошо да се отнеме на индивида, за да се повери на обществото онова, което частното предприемачество и индустрия могат да извършат, така е и голяма несправедливост, сериозно зло и нарушаване на пристойния ред за една по-висша и по-голяма организация да си присвои функции, които могат да бъдат успешно поети от по-нисши и по-малки инстанции". В случая новата функция, която Бен Бюлие бе забелязал и която "нарушаваше пристойния ред", защото бе поета на твърде високо ниво, бе ни повече, ни по-малко социалната солидарност. Какво по-хубаво, вълнуваше се той в последната си реч, от солидарността, когато се упражнява в рамките на човешката топлина в семейството! ... "Рамките на човешката топлина в семейството", това беше до голяма степен все още програма, макар и новият проектобюджет на правителството да предвиждаше съвсем конкретно намаляването с 85% на социалните разходи в срок от три години.

Най-удивителното беше, че хипнотизиращата магия, която излъчваше от самото начало, продължаваше да действа и че неговите проекти не срещаха никаква по-сериозна съпротива. Левицата бе съумявала винаги да прокара антисоциални реформи, които, ако идваха от десницата, биха били енергично отхвърлени – изглежда, че мюсюлманската партия го правеше още по-успешно. От международните новини научих, че преговорите за влизането на Алжир и Тунис в Европейския съюз напредват бързо и че тези две страни ще бъдат вероятно приети заедно с Мароко преди края на идущата година, първоначални контакти бяха осъществени с Ливан и Египет.

Пътешествието ми започна да става малко по-приятно на гарата в Поатие. Имаше достатъчно таксита и шофьорът никак не се учуди, когато му казах, че отивам в абатството на Лигюже. Беше на около петдесетина години, едър, с мек и мислещ поглед; караше много внимателно своята "Тойота Моноспас". Хора от цял свят идвали всяка седмица, за да посетят най-древния християнски манастир в света, ме осведоми той, миналата седмица возил един прочут американски актьор – не можа да си спомни името, но беше сигурен, че го е гледал в няколко филма, след кратко обсъждане стигнахме до заключението, че вероятно, но не сигурно, е бил Брад Пит. Престоят ми щял да бъде приятен, предположи той: мястото било спокойно, храната много вкусна. В момента, в който го казваше, си дадох сметка, че не само го мисли, но и ми го пожелава, че е от онези хора, в крайна сметка много малко на брой, които се радват предварително на щастието на себеподобните си, с една дума, че беше, както се казва, добряк.

Вдясно в приемната на манастира се намираше магазинът, където се продаваха стоките на монашеското занаятчийско производство – засега беше затворен, вляво, на рецепцията, нямаше никого. Малка табела съобщаваше, че ако няма никого, може да се позвъни, но само при изключителни случаи, и да се избягва по време на служба. Разписанието на службите беше обявено, но не и продължителността им: след доста дълги пресмятания, в които включих и часовете на хранене, стигнах до заключението, че продължителността на една служба не бива да бъде повече от половин час, за да може целият график да се побере в един ден. Едно по-кратко пресмятане ми помогна да установя, че настоящият момент е между службите на шестия и на деветия час – следователно можех да позвъня.

Няколко минути по-късно се появи един монах, висок на ръст, с черно расо – когато ме видя, той се усмихна широко. Лицето му, с високо чело, бе обвито с къдрички кестенява коса, съвсем леко сивееща, имаше къса кръгла брада, също кестенява, давах му най-много петдесет години. "Аз съм брат Жоел, аз отговорих на имейла ви – каза той, преди да поеме най-безцеремонно сака ми, – ще ви заведа в стаята ви." Вървеше много изправен, носеше тежкия ми сак без всякакво затруднение, с една дума, беше в прекрасна физическа форма. "Щастливи сме, че ви виждаме отново – продължи той, – минаха повече от двайсет години, нали?" Изглежда, го бях погледнал в пълно недоумение, защото ме попиша: "Вие бяхте наш гост преди двайсетина години, нали? По това време пишехте за Юисманс?". Беше вярно, но бях удивен, че си спомня за мен, лицето му не ми говореше абсолютно нищо.

– Вие сте монахът, който отговаря за настаняването на гостите, така ли?

– Не, не, съвсем не, бях навремето. Това е функция, която се поверява най-често на младите монаси – така де, млади от гледна точка на монашеството им. Братът, който отговаря за настаняването, разговаря с гостите, той е все още във връзка със света, това е нещо като шлюзова камера, като междинна площадка, която се дарява на монаха, преди да потъне в мълчанието на своето призвание. Лично аз отговарях за настаняването малко повече от година.

Минавахме покрай една доста хубава сграда в ренесансов стил, оградена от парк; ослепителното зимно слънце блестеше сред алеите, застлани с опадала шума. Малко по-надалеч се виждаше църква от периода на късната готика, почти толкова висока, колкото метоха. "Това е старата църква на манастира, онази, която е посещавал Юисманс – ми съобщи брат Жоел. – Когато се събрахме отново след разпускането на братството вследствие на законите на Комб, не успяхме да си я върнем, за разлика от сградите на метоха. Наложи се да построим нова в границите на манастира." Спряхме пред малка едноетажна постройка също в ренесансов стил. "Това е хотелът, тук ще пребивавате – продължи той... В същия миг в дъното на алеята се появи, тичайки, набит монах. Жизнен, с плешивина, почти лъщяща под слънцето, той създаваше впечатление за изключителна игривост и вещина – истински държавен секретар по бюджета; мисля, че никой не би се поколебал да му повери важни дела. "А ето го и брат Пиер, новия отговорник по настаняването, към него ще се обръщате по всички практически въпроси, свързани с престоя ви – осведоми ме брат Жоел. – Аз дойдох само за да ви поздравя." При тези думи той се поклони ниско пред мен, стисна ми ръката и се отправи към метоха.

"Дойдохте с TGV-тo, нали?" – запита отговорникът по настаняването. Потвърдих. "Да, с TGV-тo е наистина много бързо" – продължи той с явното желание да започне разговора с взаимно съгласие. После, вземайки сака ми, ме отведе в стаята: квадратна, дълга около три метра, със светлосиви релефни тапети, с под, застлан с доста проскубан сив мокет. Единствената украса беше едно разпятие от тъмно дърво над малкото едноместно легло. Веднага забелязах, че умивалникът не беше снабден със смесителен кран – както и забелязах прикрепения към тавана детектор на дим. Казах на брат Пиер, че стаята ме задоволява напълно, макар вече да знаех, че не е вярно. Когато Юисманс в "На път" се пита, понякога безкрайно продължително, дали ще може да понесе монашеския живот, един от отрицателните доводи, които приема, е, че вероятно ще му забранят да пуши вътре в сградите. Именно този вид мисъл ме е карала винаги да го обичам; както и онзи пасаж, в който заявява, че една от единствените истински радости в живота на тази земя е да се настаниш, сам, в леглото си, заобиколен от куп хубави книги и кутия цигари. Така е, така е – само дето по негово време е нямало детектори на дим.

Върху дървеното бюро, доста разнебитено, се мъдреше една Библия, до нея – тънка брошура (за която трябваше да благодарим на дом[79] Жан-Пиер Лошка) за смисъла на оттеглянето в манастир (уточняваше се: "Да не се взема") и информационен лист с разписанието на службите и часовете на хранене. Хвърлих поглед и научих, че беше почти време за службата на деветия час, но реших, тъй като ми беше първи ден, да я пропусна: символиката ѝ не беше впечатляваща – службите на третия, шестия и деветия час целяха "възобновяване на присъствието на Бог през целия ден".

Имаше шест служби на ден плюс редовната служба; в сравнение с епохата на Юисманс в това отношение нищо не се бе променило, единственото облекчение беше, че службата на бдението, която е била преди в два часа сутринта, беше преместена в двайсет и два часа. По време на първия си престой бях харесал много тази служба, състояща се от дълги съзерцателни псалми в средата на нощта, далече от повечерията (и от сбогуването с деня), както и от хвалебствията към новата зора – тази служба на чистото очакване, на последната надежда без причина да се надяваш. Естествено, насред зима, във време, когато църквата не е била дори отоплявана, тя вероятно не е била лесна служба.

Най-много бях впечатлен от това, че брат Жоел ме беше познал – след повече от двайсет години. Сигурно през този интервал – откакто не изпълняваше вече длъжността отговорник за настаняванията – не му се бяха случили кой знае колко неща. Беше се трудил в работилниците на манастира, беше присъствал на ежедневните служби. Животът му е бил спокоен и вероятно щастлив – рязка противоположност на моя.

Направих дълга разходка в парка, пушейки безброй цигари, в очакване на вечерната служба, която беше непосредствено преди часа за храна. Слънцето ставаше все по-ослепително, проблясваше върху скрежа, подпалваше със светли сияния камъка на сградите, пурпурни върху килима от листа. Смисълът на присъствието ми тук беше започнал да ми убягва – понякога се появяваше, смътно, за да изчезне почти веднага; едно бе ясно – че нямаше вече почти никаква връзка с Юисманс.

*

В продължение на последвалите две седмици свиквах с молебствието на службите, без истински да го харесам. Службата е единственият разпознаваем признак, единственият реален допир с набожността, така както я възприема външният свят. Останалото бяха четения и пения на подходящите за различните часове на деня псалми, прекъсвани понякога от кратки четения на светите писания, извършвани от един от монасите – тези четения съпътстваха и храненето, протичащо в мълчание. Новата църква, построена в границите на абатството, се отличаваше с откровената си грозота; с архитектурния си стил напомняше малко на търговския център "Сюпер-Паси" на улица "Анонсиасон"[80] – витражите ѝ – абстрактни цветни петна, не заслужаваха никакво внимание; за мен обаче всичко това беше без особено значение: не бях естет, дори никак, в сравнение с Юисманс и еднообразната грозота на съвременното религиозно изкуство ми беше почти безразлична. Гласовете на монасите се издигаха в мразовития въздух, чисти, смирени и невинни; бяха изпълнени с благост, с надежда и очакване. Господ Христос щеше да дойде отново, щеше да дойде много скоро и топлината на неговото присъствие вече изпълваше с радост душите им, това беше всъщност единствената тема на техните песнопения, песнопения на органично и кротко очакване. Ницше го беше схванал правилно със своя нюх на дърта многознайница: в своята същност християнството беше женска религия.

Всичко това би могло да ми хареса, ако с връщането ми в килията нещата не тръгваха на зле: детекторът на дим ме фиксираше с червеното си враждебно оченце. Понякога пушех на прозореца само за да установя, че и тук нещата се бяха влошили от времето на Юисманс: TGV линията минаваше покрай границите на парка, на около двеста метра по права линия, влаковете профучаваха в тази си отсечка с пълна скорост и тропотът на мотрисите върху релсите нарушаваше няколко пъти на час съзерцателната тишина на мястото. Студът ставаше все по-непоносим и всяко от тези мои пребивавания до прозореца ме караше след това да се залепям задълго до радиатора в стаята. Настроението ми ставаше все по-кисело и прозата на Жан-Пиер Лонжа, несъмнено прекрасен монах, изпълнен с най-добри намерения и с любов, ме дразнеше все повече. "Животът трябва да бъде общуване с несекваща любов, независимо дали е живот на изпитания, или на радости – пишеше братът. – Възползвай се от тези няколко дни и работи върху способността си да се отдадеш на обичта както на думи, така и на дела." Отклоняваш се от темата, ахмако, сам съм в стаята, гаврех се аз, побеснял. "Дошъл си тук, за да отдъхнеш от странстванията си и да започнеш ново пътешествие вътре в себе си, в мястото извор, където се проявява силата на желанието", продължаваше той. Моето желание е ясно и просто, беснеех аз, а именно – да изпуша една цигара, ето докъде съм се докарал, ахмако, това е моето място извор. За разлика от Юисманс аз не чувствах сърцето си "закоравяло и изпепелено от разгул", а дробовете си закоравели и изпепелени от тютюна, и то без никакво съмнение.

"Чуй, вкуси и пий, плачи и пей, почукай на вратата на любовта!", призоваваше изпадналият в екстаз Лонжа. На третия ден сутринта разбрах, че трябва да си тръгна, престоят ми беше обречен на провал. Споделих с брат Пиер, че напълно неочаквани служебни задължения, невероятно важни, ме принуждават – за съжаление! – да прекратя усамотението си. Знаех, че ще ми повярва с тази негова физиономия на Пиер Московиси, а може и да е бил нещо като Пиер Московиси в предишния си живот, с Пиер Московиси можеш да се разбереш, и аз бях сигурен, че ще уредим нещата помежду си. Той все пак изрази надеждата, като се разделяхме в приемната на манастира, че усамотението ми сред тях е било усамотение, озарено от светлина. Казах му: да, няма проблеми, всичко е било прекрасно, но в този миг усетих, че все пак малко съм го разочаровал.

През нощта зоната на ниско атмосферно налягане, идваща откъм югозапад, бе стигнала до Франция, температурите се бяха покачили с десет градуса и гъста мъгла покриваше околностите на Поатие. Бях поръчал много рано таксито си – оставаше ми да убия цял час, прекарах го в "Бара на приятелството", чийто вход се намираше на по-малко от петдесет метра от манастира, пиейки машинално една след друга бири "Леф" и "Хугарден". Сервитьорката беше слаба и прекалено гримирана, клиентите разговаряха на висок глас – предимно за недвижими имоти и за почивки. Не изпитах никакво удовлетворение от това, че се намирам отново сред себеподобните си.

V

Ако ислямът не е noлumuкa, той не е нищо.

Аятолах Хомейни

На гарата в Поатие се наложи да сменя билета си. Следващият влак за Париж беше почти изцяло пълен, доплатих за първа класа за професионалисти. Според френските железници това беше привилегирован свят, който гарантираше безотказна връзка Wi-Fi, по-широки масички, за да можеш да разположиш работните си книжа, електрически контакти, за да избегнеш изгасването на лаптопа си поради изтощена батерия; иначе си беше обикновена първа класа.

Намерих единично място, без виз-а-ви, по посока на движението. От другата страна на пътеката един бизнесмен арабин, облечен в дълга бяла джелаба и с кефиех, също бял – вероятно бе взел влака в Бордо, – беше разпръснал върху свободните масички около компютъра си няколко папки. Две млади момичета срещу него, още почти в пубертета – явно съпругите му, – бяха изкупили сладкишите и списанията от "Рьоле". Бяха жизнени и весели, носеха дълги рокли и разноцветни шамии. В момента едната четеше "Писку Магазин"[81], а другата "Оопс"[82]

Бизнесменът имаше вид на човек, изправен пред сериозни грижи; отвори пощата си и свали файл с множество таблици ексел – изучаването на тези документи сякаш умножи тревогите му. Набра номер на подвижния си телефон и подхвана с тих глас дълъг разговор, не можах да разбера за какво точно става дума, и се опитах без особено въодушевление да се зачета във в. "Фигаро", който анализираше новия режим, въведен във Франция, от гледна точка на недвижимите имоти и лукса. Видяно от този ъгъл, положението беше изключително обещаващо: установявайки, че от сега нататък имат работа с приятелска държава, гражданите на монархиите от Персийския залив проявяваха все по-голямо желание да си купят жилище в Париж или на Лазурния бряг, наддавайки спрямо китайците и руснаците, с една дума, пазарът беше в разцвет.

Със звънък смях двете млади арабки се впуснаха в играта "Седемте грешки" на "Писку Магазин". Вдигайки очи от таблицата си, бизнесменът им отправи измъчена, укорна усмивка. Те му отвърнаха също с усмивка и продължиха да разговарят, но при режим "възбудено шептене". Той взе телефона си и се впусна в нов разговор, също толкова дълъг и поверителен, колкото и предишният. При ислямския режим жените – поне тези, които са достатъчно хубави, за да събудят желание у богат съпруг – имат възможността да останат на практика цял живот деца. Малко след като излязат от детството, те стават на свой ред майки и се потапят отново в детския свят. Децата им поpacтвaт, тe cтaвaт баби и така преминава животът им. Само преди няколко години са купували все още секси бельо, заменяйки детските игри със сексуални – което е в крайна сметка едно и също. Очевидно загубват автономността си, но fuck autonomy[83], признавам си, че лично аз се бях отказал много лесно от всички професионални и интелектуални отговорности – и то с известно облекчение – и че никак не завиждах на този бизнесмен, седнал от другата страна на пътеката в нашето TGV купе, първа класа за професионалисти, чието лице с течение на телефонния разговор посивяваше все повече от тревога, явно работата ставаше сериозна; влакът ни профуча в този момент през гарата на Сен Пиер де Кор. Поне е получил като компенсация две изящни и очарователни съпруги да го забавляват и отвличат от грижите на изтощителния му бизнес – а може би имаше още една-две жени в Париж, доколкото си спомнях, според шериата максималният брой беше четири. Баща ми беше имал... майка ми, тази нещастна невротичка. Изтръпнах при този спомен. Ама нали умря, и двамата умряха, оставах аз, единственото живо свидетелство – макар и в последно време малко уморено – на любовта им.

*

И в Париж времето беше омекнало, но по-малко, ситен и студен дъжд се спускаше върху града, движението беше много натоварено на улица "Толбиак", която ми се стори необичайно дълга, имах чувството, че никога не съм минавал по толкова дълга, толкова мрачна, скучна и безкрайна улица. Не очаквах нищо определено от завръщането си, само най-разнообразни неприятности. И въпреки това, за мое най-голямо учудване, в пощенската ми кутия ме очакваше писмо – искам да кажа, писмо, което не беше реклама, нито фактура, нито административно запитване. Хвърлих отвратен поглед на хола си, неспособен да избегна очевидната истина, че мисълта да се прибера у дома, не предизвиква у мен никакво удоволствие – в този апартамент, където никой не се обичаше и който никой не обичаше. Сипах си голяма чаша калвадос, преди да отворя писмото.

Беше подписано от Бастиен Лаку, който явно бе заел преди няколко години поста – информация, която ми бе убягнала, – на Юг Прадие като шеф на издателството "Прадие". Той започваше със забележката, че поради необясним пропуск Юисманс не е все още влязъл в списъка на изданията на Плеядата, макар че съвсем очевидно се числи към корпуса на класическата френска литература – с това можех само да се съглася. Продължаваше, като ме уверяваше в дълбокото си убеждение, че ако издаването на творчеството на Юисманс може да се повери на някого, то този някой не би могъл да бъде друг – предвид всеобщо признатите изключителни качества на трудовете ми – освен мен.

Не беше предложение, на което да откажеш. Естествено, можеш да откажеш, но това би означавало да се откажеш от всякаква проява на интелектуална или обществена амбиция – с една дума, изобщо от всякаква амбиция. Бях ли готов на това? Необходима ми беше втора чаша калвадос, за да помисля по въпроса. След като размислих, реших, че ще е най-добре да сляза да купя още една бутилка.

Определих си много лесно среща с Бастиен Лаку – два дена по-късно. Кабинетът му изглеждаше точно както си го бях представял – нарочно позахабен, достъпен след два етажа стръмни дървени стълби, с гледка към вътрешна, лошо поддържана градина. Самият той беше интелектуалец от най-често срещания тип, с кръгли очилца без рамки, по-скоро засмян, доволен от самия себе си, от света и от положението, което заема в него.

Бях отделил малко време да подготвя срещата и предложих разделянето на творчеството на Юисманс в два тома, първият щеше да съдържа творбите му от "Сет за подправки" до "Пенсионирането на господин Бугран" (най-вероятната дата на публикуването на новелата беше според мен 1888-а), вторият щеше да бъде посветен на цикъла Дюртал, от "Отвъд" до "Отшелникът", и щеше естествено да включва "Тълпите на Лурд". Това просто разпределение, логично и дори очебийно, нямаше да бъде трудно. Въпросът за бележките беше, както винаги, по-сложен. Някои от псевдонаучните издания бяха счели за удачно да включат сведения за безбройните автори, музиканти и художници, цитирани от Юисманс. Това ми се виждаше абсолютно излишно – дори и да се поместеха в края на тома. Не само че биха утежнили ужасно изданието, но нямаше никога да може да се реши дали са достатъчно изчерпателни, или не – например по отношение на Лактанс, Анжел дьо Фолиньо или Грюневалд – който иска да научи повече, да се осведоми сам, така де. Що се отнася до връзките на Юисманс със съвременните му писатели – Зола, Мопасан, Барбе д'Орвили, Гурмон или Блоа, – редно е да се опишат в предговора. Лаку веднага се съгласи с мен и за това.

Трудните думи и неологизмите, използвани от Юисманс, обаче налагаха несъмнено приемането на определена методология на съставянето на бележките – представях си ги по-скоро като бележки под линия – за да не се забавя прекалено прочитът. Прие го с въодушевление. "По този въпрос вие сте отхвърлили вече доста от работата, в "Световъртеж от неологизми"!" – заяви весело той. Махнах с дясната си ръка, изразявайки несъгласие, и го уверих, че напротив, в книгата, която така любезно беше споменал, аз само засягам този въпрос – там разглеждам максимум една четвърт от езиковия корпус, използван от Юисманс. Той махна на свой ред с лявата си ръка, изразявайки умиротворение: естествено, нямал ни най-малко намерение да подцени значителния труд, необходим за подготовката на това издание, за момента не е определена и дата за публикуването му, в това отношение трябва да съм напълно спокоен.

– Да, вие работите за вечността...

– Винаги е малко претенциозно да се твърди това, но да, в известен смисъл такъв е поне стремежът ни.

Кратък миг на мълчание последва моята декларация за вечността, изказана с леко подмазваческа нотка – струваше ми се, че нещата вървяха много добре, свързваха ни общи ценности – по мед и масло щеше да му върви на това издание на Плеядата.

"Робер Рьодиже съжалява много за вашето напускане на Сорбоната след... смяната на режима, ако мога така да се изразя – подхвана той с известна болка в гласа. – Зная го, защото е мой приятел. Личен приятел – добави той с нотка на предизвикателство. – Някои от преподавателите, все на много високо ниво, останаха. Други, също така на много високо ниво, напуснаха. Всяко едно от тези напускания, включително и вашето, беше за него лично оскърбление" – заключи той малко рязко, сякаш в душата му бе забушувала битка между дълга към приятелството и дълга към благовъзпитаността.

Нямаше абсолютно какво да отговоря на това и той го разбра най-сетне, след почти минута мълчание. "Както и да е, лично аз съм много доволен, че приехте проектчето ми! – възкликна, потривайки ръце, сякаш ставаше дума за невинна шега, която двамата бяхме изиграли на научния свят. – Знаете ли, стори ми се напълно ненормално и жалко човек като вас... искам да кажа човек на вашето ниво, да се окаже внезапно без студенти, без публикации, без нищо!" След тези думи, съзнал може би, че тонът му е малко прекалено драматичен, той се надигна леко от стола си, станах и аз на свой ред, но по-пъргаво.

Сигурно за да придаде повече блясък на пакта, който току-що бяхме сключили, Лаку ме изпрати не само до вратата – слезе с мен три етажа ("Внимавайте, стъпалата са доста стръмни!"), прекосихме коридора ("Истински лабиринт!" – подхвърли той иронично; всъщност не съвсем: имаше два коридора, които се кръстосваха под прав ъгъл, след което се стигаше директно до приемната), – но чак до изхода на издателство "Галимар", на улица "Гастон Галимар". Въздухът беше станал по-студен и по-сух и едва тогава си дадох сметка, че нито в един момент не бяхме повдигнали въпроса за заплащането. Сякаш бе прочел мислите ми, той приближи ръка до рамото ми – но без да го докосва – и подхвърли: "Тези дни ще ви изпратя предложение за договор – и добави, без да си поеме дъх: – Следващата събота има малък прием в чест на откриването на Сорбоната. Ще ви изпратя покана. Сигурен съм; , че Робер ще се зарадва много, ако можете да дойдете". Този път ме потупа по рамото, преди да ми стисне ръката. Последните изречения беше изговорил сякаш под въздействието на някакъв вътрешен порив, като че ли се бе сетил за приема съвсем случайно, но аз имах чувството, че именно тези последни изречения обясняваха и оправдаваха всичко останало.

*

Приемът започваше в осемнайсет часа и се състоеше на последния етаж на Института на Арабския свят, нает целият за целта. Бях малко неспокоен, докато връчвах поканата си: кого ли щях да срещна? Несъмнено саудитски араби, поканата гарантираше присъствието на един принц от Саудитска Арабия, чието име ми беше познато – беше основният спонсор на новия университет "Париж – Сорбона". Вероятно и предишните си колеги, поне тези, които бяха приели да работят в новата структура – но сред тях не познавах никого освен Стийв, а Стийв беше последният човек, когото имах желание да видя в този момент.

Но все пак разпознах един от предишните си колеги веднага щом пристъпих в голямата, осветена с полилеи зала; всъщност го познавах лично много слабо, бяхме разменили по няколко думи веднъж или два пъти, но Бернар дьо Жиняк бе световноизвестен в областта на средновековната литература, изнасяше редовно лекции в Колумбийския и Иейлския университет, беше написал авторитетния труд върху "Песен за Роланд". Всъщност той бе единственият успех по отношение на новоназначенията, с който ректорът на новия университет би могъл да се похвали. Но освен да му кажа това, нямаше друго, за което да поговорим: областта на средновековната литература беше за мен тера инкогнита и аз приех мъдро няколко "мезета" – бяха превъзходни, топлите, както и студените, а и ливанското червено вино, което ги придружаваше, също не беше лошо.

И въпреки това нямах чувството, че приемът е успешен. Групички от по трима до шестима души – араби и французи смесено – се разхождаха из великолепно украсената зала и си разменяха рядко по една-две думи. Извиращата от високоговорителите арабскоандалузка музика, монотонна и злокобна, не допринасяше за подобряването на обстановката; но проблемът не беше в това – след три четвърти часа шляене между гостите и след четири чаши вино внезапно разбрах причината: всички присъстващи бяха мъже. Нито една жена не беше поканена, а поддържането на приемлив социален живот в отсъствието на жени – и без помощта на футбола, който би бил неуместен в тази все пак университетска среда – беше трудно печеливш залог.

Веднага след това забелязах Лаку сред една по-многобройна група, която се бе отделила в единия ъгъл на залата и която се състоеше от десетина араби и още двама французи. Всички разговаряха оживено, с изключение на един около петдесетгодишен мъж със силно чип нос и строго, тлъсто лице. Беше облечен простичко, с дълга бяла джелаба, но разбрах, че е най-важният човек в групата, вероятно самият принц. Всички говореха трескаво нещо, което приличаше на оправдания, единствено той мълчеше, поклащайки от време на бреме глава, но лицето му оставаше затворено, явно имаше някакъв проблем, който обаче не ме засягаше, отдалечих се и си взех един самбусек със сирене и пета чаша вино.

Един възрастен мъж, слаб и много висок, с дълга прошарена брада, се приближи до принца, който се отдели, за да разговаря с него насаме. Лишена от центъра си, групата се разпръсна веднага. Разхождайки се безцелно из залата в компанията на друг французин, Лаку ме забеляза и тръгна към мен, правейки ми някакъв неопределен знак. Явно много притеснен, той извърши запознанството почти беззвучно, изобщо не чух името на спътника му, с коса, обилно намазана с брилянтин и сресана много грижливо назад, и с тъмносин костюм в три части на много тънко бяло райе – леко лъскавият плат изглеждаше безкрайно мек, сигурно беше коприна; изпитах желание да го пипна, но се въздържах.

Проблемът беше, че принцът е ужасно обиден, защото министърът на националното образование не е дошъл на приема, както официално им бяха обещали. Не само министърът не беше тук, но нямаше и нито един представител на министерството, абсолютно никого, "дори не и държавният секретар по висшето образование..." – завърши той напълно смутен.

"От последната промяна в правителството вече няма държавен секретар по висшето образование, казах ви вече!" – го прекъсна спътникът му с раздразнение. Според него положението беше много по-сериозно, отколкото си го представяше Лаку: министърът имал наистина намерение да дойде, потвърдил му още предишната вечер, но лично президентът Бен Бюлие се намесил и го разубедил, и то със съвсем ясната цел да унижи саудитските араби. Което било в съответствие с други наскорошни мерки, много по-съществени, като например пускането отново в ход на гражданската ядрена програма и увеличаването на субсидиите за електрическия автомобил – правителството искало да постигне в кратки срокове пълна енергийна независимост от саудитския петрол; явно това нямало да е от полза за дейността на ислямския университет "Париж – Сорбона", но това било предимно проблем на неговия ректор – в този момент Лаку се извърна по посока на един около петдесетгодишен човек, който влизаше в залата и се отправяше към нас с бърза крачка. "Ето го и Робер!" – каза той с огромно облекчение, сякаш посрещаше Месията.

Отдели все пак време, за да ме представи – този път по-отчетливо, – след което го осведоми за положението. Рьодиже ми стисна енергично ръката, почти смазвайки я между могъщите си длани, и ме увери, че се радва да се запознае с мене и че отдавна очаквал този момент, физически беше доста впечатляващ: много висок, най-малко метър и деветдесет, той беше също така и много як, с широки рамене и с добре развита мускулатура, физиката му беше по-скоро на ръгби пилиер[84], отколкото на университетски преподавател. Загорялото му лице, набраздено с дълбоки бръчки, бе увенчано с изцяло побеляла, но много гъста, равно подстригана коса. Беше облечен доста необичайно – с джинси и авиаторско черно кожено яке.

Лаку му обясни набързо проблема; Рьодиже поклати глава, изръмжа, че е предусещал някаква такава неразбория, после, след секунди размисъл, заключи: "Ще се обадя на Деломе. Той ще се справи с положението". Извади от якето си миниатюрен подвижен телефон във формата на мида, по-скоро женски, който изглеждаше микроскопичен в дланта му, и се отдалечи няколко метра, набирайки номера. Лаку и спътникът му го гледаха, без да посмеят да се приближат; парализирани сякаш в неспокойното си очакване, те започваха леко да ме дразнят с историите си и най-вече, защото намирах, че са напълно затъпели – естествено трябваше да се подмазваме на петродоларите, ако мога така да се изразя, но това не означаваше, че не могат да вземат един фигурант и да го представят не за министъра, когото всички познаваха от телевизията, но за директора на кабинета му; онзи палячо с костюма в три части можеше прекрасно да свърши работата на директор на кабинет, саудитските араби нямаше въобще да разберат, ама наистина си усложняваха живота за нищо; тъй като това си беше техен проблем, аз взех последна чаша вино и излязох на терасата; гледката на осветената Нотр Дам беше действително великолепна, времето беше омекнало още повече, дъждът бе спрял и лунната светлина играеше по вълните на Сена.

Вероятно това мое съзерцание бе продължило доста дълго, защото, когато се върнах обратно в залата, тя се беше поизпразнила, макар и естествено да продължаваше да бъде с изцяло мъжко присъствие; не видях нито Лаку, нито костюма в три части. Не бях дошъл съвсем напразно, си казах, събирайки проспектите на ливанския ресторантьор, мезетата им бяха наистина хубави, освен това доставяха по домовете, което би могло да внесе разнообразие в индийската ми кухня. В момента, 6 който си взимах дрехата от гардероба, към мен се приближи Рьодиже. "Тръгвате ли?" – запита той, разпервайки леко ръце в жест на съжаление. Попитах го дали са успели да разрешат протоколния проблем. "Да, успях да оправя нещата. Министърът няма да дойде тази вечер, но се обади лично по телефона на принца и го покани утре в министерството на работна закуска. Но въпреки всичко се боя, че Шрамек беше прав: от страна на Бен Бюлие това беше едно направо премислено унижение, той възобновява постепенно все повече младежките си връзки с катарците. Тоест не сме разрешили изцяло въпроса, така де..." Махна с дясната си ръка, сякаш да отпъди неприятната тема, и я положи върху рамото ми. "Наистина съжалявам, че тази малка неприятност ни попречи да поговорим. Непременно трябва да дойдете някой ден на чай у дома, така ще имаме повече време..." Усмихна ми се спонтанно; усмивката му беше очарователна, много открита, почти детска, изключително изненадваща у човек с толкова мъжествен вид; мисля, че го знаеше и знаеше как да я използва. Подаде ми визитката си. "Да кажем, следващата сряда, около седемнайсет часа? Свободен ли сте?" Отговорих с "да".

*

Вече в метрото, разгледах визитната картичка на новия си познат; изглеждаше елегантна, направена с вкус, доколкото разбирах от тези работи. Рьодиже имаше един личен телефонен номер, два професионални и два номера на факс (единия личен, другия професионален), три интернет адреса с неясно предназначение, два номера на подвижни телефони (единия във Франция, другия в Англия) и един скайп адрес; човекът се беше доста постарал, за да осигури лесен достъп до себе си. След Лаку аз явно започвах да се движа из висшите сфери, което малко ме безпокоеше.

Имаше и адрес: улица "Дез Арен" № 5, а за момента това бе единствената информация, която ми бе необходима. Мисля, че си спомнях улица "Дез Арен": очарователна уличка, която извеждаше до градинката "Лез Арен дьо Лютес"[85], която пък на свой ред беше едно от най-очарователните кътчета на Париж. Наоколо имаше месарници, магазини за сирена – препоръчвани от Пьотирьоно и от Пудловски[86] – и италиански продукти, за които просто нямаше думи. Всичко това бе изключително успокоително.

На спирката на метрото "Плас Монж" ми хрумна лошата идея да изляза откъм "Арен дьо Лютес". Според топографската карта това беше несъмнено оправдано: оттам се отиваше директно на улица "Дез Арен"; бях забравил обаче, че на този изход нямаше асансьор и че станцията на "Плас Монж" се намира на петдесет метра под нивото на улицата; бях напълно изтощен и без дъх, когато изпълзях от входа на тази забележителна метростанция, издълбан в ограждащия градината зид, с дебели колони и вдъхновена от кубизма типография; неговият общо взето неовавилонски вид беше напълно неуместен за Париж – какъвто би бил и навсякъде другаде в Европа.

Когато стигнах до номер 5 на улица "Дез Арен", си дадох сметка, че Рьодиже не само живее на една очарователна улица в пети район, но че обитава цяла къща на една очарователна улица в пети район и че на всичкото отгоре обитава исторически паметник. На номер 5 се намираше невероятната неоготическа постройка с квадратна кула от едната ѝ страна, за да напомня на затвор, където бе живял Жан Полан от 1940 година до смъртта си през 1968-а. Лично аз никога не съм понасял Жан Полан, нито характерната му склонност да бъде таен съветник, нито произведенията му, но не можеше да не му се признае, че е бил една от най-могъщите фигури във френското издателство в годините след войната, както и че е живял в една много хубава къща. Възхищението ми от финансовите средства, предоставени от Саудитска Арабия на новия университет, продължи да расте.

Позвъних и бях приет от един иконом, чийто костюм в цвят екрю с яка на сакото в стил Мао Дзъдун напомняше на облеклото на бившия диктатор Кадафи. Представих се, той се поклони леко, да, очакваха ме. Помоли ме да се настаня в един малък хол, осветен от витражи, за да съобщи за мен на професор Рьодиже.

Бяха изминали една-две минути, когато една врата вляво се отвори и в помещението влезе момиче на петнайсетина години, облечено с тишъртка Hello Kitty и с джинси с ниска талия; дългата ѝ черна коса се спускаше свободно върху раменете ѝ. Като ме видя, тя нададе вик, опита се несръчно да скрие с ръце лицето си и се затича обратно към вратата. В същия миг на горната площадка се появи Рьодиже и тръгна надолу, за да ме посрещне. Беше присъствал на случката и ми подаде ръка с примирителен жест.

– Това беше Айша, новата ми съпруга. Ужасно се е притеснила, защото сте я видели без фередже.

– Искрено съжалявам.

– Не, не се извинявайте, вината е нейна; трябвало е да попита дали няма гостенин, преди да влезе в приемната. Но тя все още не познава къщата, нищо, ще свикне.

– Да, изглежда много млада.

– Току-що навърши петнайсет години.

Последвах Рьодиже на първия етаж в един голям хол-библиотека, стените бяха много високи, таванът трябва да беше на около пет метра отгоре.

Едната стена бе изцяло заета от книги, забелязах веднага, че имаше много старинни издания, най-вече от XIX век. Две монтирани върху релси метални стълби осигуряваха достъпа до най-горните рафтове. Срещу тях, върху градинска решетка от тъмно лакирано дърво, покриваща стената от горе до долу, бяха закачени саксии със зелени растения. Имаше бръшлян, папрат, дива лоза, чиито листа се спускаха като водопад от тавана до пода, увивайки се около рамките на картините – едните с калиграфски изписани аяти от Корана, другите – фотографии голям формат, проявени върху матова хартия и представляващи кълбообразни галактически купове, свръхнови звезди и спирални мъглявини. В ъгъла поставеното напряко голямо писалище стил директоар[87] беше обърнато с лице към помещението. Рьодиже ме отведе до отсрещния ъгъл, в който тапицираните с поизтъркан плат на червени и зелени райета фотьойли бяха наредени около голяма ниска маса, цялата покрита с една медна табла.

– Имам, разбира се, чай, ако го предпочитате – каза той, поканвайки ме да седна. – Но имам също така и различни видове алкохол: уиски, порто, всичко, каквото поискате; И чудесно мьорсо[88].

– Нека да е мьорсо – отвърнах, макар и леко учуден, защото, доколкото си спомнях, ислямът осъждаше консумацията на алкохол, поне доколкото знаех, всъщност това беше религия, която малко познавах.

Той изчезна вероятно за да нареди да ни донесат за пиене, фотьойлът ми беше обърнат с лице към висок старовремски прозорец, със стъкла, разделени от оловни напречници, който гледаше към арените. Изгледът беше невероятен, мисля, че за първи път попадах в ъгъл, от който се виждаше цялата градина. След няколко минути се приближих до библиотеката: тя също бе впечатляваща.

Двата долни рафта бяха пълни с ксерокопия 21 х 29.7. Това бяха дисертации, защитени в различни европейски университети; разгледах заглавията на някои от тях и попаднах на една дисертация по философия, защитена в католическия университет на Лувен ла Ньов, с автор Робер Рьодиже и заглавие "Генон чете Ницше". Точно когато я издърпвах от рафта, в помещението се появи отново Рьодиже – стреснах се, сякаш ме бяха хванали на местопрестъплението, и понечих да я върна обратно. Той се приближи, усмихвайки се: "Не се тревожете, няма нищо тайно. А пък и любопитството към съдържанието на една библиотека за човек като вас, това е почти професионален дълг...".

Приближавайки се, той видя заглавието на ксерокопието. "Ааа, попаднали сте на моята дисертация – поклати глава. – Дадоха ми титлата доктор, но дисертацията ми не беше много добра. Във всеки случай много по-лоша от вашата. Малко прекалих с тълкуването на текстовете, както се казва. Като се замисли човек, Генон не е бил чак толкова повлиян от Ницше, той отхвърля модерния свят също толкова категорично, колкото и Ницше, но това се дължи на други автори. Във всеки случай днес със сигурност не бих я написал по същия начин. Имам и вашата... – продължи той, изваждайки от рафта друго фотокопие. – Знаете, че в архива на всеки университет се пазят по пет екземпляра от всяка дисертация. Имайки предвид броя на изследователите, които проявяват интерес към тях, реших, че спокойно мога да си присвоя един екземпляр.

Едва го слушах, бях почти пред припадък. От почти двайсет години не бях попадал на "Жорис-Карл Юисманс, или излизането от тунела"; дебелината на тома беше невероятна, почти огромна – беше, спомних си в един проблясък, седемстотин осемдесет и осем страници. Бях ѝ посветил все пак седем години от живота си.

Все още с моята дисертация в ръка, той се отправи към фотьойлите.

– Това е наистина забележителен труд – настоя той. – Напомня много на младия Ницше, този от периода на "Раждането на трагедията".

– Преувеличавате...

– Не, не мисля. "Раждането на трагедията" е било в крайна сметка нещо като дисертация; и в двата случая се натъкваме на невероятно многообразие, на едно изобилие от идеи, които се появяват най-неочаквано в течение на страниците и които правят всъщност текста почти нечитаем – чудното е, че поддържате този ритъм в почти осемстотин страници. След "Несвоевременни размишления" Ницше се укротява, разбира, че не е възможно да налага на четеца прекалено голямо количество идеи, че трябва да се съобрази с него, да го остави да си поеме дъх. Вие също в "Световъртеж от неологизми" показвате същата еволюция, поради което това е по-достъпна книга. Разликата е, че после Ницше продължава.

– Аз не съм Ницше...

– Не, не сте Ницше. Но сте нещо, и то нещо интересно. И простете грубата ми откровеност, сте също така нещо, което искам. По-добре да си открия картите, бие така и така вече сте го разбрали: искам да ви убедя да заемете отново длъжността си на преподавател в университета "Париж – Сорбона", който ръководя.

В този момент се отвори вратата, което ми позволи да избегна отговора; появи се жена на около четиресет години, пълничка и с добродушен вид, която носеше табла с топли пирожки и обещаната бутилка мьорсо в кофа с лед.

– Това е Малика, първата ми съпруга – каза той, когато тя излезе, – май днес ви е писано да се срещате със съпругите ми. Ожених се за нея, докато бях още в Белгия. Аз съм по произход белгиец... Всъщност съм все още белгиец, така и не приех френско гражданство, макар да съм във Франция вече повече от двайсет години.

Топлите пирожки бяха много вкусни, лютивички, но не прекалено – разпознах аромата на кориандъра. И виното беше божествено. "Мисля, че не се говори достатъчно за мьорсото! – подхвърлих аз. – Мьорсото представлява синтез, то съществува, както и много други вина, само по себе си, не намирате ли?" Изпитвах желание да говоря за всичко друго, само не за университетското си бъдеще, но не си правех никакви илюзии – той щеше да се върне отново към темата.

И го направи, след като помълча малко от благоприличие. "Добре е, че се съгласихте да ръководите това издание на Плеядата. Искам да кажа, че това е естествено, че е съвсем справедливо и че е добре. Когато Лаку ми спомена за намеренията си, какво друго можех да му кажа? Освен че това е нормален избор, напълно справедлив, както и че е най-добрият избор. Ще бъда с вас съвсем откровен: с изключение на Жиняк, до този момент аз всъщност не съм успял да осигуря сътрудничеството на нито един действително уважаван преподавател, с истинска международна репутация; е, положението не е чак толкова драматично – университетът се откри току-що, – но истината е, че в нашия разговор ищец съм по-скоро аз, тъй като нямам кой знае какво да ви предложа, знаете го много добре, а в крайна сметка това също е важно. От интелектуална гледна точка длъжността ви в Сорбоната е по-малко престижна от това да си съставител на издание на Плеядата, съзнавам това много добре. Тъй че бих могъл поне да ви обещая, да се ангажирам лично, че трудът ви няма да бъде смущаван. Ще ви дадем лесни, общи за целия поток на първи и втори курс лекции. Семинарите с докторантите – зная, че са изтощителни, малко ли съм ги водил и аз – ще ви бъдат спестени. Имам прекрасна възможност да го направя, дори и от длъжностна гледна точка."

Замълча, имах ясното чувство, че бе изчерпал първия си запас от аргументи. Изпи една първа глътка мьорсо, аз си сипах втора чаша. Никога досега не ми се бе случвало, струва ми се, да съм толкова силно желан. Механизмът на славата се задъхва понякога: да приемем, че дисертацията ми беше толкова гениална, колкото твърдеше той, лично аз почти не си я спомнях – интелектуалните пируети, които бях изпълнявал по време на ранната ми младост, ми изглеждаха доста далечни – и все пак налице беше фактът, че притежавах някакво особено излъчване, и то при положение че не желаех нищо друго, освен да ме оставят да си чета на спокойствие, когато си лягам към четири часа следобед с кутия цигари и бутилка концентрат; но трябваше също така да си призная, че при този ритъм на живот щях да умра, и то да умра бързо, нещастен и самотен, а имах ли желание да умра бързо, нещастен и самотен? В крайна сметка – средно.

Изпих си чашата и си сипах трета. Виждах през прозореца как слънцето залязва над градината; мълчанието започна да става малко неудобно. Добре, той искаше да играе с открити карти, всъщност аз също.

– Но все пак има едно условие – казах аз, – едно условие, което не е никак за пренебрегване...

Той поклати бавно глава.

– Мислите ли... мислите ли, че съм способен да приема исляма?

Наведе глава, сякаш потъна в бездната на дълбоки лични размишления, после вдигна поглед към мен и ми отговори: "Да".

В следващия миг ми отправи своята широка и лъчезарна усмивка, невинна. За втори път я получавах и шокът бе по-малък; във всеки случай усмивката му беше ужасно ефикасна. Сега беше негов ред да говори. Погълнах една след друга две пирожки, вече изстинали. Слънцето изчезна зад пейките на амфитеатъра и нощта завладя арената; изглеждаше невероятно, че тук са се провеждали битки между гладиатори и диви животни – преди около две хиляди години.

– Не сте католик, което би било пречка – продължи кротко той...

Не, действително това не беше пречка.

– А и не мисля, че сте истински атеист. Всъщност истинските атеисти са рядкост.

– Така ли мислите? А аз смятах, че атеизмът е разпространен в целия западен свят.

– Според мен това е само привидно така. Единствените истински атеисти, които съм срещал, бяха бунтовници; те не се задоволяваха с това хладнокръвно да отричат съществуването на Бог, те отричаха неговото съществуване като Бакунин: "Дори и да има Бог, трябва да се отървем от него..."; това бяха атеисти от типа на Кирилов, отричаха Бога, защото искаха на негово място да поставят човека, бяха хуманисти, имаха високо мнение за човешката свобода, за човешкото достойнство. Струва ми се, че в този портрет вие също не бихте се разпознали, нали?

Не, не бих, наистина; повдигаше ми се само от думата хуманизъм, но може би това се дължеше на горещите пирожки, с които бях прекалил; сипах си чаша вино, да ми премине.

– В действителност – продължи той – повечето хора си живеят живота, без да се занимават с тези въпроси, които им се струват прекалено философски; замислят се върху тях, когато им се случи някаква драма – тежка болест, смъртта на близък. Поне на Запад е така; защото навсякъде другаде по света в името на тези въпроси човешките същества умират – или убиват, или водят кървави войни, и това е така от началото на човечеството: хората се бият заради метафизични въпроси, със сигурност не заради точки в икономическия растеж и за да си разделят ловни територии. Но дори и на Запад атеизмът няма никаква солидна основа. Когато говоря на хората за Бог, първо им давам да прочетат някоя книга за астрономията...

– Фотографиите ви са наистина много красиви.

– Да, красотата на Вселената е забележителна; най-вече изумителна е нейната гигантска големина. Стотици милиарди галактики, съставени всяка една от тях от стотици милиарди звезди, някои от които се намират на милиарди светлинни години – на стотици милиарди милиарди километри. И в мащаб един милиард светлинни години започва да се оформя ред: галактическите купове започват да се разпределят така, че да образуват един наподобяващ лабиринт математически граф. Запознайте с тези научни факти сто души, взети напосоки от улицата: колко сред тях биха дръзнали да твърдят, че всичко това е било създадено случайно? Като се има предвид, че Вселената е относително млада – най-много на петнайсет милиарда години. Това е известният аргумент с маймуната, която може да пише: колко време би било необходимо на шимпанзето, което чука напосоки по клавиатурата, за да препише творчеството на Шекспир? Колко време би било необходимо на сляпата случайност, за да изгради наново Вселената? Със сигурност много повече от петнайсет милиарда години! ... И това не е само мнение на човека от улицата, това е също така мнението на най-великите учени; вероятно в цялата история на човечеството не имало по-светъл ум от Исак Нютон – помислете само какво невероятно интелектуално усилие е представлявало това да обединиш в един закон гравитацията на земните тела и движението на планетите! Да, ама Нютон е вярвал в Бог, вярвал е твърдо, до такава степен, че посвещава последните години от живота си на изследването на Библията – единствения свещен текст, до който е имал достъп. И Айнщайн не е бил атеист, макар неговият вид вяра да е по-трудно определим; но когато противоречи на Бор и му казва, че "Господ не си играе на зарове", той не се шегува, за него е немислимо законите на Вселената да са подчинени на случайността. Аргументът за "Бога часовникар", който Волтер смята за неопровержим, продължава да е толкова силен, колкото е бил през XVIII век, той придобива дори по-голяма тежест от момента, в който науката започва да изгражда по-тесни връзки между астрофизиката и квантовата механика. Няма ли нещо твърде жалко в това хилаво същество, обитаващо анонимна планета, на една ръка разстояние от една най-обикновена галактика, което се изправя на лапичките си и провъзгласява: "Бог не съществува"? Извинете, много съм словоохотлив...

– Не се извинявайте, наистина е интересно – казах искрено аз; вярно, че бях леко напит, един кос поглед ми съобщи, че бутилката мьорсо е празна. – Вярно е – продължих, – че атеизмът ми не почива на особено солидни основи, би било самонадеяно от моя страна да го твърдя.

– Самонадеяно, да, точно това е думата – в същността на атеистичния хуманизъм има една невероятна горделивост и арогантност. Дори християнската идея за въплъщението говори всъщност за една малко комична претенция. Бог се бил направил на човек... Защо не се е въплътил като обитател на Сириус или на галактиката Андромеда?

– Да не би да вярвате в извънземния живот? – прекъснах го изненадан аз.

– Не знам, рядко мисля върху това, но е чисто и просто въпрос на аритметика: предвид милиардите звезди, които населяват Вселената, многобройните планети, които гравитират около всяка една от тях, би било чудно животът да се е появил единствено на Земята. Но няма значение, онова, което искам да кажа, е, че Вселената носи очевидно белега на разумен план, че представлява очевидно осъществяването на проект, замислен от един гигантски разум. Това, че тази проста идея рано или късно ще се наложи отново, аз разбрах още много млад. Целият интелектуален дебат на XX век се свежда до противопоставянето между комунизма – имам предвид неговия вариант hard[89] – и либералната демокрация – в нейния мек вариант; това опростява все пак твърде много нещата. Връщането към религиозното, за което се заговори тогава, аз бях предвидил като неизбежно, струва ми се, още на петнайсет години. Семейството ми беше по-скоро католическо – всъщност все по-малко, – католици бяха по-скоро дядовците и бабите ми, така че се обърнах първо към католицизма. Още през първата година на университетското си образование се доближих до движението за идентичност.

Явно бях направил някакво видимо изразяващо учудване движение, защото той млъкна и ме погледна с полуусмивка. В същия момент се почука на вратата. Той отвърна на арабски и Малика се появи с нова табла с кафеник, две чаши, една чиния с баклавички с шамфъстък и с бриуа[90]. Върху нея имаше и бутилка букха[91] с две ракиени чашки.

Преди да продължи, Рьодиже сервира кафето. Беше горчиво, много силно и ми се отрази добре – главата ми се проясни веднага.

"Никога не съм крил младежките си пристрастия – продължи той. – На новите ми приятели мюсюлмани никога не им мина дори през ум да ме упрекнат за тях; те намираха за съвсем нормално да се обърна първо към традициите на своя произход, в желанието си да се откъсна от атеистичния хуманизъм. Между другото ние не бяхме нито расисти, нито фашисти – е, за да съм напълно честен, трябва да кажа, че някои от поддръжниците на идентичността имаха подобна склонност – но лично аз не съм я имал, по никакъв начин, никога, фашизмите са били винаги за мене един призрачен, кошмарен опит, при това фалшив, да се съживят мъртви нации; без християнството европейските нации не бяха нищо друго освен тела без душа – зомбита. Но можеше ли да се възроди християнството? Вярвах в това в продължение на няколко години – с нарастващо съмнение, – бях все повече и повече впечатлен от тезите на Тойнби, от идеята, че цивилизациите не загиват, защото ги убиват, а защото се самоубиват. И после всичко се преобърна – за един-единствен ден – на 30 март 2013 година; спомням си, че се падаше през великденския уикенд. По това време живеех в Брюксел и ходех от време на време в бар "Метропол" да изпия една бира. Винаги съм обичал стила ар нуво: в Прага и във Виена има прекрасни неща, в Париж също има няколко интересни сгради, както и в Лондон, но за мен, с право или не, върхът на ар нуво беше хотелът "Метропол", особено неговият бар. На сутринта на 30 март минавах оттам съвсем случайно и видях една обява, в която се съобщаваше, че още същата вечер барът на хотела ще бъде завинаги затворен. Бях смаян; обърнах се към келнерите. Те потвърдиха: не знаеха точно защо. Помислих си: досега човек можеше да си поръчва сандвичи и бири, какао по виенски и торти със сметана в този абсолютен шедьовър на декоративното изкуство, можеше да живее ежедневието си сред красота, и всичко това щеше да изчезне, изведнъж, от сърцето на столицата на Европа! ... Да, именно в този момент разбрах: Европа беше извършила вече самоубийството си. Като читател на Юисманс вие сигурно също като мен сте изпитали раздразнение от непоправимия му песимизъм, от непрестанните хули, с които обсипва тесногръдието на епохата си. А е живял във време, когато европейските нации са били в апогея си – начело на огромни колониални империи, те са владеели света! ... Във време, изключително цветущо както от технологична гледна точка – железниците, електрическото осветление, телефона, грамофона, металните конструкции на Айфел, – така и от артистична – тук имената са твърде много, за да бъдат изброени, било то в литературата, художественото изкуство, музиката..."

Очевидно беше прав, дори и в по-тесния смисъл, от гледна точка на "изкуството да живееш" упадъкът беше значителен. Поемайки баклавата, която Рьодиже ми подаваше, си спомних за една книга, която бях прочел преди няколко години, посветена на историята на публичните домове. В илюстрациите към книгата имаше брошура на парижки публичен дом от периода Бел епок. Бях истински шокиран, че някои от специалитетите на госпожица Ортанз са ми напълно непознати, нямах никаква представа какво би могло да бъде "пътуването в жълтата страна", нито "руският имперски сапун". Следователно споменът за някои сексуални практики беше изтрит за един век от паметта на мъжете – както изчезваха и някои занаятчийски умения, като тези на обущаря на дървено сабо или на църковния звънар. Как да не се съгласиш с тезата за упадъка на Европа?

"Тази Европа, която е била върхът на човешката цивилизация, се беше чисто и просто самоубила само за няколко десетилетия – подхвана тъжно отново Рьодиже, не беше запалил и помещението се осветяваше единствено от лампата на писалището му. – В цяла Европа се появиха първо нихилистични и анархистки движения, призиви към насилие, отрицание на морала. И после, няколко години по-късно, всичко приключи с неоправдаемата лудост на Първата световна война. Фройд не беше сбъркал, нито Томас Ман: след като Франция и Германия, двете най-развити, най-цивилизовани нации в света можеха да се хвърлят в тази безумна кланица, значи Европа бе мъртва. Прекарах тази последна вечер в бара на "Метропол", до затварянето му. Прибрах се вкъщи пеша, прекосявайки целия Брюксел, покрай квартала на европейските институции – тази зловеща крепост, обкръжена от бордеи. На следващия ден се срещнах с един имам от Завентем[92]. А на другия ден, понеделника на Великден – в присъствието на десетина свидетели – аз произнесох ритуалните думи за приемане на исляма."

Не бях сигурен, че съм съгласен с неговото виждане за ролята на Първата световна война; тя е била действително една непростима кланица, но и войната през 1870-а е била доста глупава, поне както я описва Юисманс, и е обезценила още тогава всяка проява на патриотизъм; нациите като цяло са едно смъртоносно безумие и вероятно хората с капчица разум са си дали сметка за това още през 1871-ва; струва ми се, че именно затова се пораждат нихилизмът, анархизмът и всички други подобни гадости. С по-древните цивилизации не бях добре запознат. Нощта бе паднала върху градината на арените на Лютес, последните туристи ги бяха напуснали, редките улични фенери хвърляха слаба светлина върху пейките на амфитеатъра. Несъмнено римляните са имали чувството, непосредствено преди падането на империята им, че са вечна цивилизация; те също ли се бяха самоубили? Рим е бил една сурова цивилизация, изключително опитна във военно отношение – но също така и една жестока цивилизация, в която развлеченията, предлагани на тълпата, са се състояли от битки до смърт между хора или между хора и диви зверове. Дали римляните са изпитвали желание да изчезнат, имало ли е у тях някаква тайна слабост? Рьодиже беше чел със сигурност Гибън, както и други автори от този род, които аз познавах само по име – не се чувствах на висота да поддържам този разговор.

– Разбъбрих се май наистина твърде много – каза и направи смутен жест. Сипа ми чаша букха и ми подаде отново чинията със сладки – бяха превъзходни и контрастът с горчивия смокинов алкохол беше чудесен.

– Стана късно, може би е време да си тръгвам – казах аз колебливо; нямах особено желание да си тръгна.

– Почакайте! – стана и се отправи към писалището си, зад което имаше няколко рафта с речници и справочници. Върна се с една книга, върху която фигурираше името му като автор, беше публикувана в илюстрирано джобно издание със заглавие "Ислямът в десет въпроса". – В продължение на три часа ви облъчвам с религиозна пропаганда, а съм написал цяла книга по този въпрос, явно ми е станало нещо като втора природа... Може би сте чували за нея?

– Да, продавала се е много добре, нали?

– Три милиона екземпляра – извини се той, – изглежда, съм развил неочакван талант за вулгаризация. Естествено, всичко е ужасно схематично – извини се отново той, – но поне се чете бързо.

Бяха 128 страници с много илюстрации – предимно репродукции на ислямско изкуство, – нямаше наистина да ми отнеме много време. Прибрах труда му в раницата си.

Изпихме още по две чаши букха. Навън бе изгряла луната; тя осветяваше изцяло пейките на амфитеатъра; светлината ѝ беше много по-силна от тази на фенерите; забелязах, че фотографиите на аятите от Корана и на галактиките, закачени по средата на обвитата в растителност градинска решетка, бяха осветени, всяка поотделно, с лампички.

– Живеете в много хубава къща ...

– Години ми трябваха, за да я получа, никак не беше лесно, повярвайте ми – той се облегна назад в стола си и този път почувствах, за първи път, откакто бях дошъл, че наистина се отпуска: онова, което щеше да ми каже сега, бе важно за него; съвсем ясно беше. – Естествено, не Полан ме интересува, кой ли се интересува от Полан? Но да живея в къщата, в която Доминик Ори е написала "Историята на О", по-точно, в която е живял любовникът, от любов към когото е написала книгата, за мен е извор на непресекващо щастие. Това е страхотна книга, не намирате ли?

Бях на същото мнение. "Историята на О" беше по принцип книга, в която всичко би трябвало да ме отблъсне: описанието на фантазмите ме отвращаваше, пък и цялото представляваше един демонстративен кич – апартаментът на остров Сен Луи, частният дом в квартала "Сен Жермен", сър Стийвън, все неща, абсолютно вбесяващи. И въпреки това книгата бе проникната от една страст, от един порив, които помитаха всичко останало.

– Това е подчинението – промълви тихо Рьодиже. – Простата и изумителна идея, дотогава никога неизказана с такава сила, че върхът на човешкото щастие е в пълното подчинение. Това е идея, която се бих поколебал да споделя с религиозните си сподвижници, защото вероятно ще я възприемат като богохулство, но аз мисля, че между пълното подчинение на жената на мъжа, такова, каквото го описва "Историята на О", и подчинението на човека на Бога, такова, каквото го проповядва ислямът, съществува връзка. Виждате ли – продължи той, – ислямът приема света, приема го във всичките му проявления, приема го такъв, какъвто е, ако ще говорим като Ницше. Според будистите светът е дукха – несъответствие, страдание. В това отношение дори и християнството е сдържано – та нали то определя Сатаната като "владетелят на този свят"? Докато за исляма, напротив, божественото творение е съвършено, то е абсолютен шедьовър. Всъщност какво друго е Коранът, ако не една огромна мистична поема от хвалебствия? Хвалебствия към Създателя и подчинение на неговите закони. Обикновено не съветвам хората да подхождат към исляма с четене на Корана, освен, разбира се, ако не желаят да положат усилие и да научат арабски, за да могат да четат оригиналния текст. Съветвам ги по-скоро да слушат четенията на сурите и да ги повтарят, за да усетят тяхното дихание и техния порив. Всъщност ислямът е единствената религия, която забранява всякакво използване на превод по време на службите, защото Коранът е съставен изцяло от ритъм и рими, от припеви и съзвучия. Той е изграден върху принципа, основния принцип в поезията, на съчетаването на звучност и смисъл, което ни позволява да назоваваме света.

Направи отново извинителен жест, мисля, че смущението му от провеждането на религиозна пропаганда беше донякъде престорено, но същевременно съзнаваше, че беше сервирал тази си реч на всички преподаватели, които искаше да привлече; мисля, че забележката му за отхвърлянето на превода от Корана например е имала ефект с Жиняк, специалистите по средновековна литература гледат с лошо око на превеждането на обекта на тяхното благоговение на съвременен френски език – и въпреки всичко, независимо дали бяха твърде употребявани, или не, аргументите му не бяха загубили нищо от силата си. Не можех да не се замисля за неговия начин на живот: съпруга на четиресет години за кухнята, съпруга на петнайсет години за други неща... сигурно имаше още една-две на междинна възраст, но не посмях да му задам този въпрос. Сега вече станах решително, за да се сбогувам, благодарих му за интересния следобед, който всъщност бе преминал във вечер. Той отвърна, че също е прекарал много приятни мигове, изобщо изпаднахме на прага на вратата в любезни излияния, но и двамата бяхме искрени.

*

Прибрах се, легнах си и се въртях в леглото повече от час, преди да си дам сметка, че със сигурност няма да мога да заспя. Нямах вече нищо за пиене освен една бутилка ром, хич не вървеше след букхата, но имах нужда. За първи път в живота си се замислях за Господ и започвах да възприемам най-сериозно идеята за някакъв Създател на Вселената, който наблюдава всяко мое действие – първата ми реакция беше недвусмислена: чисто и просто страх. Постепенно се успокоих – за което помогна и алкохолът, – като си повтарях, че съм сравнително незначителен индивид, че Създателят има със сигурност по-важни дела и т.н., но една страшна, натрапчива мисъл не ме напускаше: той щеше внезапно да узнае за съществуването ми, щеше да стовари ръката си върху мен и аз щях се разболея – от рак на челюстта например, като Юисманс, това е често срещан рак сред пушачите, и Фройд го е имал, да, рак на челюстта, звучеше правдоподобно. И какво ще правя, след като ми оперират челюстта? Как ще излизам на улицата, как ще ходя до супермаркета, за да си напазарувам, как ще понеса всички тези погледи, изпълнени със съжаление и отвращение? Ами ако се окаже, че не мога вече да си пазарувам, кой ще го прави вместо мене? Нощта беше все още дълга и аз се чувствах драматично самотен. Ще имам ли поне елементарната смелост да се самоубия? Дори и това не бе сигурно.

Събудих се към шест часа сутринта със сериозно главоболие. Докато кафето се вареше, затърсих "Ислямът в десет въпроса", но след четвърт час бях принуден да приема очевидното: раницата ми я нямаше, най-вероятно я бях забравил у Рьодиже.

След два аспежика[93] събрах достатъчно сили, за да се заровя в един речник на театралния жаргон, публикуван през 1907 година; намерих две редки думи, използвани от Юисманс, които биха могли много лесно да минат за неологизми. Това беше забавната страна на работата ми, забавна и относително лесна; тежката част щеше да бъде предговорът, там ме дебнеха из засада, давах си много добре сметка за това. Рано или късно щеше да се наложи да прочета отново собствената си дисертация. Осемстотинте ѝ страници ме плашеха, направо ме смазваха; доколкото си спомнях, бях се опитал да представя цялостното творчество на Юисманс през призмата на бъдещото му покръстване. Самият автор даваше достатъчно поводи за това и аз явно се бях поддал на неговата манипулация – предговорът му към "Наопаки", писан двайсет години по-късно, беше симптоматичен. Водеше ли "Наопаки" неизбежно към завръщане в лоното на църквата? Това завръщане се бе осъществило накрая, искреността на Юисманс не подлежеше на съмнение и "Тълпите на Лурд", последната му книга, беше книга на истински християнин, в която естетът, този самотен мизантроп, преодолява отвращението си от прекалените прояви на набожност тип Сен Сюлпис и успява да се отдаде на възторзите на непринудената вяра на тълпите поклонници. От друга страна, това завръщане не му бе коствало особено много жертви: положението му в Лигюже на водещ монашески живот, без да е станал монах, му е позволявало да живее извън манастира, имал е лична прислужница, която му е готвела типичните за всяка буржоазна кухня храни, играли винаги важна роля в живота му; разполагал е със собствена библиотека, както и с пакети холандски тютюн. Присъствал е на всички служби и това му е доставяло несъмнено удоволствие: естетическото му благоговение, почти чувствено, към католическата литургия прозира на всяка страница в последните му книги, но той не споменава никъде метафизичните въпроси, които Рьодиже бе повдигнал вчера. Безкрайните пространства, които са плашели Паскал, които са предизвиквали у Нютон и Кант удивление и преклонение, той не бе забелязал. Юисманс се беше безспорно покръстил, но по начин, различен от този на Пеги или Клодел. Дисертацията ми, разбрах го в този момент, нямаше да ми бъде от голяма полза, както и изявленията на самия Юисманс.

Около десет часа сутринта реших, че е вече прилично време да се появя на улица "Дез Арен" № 5; домакинът от предишната вечер ме посрещна с усмивка, все още облечен в белия си костюм с яка стил Мао. Професор Рьодиже отсъствал, ме осведоми той, а аз действително бях забравил нещо. Донесе ми раницата "Адидac" за по-малко от трийсет секунди, бил я прибрал още рано сутринта; беше любезен, ефикасен и дискретен, с една дума, впечатляваше повече от съпругите. Вероятно изпълняваше светкавично всички административни задачи – с едно щракване на пръсти.

Спускайки се надолу по улица "Катрфаж", се озовах, без да съм го искал, пред Голямата джамия на Париж. Мислите ми не се понесоха нагоре към евентуалния Създател на Вселената, а надолу, към Стийв: съвсем явно беше, че нивото на образованието беше паднало, си казах аз. Не бях чак толкова известен, колкото Жиняк, и въпреки това, ако решех да се върна, щях със сигурност да бъда много добре приет.

Този път съвсем умишлено продължих по улица "Добантон" по посока на "Сорбона – Париж III". Нямах намерение да влизам вътре, а само да се позавъртя около оградата при входа; но когато зърнах пазача сенегалец, се зарадвах истински. Той също светна: "Радвам се да ви видя отново, господине! Колко е хубаво, че се върнахте! ...". Сърце не ми даваше да го разочаровам, и го последвах, влизайки в главния двор. Все пак бях прекарал петнайсет години от живота си в този факултет, защо да не се почувствам ощастливен, че срещам поне един познат човек в него. Чудех се дали и на него му се е наложило да приеме исляма, за да бъде преназначен; но може би беше вече мюсюлманин, някои сенегалци са, поне така ми се струваше.

Разхождах се около четвърт час под аркадите от метални греди, малко изненадан от собствената си носталгия, без да преставам да съзнавам, че обстановката е отвратителна, тези грозни сгради бяха строени в най-лошия период на модернизма; но носталгията няма нищо общо с естетическото чувство, тя дори не е свързана със спомена за щастие, човек изпитва носталгия към определено място чисто и просто, защото е живял там, добре или зле, е без значение, миналото е винаги хубаво, както между впрочем и бъдещето, единствено настоящето причинява болка, носим го като една язва от страдание, която е наша спътница между два безкрая от спокойно щастие.

Малко по малко, благодарение на разходката между металните греди, носталгията ми започна да изчезва, дори почти престанах да мисля. Помислих малко за Мириам, не дълго, но много мъчително, минавайки покрай бара на партера, където се беше състояла първата ни среща. Студентките бяха сега, естествено, с фереджета, предимно бели, и се разхождаха по две или по три под аркадите, всичко това напомняше малко на манастир, но цялостната атмосфера беше безспорно ученолюбива. Запитах се как ли би изглеждало всичко това сред по-старинния декор на "Сорбона – Париж IV", дали човек нямаше да се почувства отново в епохата на Абелар и Елоиза.

*

"Ислямът в десет въпроса" беше наистина една много проста книга, много успешно композирана. От първата глава, в която се отговаряше на въпроса: "Каква е нашата вяра?", не научих почти нищо. Тя съдържаше общо взето онова, което Рьодиже ми бе казал предишния ден по време на прекарания у него следобед: безкрайността и хармонията на Вселената, съвършенството на нейния замисъл и т.н. Следваше кратко изложение върху хронологията на пророците, завършващо с Мохамед.

Както вероятно повечето хора, и аз прескочих главите, посветени на религиозните задължения, на стълбовете на исляма и на постите, за да стигна направо до глава VII: "За какво служи полигамията?". Аргументите бяха наистина оригинални: за да може да осъществи божествените си планове, обясняваше Рьодиже, Създателят на Вселената прибягва, що се отнася до неодушевения Космос, към законите на геометрията (със сигурност не евклидовата геометрия, също не и комутативната геометрия, но във всеки случай геометрия). Що се отнася до живите същества обаче, плановете на Създателя се реализират чрез естествения подбор: чрез него одушевените създания достигат максималната си красота, жизненост и сила. При всички животински видове, към които се числи и човекът, законът е един и същ: само определени индивиди са призвани да предадат семето си и да породят бъдещото поколение, от което ще зависят безкрайните на брой следващи поколения. При бозайниците, предвид продължителността на бременността при женските, сравнена с неограничения капацитет за възпроизвеждане при мъжките, естественият подбор се извършва предимно от мъжките. Следователно неравенството между мъжките – след като някои успяват да разполагат с повече от една женска, то други естествено ще бъдат лишени от привилегия – не би трябвало да бъде считано за обратен ефект на полигамията, а за нейната истинска цел. Именно така видът осъществява най-добре предназначението си.

Тези любопитни разсъждения водеха направо до глава VIII, по-малко полемична, посветена на екологията и исляма, която му позволяваше да разгледа в допълнение и въпроса за храната "халал", според него един вид подобрена храна био. Що се отнасяше до главите IX и X, посветени на икономиката и на политическите институции, те бяха сякаш написани единствено за да доведат до избора на Мохамед бен Бюлие.

В този труд, предназначен за една много широка публика, до която между впрочем беше достигнал, Рьодиже се нагаждаше непрестанно към читателите хуманисти, като сравняваше исляма с предхождащите го пасторални и сурови цивилизации. По този начин подчертаваше, че полигамията не е измислена от исляма, който е допринесъл по-скоро за регламентирането на нейното практикуване, че не от исляма произхождат убийството с камъни и екцизията, че пророкът Мохамед е считал за похвално освобождаването на робите и че приемайки принципа на равенство между всички хора, той е сложил край на всички форми на расова дискриминация в страните, които е владеел.

Тези доводи ми бяха много добре известни, бях ги чувал хиляда пъти – това не им пречеше да бъдат точни. Но онова, което ме бе поразило по време на срещата ни и което ме порази още по-силно в книгата му, беше шлифованият изказ, който неизбежно доближаваше Рьодиже до политическата сфера. Изобщо не бяхме говорили за политика по време на следобеда ни на улица "Дез Арен", но не бях никак изненадан, когато една седмица по-късно научих, че е назначен, след незначителна промяна в правителството, за държавен секретар по висшето образование, длъжност, създадена наново за случая.

Междувременно ми се бе удала възможността да констатирам, че беше значително по-малко предпазлив в статиите си, предназначени за по-поверителни списания като "Списание за палестински изследвания"[94] или "Умма"[95]. Липсата на любопитство у журналистите беше действително благодат за интелектуалците; днес всичко бе съвсем леснодостъпно по интернет и според мен изравянето на някои от статиите му би му създало известни неприятности; но може и да грешах, през XX век толкова много интелектуалци бяха поддържали Сталин, Мао или Пол Пот, без да бъдат никога упрекнати за това; във Франция интелектуалецът нямаше причина да бъде отговорен, това не беше в природата му.

В една статия за "Умма", в която си задаваше въпроса дали ислямът е призван да завладее света, Рьодиже отговаряше положително. Той почти не се връщаше към случая със западните цивилизации, толкова бе очевидна за него тяхната обреченост (либералният индивидуализъм може да процъфти само ако се задоволи с премахването на междинните структури като отечеството, професионалните съсловия и кастите; но ако атакува най-висшата структура, семейството, и чрез него демографията, той се осъжда сам на окончателен провал; и тогава, съвсем логично, настъпва времето на исляма). Беше по-словоохотлив по отношение на случая с Индия и Китай: ако Индия и Китай бяха запазили традиционните си цивилизации, пишеше той, те биха могли – оставайки чужди на монотеизма – да избегнат влиянието на исляма; но от момента, в който са позволили да бъдат заразени от западните ценности, те също са обречени: описваше подробно процеса, с предвиждания по дати. В статията, ясна и обоснована, прозираше отчетливо влиянието на Генон: фундаменталното разграничение, което той прави, между традиционните цивилизации, взети заедно, и модерната цивилизация.

В друга статия той се произнасяше недвусмислено в подкрепа на неравното разпределение на богатствата. И ако крайната мизерия не би трябвало да съществува в едно истински мюсюлманско общество (подпомагането чрез милостиня е един от петте стълба на исляма), то това не означава, че същото не трябва да поддържа значителното неравенство между широките маси, живеещи в приемлива бедност, и ограниченото малцинство от безкрайно богати индивиди, достатъчно богати, за да си позволяват огромни, безумни разходи, които ще осигурят оцеляването на лукса и на изкуствата. Това аристократично становище беше взето директно от Ницше; оказваше се, че Рьодиже бе останал невероятно верен на мислителите от младостта си.

Ницшеанска беше и саркастичната му и обидна враждебност спрямо християнството, което според него почиваше единствено върху декадентската и маргинална фигура на Исус. Основателят на християнството се е чувствал прекрасно в компанията на жени и това се усещало, пишеше той. "Ако ислямът презира християнството – цитираше той автора на "Антихрист", – той има хиляди причини за това; в исляма първото условие са хората..." Идеята за божествеността на Христос, продължаваше Рьодиже, е основната грешка, която води неизбежно до хуманизма и "правата на човека". Това също Ницше го беше вече казал, и то по-остро, както и несъмнено би се съгласил с мисълта, че мисията на исляма е да пречисти света, като го отърве от зловредната доктрина за въплъщението.

С годините аз също се приближавах до Ницше, което е може би неизбежно, когато човек има проблеми със стомаха. Изпитвах по-голям интерес към Елохим[96], върховния разпоредител на съзвездията, отколкото към сладникавото му отроче. Исус е обичал прекалено много хората, това е проблемът; да се оставиш да бъдеш разпънат заради тях, е най-малкото проява на лош вкус, както би се изразила онази дърта многознайница. А и другите му действия не свидетелстват за особено проникновение, като например опрощаването на греховете на прелюбодейката с доводи от типа на "който от вас е без грях" и т.н. А не е било чак толкова сложно, достатъчно щеше да е да извикат едно седемгодишно дете – то щеше да хвърли първия камък, копелето му недно.

Рьодиже пишеше много добре, ясно и сбито, понякога с малко хумор, както когато се подиграваше на един от колегите си, сигурно мюсюлмански интелектуалец конкурент, който беше въвел в една своя статия понятието имами 2.0, онези, които са си поставили за задача да накарат младите французи от мюсюлманската имиграция да приемат исляма. Сега е по-скоро време да говорим, поправяше го той, за имамите 3.0: онези, които карат младите французи кореняци да приемат исляма – при Рьодиже хуморът не траеше никога дълго, – много бързо следваше някакво сериозно размишление. Но сарказмите му бяха най-вече отправени към колегите му, ислямските левичари: ислямското левичарство, пишеше той, е отчаян опит на разпадащите се, гниещи, в състояние на клинична смърт марксисти да се измъкнат от боклукчийските кофи на историята, като се закачат за набиращите мощ сили на исляма. От теоретична гледна точка, продължаваше той, те са точно толкова комични, колкото и прочутите "ницшеанци левичари". Ницше му беше станал явно фикс идея; но статиите му в дух Ницше ми дотегнаха доста бързо – вероятно защото аз самият бях чел твърде много Ницше, познавах го и го разбирах прекрасно; беше изгубил способността си да ме очарова. Странно, но бях по-скоро съблазнен от влечението му към Генон – вярно, че да чешеш целия Генон, е доста досадно и че Рьодиже предлагаше по-достъпен вариант на творчеството му, един light[97] вариант. Особено ми харесваше една статия със заглавие "Геометрия на връзката", излязла в "Списание за изследване на традициите". В нея той се връщаше още веднъж към провала на комунизма – който въпреки всичко е бил първият опит за борба срещу либералния индивидуализъм, – за да подчертае, че в крайна сметка не Сталин, а Троцки е имал право: комунизмът е могъл да победи само при условие че стане световен. Същото правило, предупреждаваше той, важи и за исляма: той или ще бъде универсален, или няма да бъде. Но основното в статията беше едно размишление, което не беше лишено от известна доза кич а ла Спиноза, със съответните схолии и всичко останало, около теорията на графите. Само една религия – опитваше се да докаже статията – може да създаде между индивидите цялостна връзка. Ако разгледаме, пишеше Рьодиже, един граф на връзките, да речем, между индивидите (точките), свързани чрез лични отношения, ще установим, че е невъзможно да се направи планарен граф, който да свързва всички индивиди. Единственото разрешение е да се направи на по-висше планарно ниво, съдържащо една-единствена точка, наречена Бог, с която ще бъдат свързани всички индивиди и съответно чрез която всички индивиди ще бъдат свързани помежду си.

Всичко това беше много приятно за четене; но същевременно, от геометрична гледна точка, изложението ми се струваше погрешно; важното беше, че ме отвличаше от стомашните ми проблеми. Що се отнася до интелектуалния ми живот, той беше достигнал до мъртвата си точка; напредвах в изработването на метод за съставяне на бележки, но предговорът беше в пълна засечка. Между впрочем, именно търсейки нещо за Юисманс по интернет, попаднах на една от най-забележителните статии на Рьодиже, публикувана този път в "Европейско списание". В нея Юисманс беше споменат съвсем бегло – като автора, при когото безизходицата на натурализма и на материализма проличава най-силно, – но цялата статия беше страстен призив към бившите му другари, защитниците на традициите и на идентичността. Истински трагично е, пледираше той с плам, че една ирационална враждебност към исляма им пречи да признаят очевидното: че по същество са напълно съгласни с мюсюлманите. По въпроса за отхвърлянето на атеизма и на хуманизма, за необходимото подчинение на жената, за връщането на патриархата – откъдето и да погледнеш, борбата им е една и съща. И тази борба, нужна за преминаването към една органически нова цивилизационна фаза, не може днес да се води в името на християнството; ислямът, братска религия, по-скорошна, по-проста и по-истинска (защо Генон например приема исляма? Генон е бил преди всичко човек на науката и избира исляма именно като учен, за да се предпази от излишна теория, както и за да избегне някои маргинални и ирационални вярвания, като например Христовото присъствие в светото причастие), ислямът е значи този, който днес е поел щафетата. Със своите преструвки, милувки и срамни гушкания с прогресистите католическата църква е загубила способността си да се противопостави на упадъка на нравите, да отхвърли ясно и решително хомосексуалния брак, правото на аборт и на работа на жените. Време е да приемат очевидното: стигнала до една отвратителна степен на разруха, Западна Европа не е в състояние да се спаси сама – не повече, отколкото е бил античният Рим през V век от новата ера. Масивният прилив от имигриращо население, пропито от една традиционна култура, носеща все още белезите на естествените йерархии, на подчинението на жената и уважението към предците, е исторически шанс за семейното и морално превъоръжаване на Европа, той открива пред Стария континент перспективи за нова златна ера. Сред тези населения има и християни, но трябва да се признае, че повечето са мюсюлмани.

Той, Рьодиже, пръв би се съгласил, че средновековното християнство е било велика цивилизация, чиито постижения в изкуството ще останат завинаги живи в паметта на хората; но то загубва малко по малко територията си, принудено да се съобрази с рационализма, да се откаже от светското управление и така, малко по малко, се обрича; и защо? Всъщност това остава загадка; Бог е решил да бъде така.

*

Скоро след това получих "Речник на съвременния жаргон" на Риго, публикуван от Олендорф през 1881-ва, който бях поръчал много отдавна и който ми позволи да си изясня някои неща. Както предполагах, "клакдан" не беше измислица на Юисманс, а означаваше публичен дом, а "клапие" обозначаваше по-общо място за проституция. Почти всички сексуални връзки на Юисманс са били с проститутки и кореспонденцията му с Ариж Пренс е много изчерпателна по въпроса за европейските публични домове. Прехвърляйки я, внезапно усетих, че трябва да отида в Брюксел. Нямаше очевидна причина за това. Разбира се, Юисманс е бил издаван в Брюксел, но всъщност почти всички значителни автори от втората половина на XIX век са били принудени в даден момент, за да избегнат цензурата, да се обърнат към белгийски издател, както и Юисманс; докато си пишех дисертацията, това пътуване не, ми се бе сторило необходимо, отидох там няколко години по-късно, в действителност повече заради Бодлер; бяха ме впечатлили предимно сивотата и мръсотията на града, както и осезаемата омраза, много повече, отколкото в Париж или в Лондон, между общностите: в Брюксел човек се чувстваше повече, отколкото в която и да е било друга европейска столица, на ръба на гражданската война.

Съвсем наскоро на власт бе дошла Докторантската партия на Белгия. Събитието се считаше общо взето за важно от гледна точка на европейското политическо равновесие. Естествено други национални мюсюлмански партии вече участваха в правителствени коалиции в Англия, в Холандия и в Германия; но Белгия беше втората страна след Франция, в която мюсюлманската партия печелеше мнозинство. Този кървав провал на европейските десници имаше в случая с Белгия просто обяснение: докато националистическите фламандска и валонска партия, и двете безспорно водещи политически формации в регионите си, така и не успяха никога да влязат в истински диалог, а камо ли да стигнат до съгласие, мюсюлманските фламандска и валонска партия бяха стигнали, въз основа на общото си вероизповедание, до правителствено споразумение.

Победата на Докторантската партия на Белгия беше незабавно поздравена от Мохамед бен Бюлие; биографията на нейния генерален секретар, Реймон Стувененс, имаше между другото общи характеристики с тази на Рьодиже: той също беше участвал в движението за идентичност, където е бил важна клечка – без никога да се компрометира с открито фашистките му фракции, – преди да приеме исляма.

Ресторантските услуги на Талис[98] предлагаха вече избор между традиционно меню и меню халал. Това беше първата видима промяна – както и единствената: улиците бяха точно толкова мръсни, хотел "Метропол", въпреки затварянето на бара му, беше запазил много от предишния си разкош. Излязох отново към деветнайсет часа, беше още по-студено, отколкото в Париж, тротоарите бяха покрити с черносивкав сняг. В един ресторант на улица "Монтан оз Ерб Потажер"[99] колебаейки се между едно ватерзуи[100] с пиле и една ангий о вер"[101], внезапно изпитах убеждението, че съм разбрал тотално Юисманс, по-добре, отколкото той сам се е разбирал, и че сега ще мога да напиша предговора си, налагаше да се върна в хотела и да нахвърля няколко бележки – излязох от ресторанта, без да поръчам. Room service-ът предлагаше ватерзуи с пиле, с което въпросът беше окончателно разрешен. Щеше да е грешка да отдам прекалено голямо значение на "разврата" и на "разгула", самодоволно споменавани от Юисманс, това беше при него натуралистичен тик, клише на епохата, свързано и с необходимостта да скандализираш, да шокираш буржоата, и се явяваше в крайна сметка като част от един кариеристичен план; противопоставянето между плътските му желания и суровocттa на монашеския живот също не беше особено съществено. Целомъдрието не беше проблем, никога не е било, за Юисманс не повече, отколкото за когото и да било другиго, и краткият ми престой в Лигюже само го бе потвърдил. Изложете мъжа на еротични стимули (между впрочем изключително стандартизирани – деколтетата и минижупите, tetas у culo[102] както казват красноречиво испанците), и той ще изпита сексуални желания; премахнете горепосочените стимули, и той ще престане да изпитва сексуални желания, и само в разстояние на няколко месеца, понякога на няколко седмици, ще загуби дори и спомена си за сексуалност; това не е било никога проблем за монасите, дори и самият аз, откакто новият ислямски режим бе наложил повече приличие в женското облекло, усещах как постепенно поривите ми се уталожваха, понякога не се сещах за това по цели дни. При жените положението е може би малко по-различно, сексуалният порив при жената е по-дифузен, а оттам и по-трудно овладяем, както и да е, наистина нямах време да се занимавам с тези неща, които бяха извън темата ми; водех си френетично бележки, а след като изядох ватерзуито, си поръчах плато със сирена; не само сексът не бе имал у Юисманс значението, което му е отдавал, но се оказва, че и смъртта не е имала такова значение; той не е познавал екзистенциалната тревога, онова, което го е поразило толкова силно в разпятието на Грюневалд, не е било изображението на агонията на Христос, а чисто и просто физическите му мъки; и с това също Юисманс приличаше на толкова много хора, собствената им смърт им е почти безразлична, единственото им истинско безпокойство, действителната им грижа е да избегнат, доколкото това е възможно, физическите мъки. Дори и в художествените му критики становищата на Юисманс бяха измамни. Той беше взел бурно страната на импресионистите, защото се беше сблъскал с академизма на времето им, беше написал възторжени страници за художници като Гюстав Моро и Одилон Рьодон; но самият той в собствените си романи се придържаше не толкова към импресионизма или символизма, колкото към една доста по-стара традиция на изображението, тази на фламандските майстори. Съноподобните видения в "Извън играта", които, вярно, напомняха донякъде някои от странностите в картините на символистите, бяха по-скоро лоши, във всеки случай споменът за тях беше много по-малко жив, отколкото изпълнените с топлина интимистки описания на обедите и вечерите у семейство Карекс в "Отвъд". Дадох си сметка, че съм забравил "Отвъд" в Париж, налагаше се да се прибера, влязох в интернет, първият Талис тръгваше в пет часа, в седем часа сутринта си бях вкъщи и намерих пасажите, в които описва кухнята на "мама Карекс", както я наричаше; единствената истинска тема при Юисманс беше буржоазното щастие, едно буржоазно щастие, мъчително недостъпно за ерген като него, и което не беше дори щастието на висшата буржоазия, кухнята, възпята в "Отвъд", е по-скоро онова, което би могло да се нарече ежедневната здрава храна на едно семейство, но в никакъв случай ястията на аристокрацията, винаги е изразявал презрение към "кратуните с фамилни гербове", които заклеймява в "Отшелникът". За него истинското щастие се е състояло в една весела вечеря между артисти и приятели, един джолан със сос от хрян, придружен с "прилично" вино и после сливова ракия с цигара, край печката, докато зимната виелица шиба кулите на църквата Сен Сюлпис. Тези прости удоволствия животът ги беше отказал на Юисманс и само човек, безчувствен и груб като Блоа, може да се учуди, че той плаче, когато през 1985-а Анна Мьоние умира, единствената му трайна женска връзка, единствената жена, с която е могъл, макар и за кратко, да живее "семейно", преди болните нерви на Анна, по това време нелечими, да я принудят да влезе в болницата Сент Ан.

През деня излязох да си купя пет стека цигари, после намерих визитката на ливанския доставчик на храна по домовете и две седмици по-късно предговорът ми беше завършен. Депресията във въздушните маси, идващи от Азорските острови, беше току-що стигнала до Франция, във въздуха имаше нещо леко влажно и пролетно, като съмнителна нежност. Само преди една година при подобни метеорологични условия по улиците щяха да се появят първите къси поли. След авеню "Дьо Шоази" продължих по авеню "Де Гоблен", после по улица "Монж". В едно кафене, недалеч от Института на Арабския свят, препрочетох четирисетте страници. За поправка оставаха някои подробности около пунктуацията, уточняването на няколко препратки, но независимо от това и без никакво съмнение: този предговор бе най-доброто, което бях направил досега, както и беше най-добрият текст, писан изобщо някога за Юисманс.

Прибрах се бавно пеша, като някакво старче, и осъзнах постепенно, че този път бе настъпил наистина краят на интелектуалния ми живот; както и краят на дългата ми, много дълга, връзка с Жорис-Карл Юисманс.

*

Естествено, нямаше да съобщя новината на Бастиен Лаку; знаех, че трябваше да измине година, а може би и две, преди да се разтревожи от приключването на проекта; щях да имам много време, за да изпипам бележките си под линия; всъщност в живота ми настъпваше страшно готин период.

Готин и нищо повече, охладих въодушевлението си аз, докато отварях пощенската си кутия за първи път от завръщането ми от Брюксел; оставаха административните проблеми, а администрацията "никога не спи".

В момента не можех да набера смелост да отворя нито един от пликовете, в продължение на две седмици бях пребивавал в сферата на идеалното, на скромното си равнище бях създавал; да се върна веднага към обикновения си административен статут, ми се виждаше малко брутално. Имаше един по-различен плик, който идваше от университета "Париж IV – Сорбона". Ааа, казах си аз.

Моето "Ааа" придоби още повече смисъл, когато се запознах със съдържанието: бях канен, и това беше за утре, на церемонията по повод встъпването в длъжността професор на Жан-Франсоа Лоазльор. Щеше да има официална част с речи в аулата "Ришельо", после коктейл в съседната, резервирана за тази цел зала.

Добре си спомнях Лоазльор, той ме беше въвел в"Списанието на специалистите на XIX век" преди много години. Беше влязъл в университетската кариера с една оригинална дисертация върху Льоконт дьо Лил. Считан заедно с Ередиа за водещата фигура на парнасците, Льоконт дьо Лил беше общо взето именно затова презиран, смятан за "честен занаятчия без талант", за да използвам речника на авторите на антологии. И все пак бе написал, под влияние на някаква мистикокосмологична криза късно в живота си, няколко доста странни стихотворения, които не приличаха с нищо на предишните му творби, не приличаха с нищо на онова, което се е пишело по това време, и не можеха да се оприличат в крайна сметка на нищо, и за които можеше да се каже, че на пръв поглед са напълно откачени. Първата заслуга на Лоазльор беше да ги изрови, а втората да успее да каже за тях нещо повече, без обаче да успее да ги впише в някаква действителна литературна приемственост – според него те се дължаха по-скоро на влиянието на някои съвременни за стареещия парнасец интелектуални явления, като например теософията и спиритическото движение. Така си беше създал в област, в която нямаше абсолютно никаква конкуренция, известно реноме – без да може да претендира за международния статут на един Жиняк, той беше редовно канен да изнася лекции в Оксфорд и в Сейнт Андрюз.

Лично той приличаше невероятно на обекта на изследванията си, никога не съм срещал някого, който да напомня до такава степен на персонажа на Доктор Козинюс[103]: дълга коса, сива и мръсна, огромни очила, некомплектувани костюми, в състояние често на ръба на хигиената; с всичко това той вдъхваше някакъв респект, примесен със съжаление. Със сигурност не си бе поставил за цел да въплъщава този персонаж: просто си беше такъв и не можеше да бъде друг; а иначе беше най-милият, най-добрият човек на света, лишен от абсолютно всякаква суета. Преподаването, предполагащо само по себе си освен всичко останало и някакъв вид контакт с най-разнообразен вид човешки същества, винаги го беше ужасявало; как ли беше успял Рьодиже да го убеди? Да, щях да отида, най-малкото на коктейла, любопитно ми беше да разбера.

Белязани в известен смисъл от печата на историята и радващи се на изключително престижен адрес, по мое време приемните зали на Сорбоната не се използваха никога за университетските светски сбирки, но затова пък доста често се даваха под наем, на неприлични цени, за модни дефилета и други people събития; това не беше може би много почтено, но пък беше много полезно за връзването на бюджета за функционирането на университета. Новите саудитски собственици бяха внесли ред във всичко това и мястото си бе възвърнало, благодарение на тяхната предприемчивост, известно академично достойнство. Влизайки в първата зала, забелязах с радост рекламните флагчета на ливанския готвач, който ме бе придружавал през цялото време на писането на предговора. Вече познавах наизуст менюто му и направих авторитетно поръчката си. Присъстващите бяха обичайната смесица от френски преподаватели и арабски нотабили; но този път имаше много французи, имах чувството, че всички преподаватели са дошли. Беше напълно разбираемо: да се подчиниш на властта на новия саудитски режим, се считаше все още за малко срамна постъпка, един вид колаборационизъм; събирайки се помежду си, те бяха бройка, даваха си взаимно кураж, а удовлетворението им беше голямо, когато това ставаше по повод назначението на нов колега.

Веднага след като ми сервираха мезетата, аз се оказах лице в лице с Лоазльор. Беше се променил: без да бъде напълно приличен, външният му вид беше определено по-добър. Косата му, все още дълга и мръсна, беше почти сресана; сакото и панталонът на костюма му бяха горе-долу един и същи цвят и нито едно мазно петно, нито една дупка от цигара не ги красяха; вероятно – поне така предположих – тук беше започнала да действа женска ръка.

– Ами да – потвърди той, без да го питам, – направих крачката. Странно, преди дори не бях помислял да я направя, но се оказа много приятно. Радвам се да ви видя. Как са нещата при вас?

– Искате да кажете, че сте се оженили? – исках да се изясни.

– Да, да, точно така. Всъщност много е странно, една плът, нали, но не е лошо. А вие как сте?

Можеше със същия ефект да ми каже, че е станал джънки или че упражнява бобслей, нищо идващо от него не можеше да ме учуди истински; но все пак беше шок и аз повторих глупаво, с поглед, вперен в червената лентичка – знак, че е носител на Ордена на Почетния легион, – която красеше отвратителното му петролносиньо сако: "Оженили сте се? За жена?". Явно съм го възприемал като все още девствен, на шейсет години, и честно казано, това беше напълно възможно.

– Да, да, за жена, те ми я намериха – потвърди той, клатейки силно глава. – Една студентка втора година.

Онемях, но в този момент го отведе един колега, едно ексцентрично като него старче, но все пак по-чисто – специалист по XVII век, струва ми се, специалист по бурлеските и автор на труд върху Скарон. Малко след това зърнах Рьодиже в центъра на малка група, в другия край на галерията, в която се състоеше приемът. В последно време, погълнат от предговора си, не бях мислил често за него и сега установих, че се радвам истински да го видя отново. Той също ме поздрави много сърдечно. Сега трябваше ли да се обръщам към него с "господин министре", пошегувах се аз; "Как е политиката? Действително ли е тежка работата?", запитах вече по-сериозно.

– Да, онова, което разказват, не е никак преувеличено. Бях свикнал с борбата за власт в академичен контекст, но тук всичко е степени по-сложно. Но както и да е, Бен Бюлие е наистина забележителен човек; горд съм, че работя с него.

Спомних си за Таньор, за сравнението, което бе направил с император Август, по време на вечерята ни в къщата му в Лот; сравнението, изглежда, заинтригува Рьодиже, накара го да се замисли. Преговорите с Ливан и Египет напредвали добре, каза ми той; първоначални контакти били установени с Либия и Сирия, къдетo Бен Бюлие е задействал личните си приятелства сред местните братя мюсюлмани. Всъщност той се опитвал да направи, в рамките на по-малко от едно поколение и единствено по пътя на дипломацията, онова, което Римската империя е постигнала за векове – при това прибавяйки, без да среща съпротива, големите територии на Северна Европа – чак до Естония, Скандинавия и Ирландия. И не само – имал и усет за символика – изготвял предложение за европейска директива, целяща преместването на Комисията в Рим, а на парламента в Атина. "Редки са създателите на империи – добави той замислено. – Трудно изкуство е да съумееш да сплотиш нации, разделени от религията и от езика, да ги накараш да приемат един общ политически проект. Освен Римската само Отоманската империя го е постигнала, но в по-малък мащаб. Несъмнено Наполеон е имал нужните качества – политиката му по отношение на евреите е забележителна; той показва по време на египетската си експедиция, че е напълно способен да се занимае и с исляма. Бен Бюлие, да... възможно е и Бен Бюлие да е с подобна закалка..." Поклатих ентусиазирано глава, макар забележката за Отоманската империя да не ми беше съвсем ясна, но се чувствах уютно в тази ефирна, неуловима обстановка на вежливи разговори между образовани хора. Естествено след това разменихме няколко думи и за предговора ми; беше ми трудно да се откъсна от работата си над Юисманс, която ме бе занимавала, малко или повече видимо, години наред – всъщност животът ми не бе имал друга цел, установих тъжно аз, без да го казвам на събеседника си, беше прекалено високопарно, но това не го правеше по-малко вярно. Впрочем той ме изслушваше внимателно, без никакъв признак на отегчение.

– Прочетох и книгата ви – му казах аз.

– Така ли? ... Радвам се, че сте намерили време за това. За мен това упражнение по вулгаризация бе доста необичайно. Надявам се, че я намирате за ясна.

– Да, много ясна като цяло. Предизвика все пак у мен някои въпроси.

Направихме няколко крачки към нишата на един прозорец, не беше много, но беше достатъчно, за да се отделим от основния поток гости, който сновеше от единия до другия край на галерията. През рамката на прозореца се различаваха, облени в бяла, студена светлина, колонадите и кубето на църквата, построена по заповед на Ришельо; спомних си, че в нея се съхранява черепът му. "Голям държавник е бил Ришельо..." – казах аз, без много да мисля, но Рьодиже включи веднага: "Да, напълно съм съгласен с вас, онова, което Ришельо е направил за Франция, е забележително. Царете на Франция са били понякога посредствени, случайностите на генетиката понякога го налагат; но за големите министри е било недопустимо, абсолютно недопустимо. Любопитно е, че макар днес да живеем в демокрация, тази разлика продължава да съществува. Аз споделих с вас колко много ценя Бен Бюлие, но що се отнася до Байру, той е пълен кретен, едно несъстоятелно политическо животно, способно единствено да позира самонадеяно по медиите; слава богу, че на практика цялата власт се държи от Бен Бюлие. Ще кажете, че съм обсебен от Бен Бюлие, но и Ришельо ме наведе на тези мисли: защото Бен Бюлие се готви, както Ришельо, да направи огромна услуга на френския език. С присъединяването на арабските страни езиковото равновесие ще се промени в полза на Франция. Рано или късно, ще видите, ще се появи проектодиректива, в която френският, наравно с английския, ще бъде наложен като работен език в европейските институции. Не преставам да говоря за политика, извинете... Споменахте, че имате въпроси относно книгата ми?

– Ами... – подех аз след продължително мълчание – малко ми е неудобно, но прочетох главата върху полигамията, знаете ли, малко ми е трудно да се възприема като доминиращ мъжкар. Сетих се за това отново тази вечер на приема, когато видях Лоазльор. Откровено казано, университетските преподаватели...

– Ще ви го кажа съвсем определено: грешите. Естественият подбор е универсален принцип, който важи за всички живи същества, но приема различни форми. Той съществува дори при растенията, но в техния случай е свързан с достъпа им до хранителни вещества в почвата, до вода, до слънчевата светлина... Човекът е животно, това е ясно, но той не е нито прериен лалугер, нито антилопа. Онова, което му осигурява господстващо място в природата, не са нито ноктите му, нито зъбите му, нито бързият му бяг, а само умът му. Следователно, и ви го заявявам най-сериозно: няма нищо ненормално в това университетските преподаватели да бъдат причислени към доминиращите мъжкари.

Усмихна се отново.

– Знаете ли, по време на следобеда, който прекарахме заедно у дома, ние говорихме за метафизика, създаването на Вселената и т.н. Напълно съм наясно, че общо взето не това интересува хората, но както казахте, малко е неудобно да се говори за истинските въпроси. Ето и сега, като говорим за естествен подбор, се опитваме да поддържаме разговора на едно приемливо високо ниво. Естествено, трудно е човек да попита направо: каква ще бъде заплатата ми, на колко жени ще имам право?

– За заплатата съм вече малко или много осведомен.

– Добре, броят на жените общо взето зависи от нея. Ислямският закон изисква съпругите да бъдат равностойно третирани, което само по себе вече налага някои задължения, било то само по отношение на жилището. Във вашия случай мисля, че ще можете да имате без особени проблеми три съпруги – разбира се, никой няма да ви задължи за това.

Естествено, си заслужаваше да се помисли за това; но аз имах и друг въпрос, още по-неудобен; огледах се бързо наоколо, за да съм сигурен, че никой не може да ни чуе, преди да продължа.

– Също така... това е наистина много деликатно... да речем, че ислямското облекло има своите предимства и че внася успокоение в общата атмосфера, и въпреки това, то е прекалено... покриващо всичко – рекох му аз. – Когато човек трябва да избира, то може да бъде проблем...

Усмивката на Рьодиже стана още по-широка.

– Не се чувствайте неудобно да говорите за това, наистина! Нямаше да сте мъж, ако не ви измъчваха подобни безпокойства... Ще ви задам един въпрос, който може би ще ви се стори изненадващ: имате ли наистина желание да избирате?

– Ами да... Струва ми се, че да.

– Сигурен ли сте, че не се лъжете? Наблюдава се, че всички мъже, поставени в положение да избират, правят абсолютно един и същ избор. Именно това е довело до възникването в повечето цивилизации, но особено в мюсюлманската, на сватовницата. Това е много важна професия, упражнявана само от изключително опитни и изключително мъдри жени. Те имат естествено правото в качеството си на жени да разгледат младите момичета съблечени, да извършат, тъй да се каже, един вид оценяване и да съобразят физиката на момичетата със социалното положение на бъдещите съпрузи. Във вашия случай, гарантирам ви, няма да имате от какво да се оплачете...

Замълчах. Откровено казано, бях смаян.

– Между другото – продължи Рьодиже, – ако човешкият род проявява някаква способност за еволюция, той я дължи на умствената гъвкавост на жените. Мъжът категорично не подлежи на превъзпитание. Независимо дали е философ, математик, или композитор на музика в стил сериализъм, той ще извършва винаги и неизбежно репродуктивния си избор въз основа на чисто физически критерии, критерии, останали непроменени от хилядолетия. Първоначално, естествено, жените също са привлечени от физическите качества, но е възможно, чрез съответното възпитание, да бъдат убедени, че не това е същественото. Както стана вече възможно да ги накараш да харесват богати мъже – а да забогатееш, предполага интелигентност и находчивост малко над средното ниво. Защо тогава да не е възможно да бъдат накарани да повярват в изключителните еротични качества на университетските преподаватели... – усмихваше се все по-широко и по-широко, за миг се запитах дали не се подиграва, но мисля, че не. – Друг начин е да се увеличи заплатата на университетските преподаватели, това опростява доста нещата, нали... – заключи той.

Откриваше, така да се каже, пред мен хоризонти и аз се запитах дали Лоазльор е прибегнал до сватовница; но в самото задаване на въпроса беше и отговорът: можех ли да си представя бившия си колега да сваля студентки? В случай като неговия уредената женитба беше очебийно единственият възможен начин.

Приемът отиваше към своя край и вечерта беше учудващо мека; прибрах се вкъщи пеша, без сериозно да се размисля, но все пак леко замечтан. Че интелектуалният ми живот е приключил, ставаше все по-очевидно, щях да продължа да участвам в някакви съмнителни колоквиуми, щях да живея от остатъци и от рента; но започвах да осъзнавам – и това беше наистина новото, – че вероятно ще има и нещо друго.

*

Щяха да изтекат още няколко седмици, нещо като приличен срок, през който времето щеше постепенно да омекне и пролетта да настъпи в района на Париж; и после, естествено, щях да се обадя на Рьодиже.

Той щеше да преувеличи радостта си, най-вече от деликатност, защото щеше да сметне за важно да се покаже изненадан, за да ми създаде впечатлението за упражняване на свободна воля; щеше да бъде наистина щастлив, че съм приел, убеден съм, но че несъмнено е бил отдавна сигурен, че ще приема, може би дори още от прекарания у него следобед на улица "Дез Арен" – не се бях опитал тогава нито за миг да скрия впечатлението, което възпроизведоха върху мен физическите качества на Айша, нито пък пирожките на Малика. Мюсюлманките бяха предани и покорни, това беше сигурно, бяха възпитани така, а това бе достатъчно, за да ти доставят очакваните удоволствия; кухнята ме интересуваше по-малко, в това отношение бях по-малко взискателен от Юисманс; във всеки случай те получаваха нужното образование и затова сигурно много рядко не съумяваха да направят от тях поне поносими домакини.

Самата церемония на приемане на исляма щеше да бъде много проста; щеше да се извърши вероятно в Голямата джамия на Париж, така щеше да е най-удобно за всички. Предвид относителната ми значителност щеше да присъства и главният мюфтия, или поне някой от най-близките му сътрудници. И Рьодиже щеше да бъде тук, естествено. Тъй и тъй нямаше ограничения в броя на присъстващите; щеше да има и няколко обикновени богомолци, джамията не беше затворена за случая, аз трябваше да засвидетелствам открито вярата си пред новите си братя, мои равни пред Бога.

Сутринта щяха да отворят специално за мен хамама, до който обикновено имат достъп само жените; облечен в халат, щях де прекося коридорите с колонади и арки, със стени, украсени с невероятно изящни мозайки; после в една по-малка зала, също украсена с прекрасни мозайки, окъпана в синкава светлина, щях да пусна хладката вода да тече дълго, много дълго, върху тялото ми, докато тялото се пречисти. После щях да се облека, щях да съм предвидил нови дрехи, и щях да вляза в голямата зала, посветена на богослуженията.

Около мен щеше да настъпи тишина. Изображения на съзвездия, свръхнови звезди и спирални мъглявини щяха да профучават през съзнанието ми; както и извечни образи, неосквернени минерални пустини, огромни, почти девствени гори; постепенно щях да се проникна от безкрая на космическия ред. После със спокоен глас щях да изрека следната фонетично заучена предварително фраза: "Ашхаду анна лаа илааха илла аллаху уа ашхаду анна Мухаммада рассулу аллахи". Което означава буквално: "Свидетелствам, че няма друг бог освен Бог, Мухаммад е пратеник на Бога". Всичко е проверено. И с това щеше да се приключи; от сега нататък щях да бъда мюсюлманин.

Приемът в Сорбоната щеше да е много по-дълъг. Рьодиже се ориентираше все повече и повече към политическа кариера и беше току-що назначен за министър на външните работи, нямаше много време за изпълнението на функциите си на ректор на университета; щеше все пак да настои да произнесе речта по повод встъпването ми в длъжност (знаех, бях сигурен, че ще подготви образцова реч и че ще я произнесе с удоволствие). Всичките ми колеги щяха да присъстват – новината за моята Плеяда се беше разпространила сред университетските кръгове, всички бяха вече в течение и аз не бях връзка за пренебрегване; всички щяха да са облечени с тоги, саудитските власти бяха наложили наскоро връщането на тази церемониална одежда.

Със сигурност щях, преди да произнеса в отговор своята реч (която щеше да бъде според обичая доста кратка), да си спомня за последен път за Мириам. Тя щеше да живее собствения си живот, знаех го, в условия, много по-тежки, отколкото аз моя. Щях да ѝ пожелая най-искрено щастлив живот – макар и да не вярвах много в това.

Коктейлът щеше да бъде весел и да продължи до много късно.

След няколко месеца щеше да започне учебната година, естествено, със студентките – красиви, забрадени, срамежливи. Не знам точно как се разпространяваха слуховете за преподавателите сред студентките, но нямаше съмнение, че се разпространяваха открай време, беше неизбежно; не мисля, че нещата се бяха променили особено. Всяко едно от тези момичета, колкото и да беше хубаво, щеше да бъде щастливо и гордо да бъде избрано от мен, за него щеше да е чест да сподели ложето ми. Те щяха да са достойни да бъдат обичани и аз щях да съумея да ги обичам.

Както преди няколко години това се бе случило с баща ми, и на мен щеше да ми се отвори нова възможност; това щеше да бъде възможността за втори живот, без особена връзка с предишния.

Нямаше да има за какво да съжалявам.

Благодарности

Нямам Висше образование и цялата ми информация зa maзu институция почерпих от Агат. Новак-Льошевалие, доцент в университета "Париж X– Нантер". Ако фантасмагориите ми се вписват в една горе-долу достоверна рамка, то дължа това изцяло на нея.

"ИСЛЯМ" ОЗНАЧАВА НА ВСИЧКИ ЕЗИЦИ "ПОДЧИНЕНИЕ"

Днес това състояние на духа или на човешкия свят се нарича постмодернизъм. За мен негов символ е един бедуин, възседнал камила, с транзистор в ръка, облечен с традиционната роба, изпод която се подават дънки, а на гърба на камилата – реклама на "Кока-Кола". Не се подигравам, нито роня сълзите на интелектуалеца, натъжен от западната експанзия, която унищожава далечните култури. Гледам на това като на типичен израз на мултикултурната епоха, като на сигнал за смесването на различни култури. Като на доказателство, че нещо се случва, нещо се заражда, че се намираме във фаза, в която една епоха замества друга и всичко е възможно. Да, всичко е възможно, защото нашата цивилизация няма свой отличителен стил, свой собствен дух, своя собствена естетика.

Вацлав Хавел

Франция, 20 март 2012:

Ислямистът терорист Мохамед Мера, с френско и алжирско поданство, извършва серия от атентати в Тулуза и Монтобан, убити са седем души, от които три деца, ранени шестима души.

Франция, 20 декември 2014:

Атентат в Жуе ле Тур: с вик "Аллах акбар" въоръжен с нож мъж напада полицейски пост и ранява трима полицаи, преди да бъде застрелян.

Франция, 21 декември 2014:

Атентат в Дшкон: с вик "Аллах акбар" човек премазва с автомобила си пешеходци на пет различни места в града – единайсет ранени.

Франция, 7-8 януари 2015:

Издателство "Фламарион" публикува книгата на Мишел Уелбек "Подчинение".

"Шарли Ебдо", френски сатиричен седмичник, привлякъл вниманието на ислямистите с поредица карикатури на Мохамед, публикува същия ден на първа страница карикатура на Мишел Уелбек под заглавие "Предсказанията на Мага Уелбек" с надпис: "През 2015-та беззъб ще остана. През 2022-а ще говея по Рамазана".

Около 11.30 часа братята Саид и Шериф Куаши нахлуват в седалището на "Шарли Ебдо", въоръжени с автомати, и застрелват единайсет души, между които икономистът и приятел на Мишел Уелбек – Бернар Мари. Раняват още единайсет души и убиват по време на бягството си един полицай, преди да бъдат застреляни в печатницата, където се укриват. Отговорност за атентата поема Ал Кайда на Арабския полуостров.

На 8 януари Амеди Кулибали, близък на братята Куаши, ранява тежко гражданин и застрелва пътна полицайка в Монруж. На следващия ден терористът взима заложници в супермаркет за кашерни храни и убива четирима от тях, преди да бъде застрелян. Кулибали твърдял, че действа от името на групировката "Ислямска държава" и че е свързан с братята Куаши.

Франция, януари 2015:

Жан-Луи Обер, певец и композитор, изпълнител на стиховете на Уелбек и автор на музиката, приютява в дома си за една седмица писателя след атентатите, по молба на Парижката префектура, която смята, че животът му е застрашен. Дълбоко покрусен от убийството на приятеля си Бернар Мари, Уелбек отменя всички срещи и събития около представянето на романа и заминава за провинцията.

В изказване по повод януарските атентати, позовавайки се на току-що излезлия роман на Уелбек, министър-председателят на Франция Манюел Валс заявява: "Франция не е Мишел Уелбек [...], тя не е нетолерантност, омраза, страх".

В обширно интервю, публикувано в "Ла ревю де Дьо Монд"[104], Мишел Уелбек заявява:

"Знаете ли, като се замисля над книгите си, бих казал, че първо констатирам, а след това правя прогнози, които обаче не са пророчества... Прогнозата в научната фантастика е трудно обяснима. Нека вземем един типичен пример: когато Оруел пише "1984" през 1948-а в Англия, той съвсем не иска да каже, че това ще се случи. Той иска да изрази страха, затаен в подсъзнанието на англичаните от неговото време, и който е: "всички ние ще бъдем социализирани и контролирани"; този страх просмуква цялата британска култура. Това не е предсказание, а израз на страховете на епохата. Във всички известни книги на научната фантастика действа горе-долу една и съща система. Научната фантастика не предрича, тя изразява страховете на дадена епоха".

Франция, 2022:

След десетгодишното злополучно управление на социалиста Франсоа Оланд мюсюлманската политическа партия идва на власт по пътя на урните. Последствията: "бруталното разпадане на системата, противопоставяща центърлевицата на центърдесницата", която структурира "от незапомнени времена френския политически живот". Тази победа не е в резултат на дълбоки социални брожения, нито на осъзнат народен бунт, а на дребни политикански сметки. Лишени от вдъхновяващи идеи, отказали се окончателно да управляват, ръководят, администрират, въздействат върху обществото, загубили доверието на избирателите, центърлевицата и центърдесницата не могат да предложат нищо по-обединяващо от най-страшния враг – Националния фронт на Марин Льо Пен. Начело на партията с най-много привърженици, Марин Льо Пен е върл защитник на суверенитета на Франция, на излизането на страната от еврозоната, на чистата нация, на Франция на французите. Мюсюлманското братство е на пръв поглед по-малката заплаха. Неговият председател Мохамед бен Бюлие, който прилича на "стар добродушен тунизийски квартален бакалин", с реч "блага и упоителна", е умерен, защитава "сдържано палестинската кауза и поддържа сърдечни отношения с еврейските религиозни власти". След окончателното поражение на Съюза за народно движение на втория тур на президентските избори се състезават три партии: Социалистическата, Националният фронт и Мюсюлманското братство. Водят се преговори между социалистите и мюсюлманите, при които основният залог е националното образование. Учителите, университетските преподаватели и студентите са традиционно най-верните поддръжници на социалистите. За тях е огромен проблем да допуснат налагането на ислямско образование в държавните учебни заведения.

Що се отнася до Мюсюлманското братство, то е "особена партия: много от политическите залози са им едва ли не безразлични; и най-вече те не поставят икономиката в центъра на всичко. За тях най-важното са демографията и образованието; онази част от населението, която се отличава с най-висок коефициент на раждаемост и която успява да предаде ценностната си система, побеждава; за тях нещата са точно толкова прости, икономиката, та дори и геополитиката са само прах в очите: онзи, който контролира децата, контролира бъдещето, точка". Компромисът е системното дублиране на образователния модел: републиканското образование остава непроменено, но с нищожен бюджет, успоредно се развива частното образование с равностойни дипломи и с огромни субсидии от петродолари. Жените, след началното образование, се пренасочват към специализирани училища за домакини и към възможно най-ранен брак. Университетът "Сорбона", символ на авторитета на френската наука и култура, основан през 1257 година от Робер дьо Сорбон, ръководен от кардинал Ришельо, който построява църквата в двора му, за да бъде погребан там, става частен, финансиран и управляван от Саудитска Арабия. Условието да преподаваш в него, е да приемеш исляма.

Амбициите на Мохамед бен Бюлие не се ограничават във Франция, той е човек със закалката на Наполеон и мечтае за империя. Европа се разширява – Турция и Мароко, Ливан и Египет, след тях Тунис и Алжир – целта е халифатът.

Настъпва нова ера – без "устрем горд и набег смел", а чрез преговори и избори. Много постепенно, мирно и тихо за умореното население на Франция, а скоро и на Белгия, настъпва ерата на подчинението: подчинение на новите правила, които осигуряват спокойствие и ред, подчинение на жената на мъжа, висока раждаемост благодарение на значителни детски надбавки, подчинение на интелектуалния елит, носител по дефиниция на ценностите на европейската култура, подчинение на исляма като политика и като религия.

Като политика, защото ислямът под формата на идеология организира държавата и отхвърля модерния свят, рушейки традиционния обществен ред (полигамия, отнемане на човешките права, сред които най-вече правата на жената, и т.н.). Като религия, защото "едно общество не може да просъществува без религия, независимо каква", както заявява Уелбек в едно от интервютата си по повод книгата. Защото нашата цивилизация е стигнала до стадий, в който обединяващите сили постепенно изчезват и светът става убийствено конкретен, объркан, изпълнен с врява и безумство, един гигантски екран, на който ни прожектират (кой?) с бясна скорост клипове. Изчезва основанието на повечето религии – символът, разказът за човечеството, митовете. Защото всичко, което ни се случва, има смисъл само ако препраща към нещо друго, ако е знак за нещо повече от това, което е.

И всичко това през погледа на Франсоа, представител на френския интелектуален елит. Главният герой е професор по литература в Сорбоната, постигнал върховете на кариерата си, уважаван от колегите си, ерген, самотник... В мрачното му и безутешно ежедневие светлият лъч е литературата, тя е връзката с другия, отдавна изчезнал в миналото човек, чийто дух остава в написаното и говори оттам. В тъжния свят на Франсоа проблясва възможност за безкрайност. Рядко в романите на Уелбек, които са разкази без коментар, защото коментарът е в самата тъкан на случката и всичко може да бъде изтълкувано като отрицание на това, което изглежда на пръв поглед, се появява такова недвусмислено и ясно изразено, граничещо с възхвалата, мнение. Общуването на героя с Богородицата на Рокамадур е другият му опит за досег с трансцендентното, но Духът го изоставя и той е отново "сведен до собственото си похабено, тленно тяло". Негов основен литературен спътник, с когото е в непрестанен диалог и когото е пренесъл с болките и съмненията му от XIX в XXI век, е Жорис-Карл Юисманс. Чрез него той съпоставя две епохи, две светоусещания, две религиозни изпитания: от една страна, въпреки отвращението на Юисманс от фиоритурите на църквата – възторгът и преклонението му пред непринудената вяра на тълпите поклонници, довели до покръстването му в католицизма, и от друга, възможността пред Франсоа – едва ли не единствена, за да продължи да съществува – да приеме исляма, без възторзи и преклонение, а защото, след като не е изправен пред алтернатива, няма за какво да съжалява.

Недоволен от тълкуванията на романа му, Уелбек обяснява замисъла си:

"Структурата на "Подчинение", макар и изключително проста, бе разбрана от малко хора. Аз лишавам постепенно от всичко героя си, отнемам му: приятелката му Мириам, родителите му, работата му, която в крайна сметка му дава известно удовлетворение и възможност за социален живот, изгледите за евентуално покръстване чрез провала в Рокамадур, и накрая му отнемам Юисманс (забелязал съм, че когато имате чувството, че сте изчерпали всичко, което може да се напише за един автор, не можете повече да го четете). Когато отнемете всичко на някого, продължава ли той да съществува? Със странния си оптимизъм Декарт би отговорил без никакво колебание: "да". Но аз не съм съвсем съгласен с него: съществувам, означава да съществувам в някакво отношение. Не вярвам в свободния индивид, в самотника. Тъй че аз смалявам героя си и го унищожавам. Тогава защо да има лична свобода, свобода на мисълта? Защо чисто и просто да не приеме онова, което му предлагат?".

Декарт би отговорил "да", защото в неговото Cogito ergo sum ("мисля, значи съм", а не "мисля, следователно съм") няма причинно-следствена връзка; самият факт, че се съмняваш, означава, че някой извършва съмняването, тоест съществуваш[105].

Според Декарт Франсоа съществува, според Уелбек той престава да съществува, защото няма никакви социални основания да бъде. И все пак остават въпросите, които читателят си задава неизбежно, още от "Елементарните частици": защо героите му не проявяват активна воля да създадат "връзката", не липсва ли нещо в емоционалната им характеристика, което извън описаните външни условия ги обрича на самота? Единствено действителността ли създава това усещане за безизходица, безсмислие, отчаяние? А може би, за да изразиш страховете на времето си, не бива да обръщаш оптимистично поглед към бъдещето, нито да гледаш с носталгия на миналото – просто героите ти трябва да живеят затворени в своето страшно и празно настояще, което "носим като една язва от страдание, наша спътница между два безкрая от спокойно щастие".

Александра Велева

За книгата:

сканиране: buba – 2016 г.

разпознаване и обработки: buba – 2016 г.

Бележки под линия

1

Крайбрежна дънна риба. – Б. пр.

2

Френски филм (1978) на режисъора Патрис Льоконт, който пародира ваканционните клубове от типа на "Клуб Медитерат". – Б. пр.

3

Департамент във Франция, в региона Ил дьо Франс. - Б. пр.

4

Социални изследвания на пола (англ.). – Б пр.

5

Френски писател и есеист )1846-1917) – Б. пр.

6

Политическо движение, създадено през 2003 г., определяно като крайно дясно. – Б. пр.

7

Теоретично литературно списание на издателство "Сьой", основано през 1970 г. от Жерар Жьонет и Цветан Тодоров. – Б. Пр.

8

С подзаглавие "Списание на XIX в." издавано от издателство "Арман Колен", списанието излиза четири пъти годишно и е посветено на романтичната поезия и проза. – Б. Пр.

9

От 1874 до 1880 г. в дома на Емил Зола, в началото в Париж, а по-късно в къщата му в Медан се събира "групата Медан", състояща се от Емил Зола, Ги дьо Мопасан, ЖК. Юисманс, Анри Еник и Пол Алексис. През 1980 г. излиза сборникът "Вечери в Медан" с разкази на петимата писатели. – Б. Пр.

10

Прякор, който френският писател Жан Лорен (1855-1906), представител на декадентството по време на Бел епок (края на XIX и началото на XX век), си избира с намерение да провокира и скандализира обществото с отявления си хомосексуализъм. Според някои критици етимологията е френската дума enfiler – вулг. "прониквам", и гръцката дума anthropos – човек. – Б. пр.

11

Ритуалният начин на колене, който позволява месото да бъде халал (араб.). – Б. Пр.

12

Френски ежедневник, основан през 1879 г. от Огюст Дюмон и закрит през 1940 г. - Б. пр.

13

Списание, издавано между 1882 и 1895 г. от Родолф Сали и Емил Годо с цел да популяризират едноименното кабаре в Монмартър. – Б. Пр.

14

Героят в романа "Наопаки" на Жорис-Карл Юисманс, издаден на български от ИК "Персей", 2014 г. – Б. Пр.

15

Американска рок група, създадена през 1970 г. – Б. пр.

16

Британски автор, композитор и изпълнител (1948-1974). –Б. пр.

17

Френски психиатър и психоаналитик (1937). – Б. пр.

18

Австрийски биолог и зоолог (1903-1989), носител на Нобелова награда за физиология. – Б. пр.

19

Сюлпис-Гийом Шевалие с псевдоним Пол Гаварни (1804-1866), френски художник акварелист, живял в 9-и район, където се намира площадът "Сен Жорж". Паметникът е дело на скулптора Дьони Рюеш и на архитекта Анри Гийом. – Б. пр.

20

"Пари Сен Жермен" – френски футболен клуб със седалище в Париж. – Б. пр.

21

Ранен романтизъм (нем.). – Б. пр.

22

Абревиатура на Train a grande vitesse (фр.) – влак с голяма скорост, достигаща до 320 км/ч. – Б пр.

23

Търговската марка на изключително устойчива синтетична материя, от която се изработват платове, гуми и др. – Б. пр.

24

Архитектурен стил, характерен за периода 1852-1870 г., по време на който Луи Наполеон Първи, президент на Втората република, възстановява империята под името Наполеон III. – Б. пр.

25

Уилям Бугьоро (1825-1905) – френски художник, представител на академичния стил в изкуството, още наречен "помпозен", характерен за Втората империя и отличаващ се с предпочитанията си към историческите теми и ориенталистиката. – Б. пр.

26

Създадено от Леон Буржоа, движението на солидаристите възниква в края на XIX в. и предлага така наречения трети път, различен от комунистическия колективизъм и либералния индивидуализъм. Съвременните му форми и развитието на идеята за "трети път" се приближават все повече до крайната десница и Националния фронт на Марин Льо Пен. –Б. пр.

27

Жеронимо (1829-1090) – един от главните борци за защита на правата на индианците по време на войните на апахите срещу мексиканските и северноамериканските завоеватели; Кошиз (1810-1874) – военен вожд на апахите, участвал в битките срещу северноамериканските завоеватели; Ситинг Бул (1831-1890) – легендарен герой от войните на индианците срещу американските войски. – Б. пр.

28

Baby boom (англ.) – период след Втората световна война (1945-1975), през който в повечето западноевропейски страни, както и в САЩ и Канада, степента на раждаемост рязко се повишава в резултат на икономическия подем. – Б. пр.

29

Широко разпространена в Близкия изток паста (пюре) от нахут и сусамов тахан със зехтин, чесън и червен пипер. – Б. пр.

30

Заемка от английски, която означава или площад с градинка, или само градска градинка. – Б. пр.

31

Екол нормал cюпepиop, едно от най-реномираните френски така наречени големи училища се намира на улица "Юлм" в Париж. – Б. пр.

32

Интернет сайт за срещи. – Б. пр.

33

Бързи срещи (англ.), метод за намиране на партньор, при който специализираните в областта фирми организират поредица от кратки разговори с различни кандидати. – Б. пр.

34

Френски туристически пътеводител. – Б. пр

35

Едуар Дрюмон (1844-1917) – френски журналист, писател и политик, създател на Националната антисемитска лига на Франция. – Б. пр.

36

Шарл Мари Фотиус Морас (1868-1952) – френски поет, есеист, журналист и политик, теоретик на интегралния национализъм, главен редактор на националистическото крайно дясно списание "Аксион франсез". – Б. пр.

37

Френски информационни телевизионни канали. – Б пр

38

Френски политик (1975), член на Съюза за народно движение (UMP), говорител на правителството след парламентарните избори през 2007 г., по-късно министър по европейските въпроси, министър на висшето образование и научните изследвания, понастоящем назначен за генерален секретар на Съюза за народно движение след избора на Никола Саркози за негов председател. – Б. пр.

39

Принцип, според който обществото създава възможност за професионална реализация на всички свои членове, притежаващи необходимите качества и заслуги, независимо от богатството и произхода им. – Б. пр.

40

Френски писател (1946), често обвиняван в крайнодесни позиции, създател на движението "Не" на подмяната на народа и цивилизацията". – Б. пр.

41

Френски политик (1981), бивш висш държавен чиновник, заместник-председател на Националния фронт и един от основните съветници на председателката му Марин Льо Пен. – Б. пр.

42

Седмично телевизионно предаване, в което Жан-Люк Пьотирьоно, хроникьор и гастроном, обикаля Франция и представя характерните за различните региони на Франция гозби. – Б. пр.

43

Френска верига супермаркети. – Б. пр.

44

Географска, икономическа и културна единица във Франция, обединяваща административните региони Аквитания, Лимузен, Лангедок-Русийон, Миди-Пирене, Поату-Шарант. – Б. пр.

45

Консервирано по специален начин месо от патица. – Б. пр.

46

Обща рампа (англ.) – технологично наименование на система за директно впръскване на гориво. – Б. пр.

47

Хиляда блата (фр.). – Б. пр.

48

Департамент в региона Лимузен в Централна Франция, на който Франсоа Оланд е депутат (1988-1993; 1997-2012) като от 2008 до 2012 г. той е председател на Генералния съвет на департамента, след което спечелва президентските избори. – Б. пр

49

Hexagone (фр.), шестоъгълник – един от начините да се нарича Франция, позоваващ се на географската форма на континенталната ѝ част. – Б. пр.

50

Вид козе сирене, произвеждано в региона на Централния масив. – Б. пр.

51

Вино, произвеждано в Югозападна Франция. – Б. пр.

52

От departementale (фр.), департаментен – мрежа от второстепенни пътища във Франция. – Б. пр.

53

Мрежи от супермаркети. – Б. пр.

54

Град в департамента Тарн е Гарон. – Б. пр.

55

Освобождението на Франция в края на Втората световна война. – Б пр.

56

Названието има пейоративен оттенък и се отнася до така наречената неоколониална дейност, основаваща се на връзки, мрежи на влияние, политически, икономически и военни механизми, които свързват Франция с бившите ѝ колонии, както и с някои други африкански държави. – Б. пр.

57

Френски центристки политик (1951), министър на образованието в три последователни десни правителства (1993-1997), кандидат за президент в три поредни избори, като през 2007 г. спечелва трета позиция на първия тур. Някои анализатори смятат, че се опитва да разчупи традиционния политически модел на противопоставяне между лявото и дясното и да даде нов тласък на центристките политики. – Б. пр.

58

Фиктивен персонаж на едноименната търговска марка на производители на хранителни стоки, предимно суджуци и салами, който изобразява в рекламите народен човек: баретка, мустаци, дебел вълнен пуловер. – Б. пр.

59

Провинция в Югозападна Франция на границата с Испания, населена предимно от баски. – Б. пр.

60

Защитени съюзници (араб.). Макар и законно признат за граждански, статутът на дхиммите (не-мюсюлмани) в мюсюлманския юридически режим е пo-нисш от този на доминиращата религиозна група. – Б. пр.

61

Неологизъм, който обозначава склонността на дхиммите към робско подчинение, създаден от британската есеистка Жизел Литман-Ореби с псевдоним Бат Ие’Ор (1933), предвиждаща поглъщането на Европа от ислямския свят и създаването на Евроарабия. – Б. пр.

62

Департамент в региона Аквитания (Югозападна Франция). – Б. пр.

63

Арманякът е винена ракия, която се произвежда в департаментите Жер, Ланд и Ло е Гарон. Името идва от старата провинция Арманяк, в която се е намирала една част от лозята на Югозападна Франция. Ракията има три названия в зависимост от мястото на реколтата и производството си: Ба-Арманяк (Долен Арманяк), Тенарез и О-Арманяк (Горен Арманяк) – Б. пр.

64

Тук и по-нататък стиховете преведе Георги Борисов. – Б. ред.

65

Съкратен цитат от проповедта "За покаянието" на Жак-Бенин Босюе (1627-1704), френски епископ, проповедник и писател. – Б. пр.

66

Азиатска треска (англ.). – Б. пр.

67

Циркумамбулацията (лат. circum – около, и ambulatio – обход) се състои в обхождането в кръг на даден символ – ритуал, който съществува в почти всички религии. – Б. пр.

68

Горещ, страстен, зноен (англ). – Б. пр.

69

Вид групов секс, при който няколко души правят секс едновременно или последователно с един партньор (англ.). – Б. пр.

70

Transport express regional (фр.) – вид бързи влакове, свързващи различните региони на страната. – Б. пр.

71

Финансов термин (англ.), получил широко разпространение по време на предизвиканата в Съединените щати световна финансова криза (2007-2011) и обозначаващ рискови, но доходоносни ипотечни кредити. – Б. пр.

72

Голяма британско-холандска компания за производство на хранителни и козметични продукти. – Б. пр.

73

Седмичник който публикува на френския пазар продажната цена на автомобилите втора ръка. Котировката "Аргюс" е депозирана марка, съществува от 1927 г. и е авторитетна база за оценка, използвана от професионалистите в автомобилния сектор. – Б. пр.

74

Ръчно изработени, уникални ловни пушки с мерни платини на фирмата "Верни-Карон". – Б. пр.

75

Най-високата класа ръчно изработени ловни пушки на фирмата "Шапиюс". – Б. пр.

76

Les trente glorieuses (фр.) – годините 1945-1975, характерни с изключително висок ръст на икономиката. – Б. пр.

77

Jean Saucisse (фр.) – Иван Наденичката, буквален превод на немското име Hanswurst. – Б. пр.

78

В "40-ата година" (лат.) – написана през 1931 г., четиресет години след енцикликата на папа Лъв XIII Rerum novamm ("За новите неща"), енцикликата на Пий XI предупреждава за опасностите за човешката свобода и достойнство, произлизащи от неконтролирания капитализъм и тоталитарния социализъм и комунизъм, и призовава към изграждането на обществен ред, основан на принципа на субсидиарност. – Б. пр.

79

От латински dominus (господ) – монашеска титла, давана обикновено на бенедиктинците и на монасите от Ордена на св. Бруно. – Б. пр.

80

Благовещение (фр.). – Б. пр

81

Месечно френско списание с комикси. – Б. пр.

82

Двумесечно френско списание "пийпъл". – Б. пр.

83

По дяволите автономността (англ.) – Б. пр.

84

Стълб (фр.), позиция в ръгбито, при която състезателят трябва да бъде як и едър, за да може да изпълнява или функцията на "стълб" на схватката, или да повдига играчите от втора линия при тъч. – Б. пр.

85

Арените на Лютеция (древното име на Париж) – римски амфитеатър (I – II в.), днес археологически паметник с градинка около него. – Б. пр.

86

Френски гастрономически критици. – Б. пр.

87

Мебелен и декоративен стил, характерен за преходния период между стиловете Луи XVI и ампир, носещ името на периода на управление на Директорите (1795-1799). – Б. пр.

88

Бургундско вино от контролирания географски район Мьорсо. – Б пр.

89

Твърд, суров (англ.). – Б. пр.

90

Марокански тестени сладки. – Б. пр.

91

Тунизийска смокинова ракия. – Б. пр.

92

Белгийска комуна във фламандската провинция Брабант. – Б. пр.

93

Аспирин на прах. – Б.пр.

94

Издание на Института за палестински изследвания, неправителствена организация, създадена през 1963 г. в Бейрут. – Б. пр.

95

Нация, общност (араб.) – мюсюлманската общност, независимо от националността на членовете ѝ. – Б. пр.

96

Бог, господ (евр.). Думата се появява в еврейската библия (Танах) и се превежда обикновено като „бог“. Тя е според Кабалата едно от десетте свещени имена на твореца. – Б. пр.

97

Лек (англ.). – Б. пр.

98

Компанията "Талис Интернешънъл" управлява международния високоскоростен влак "Талис", свързващ големи гари като Париж, Брюксел, Амстердам и Кьолн. – Б. пр.

99

Montagne-aux-Herbes-Potageres (фр.) – планината на зеленчуците. – Б. пр.

100

Кипяща вода (фл.) – фламандско ястие с пиле или риба, със сос бешамел и зеленчуци. – Б. Пр.

101

Змиорка със зелено (фр.) – фламандско ястие, състоящо се от змиорка и най-различни смесени зеленчуци. – Б. пр.

102

Цици и задник (исп.). – Б. пр.

103

Герой на Мари-Луи-Жорж Коломб, известен под псевдонима Кристоф (1856-1945), автор на илюстрирани от него истории, предвестници на комиксите. Доктор Казинюс е станал нарицателно за разсеяния учен, който си поставя неосъществими цели и се опитва да ги постигне с безумни изобретения. – Б. пр.

104

"Бог не ме иска", разговор с Мишел Уелбек, La revue des Deux Mondes, ) jillet-aout, 2015. – Б. а.

105

Ненапразно в по-късния му труд "Размишления за първата философия" твърдението е Cogito, sum. – Б. а.

Content

Мишел Уелбек
Подчинение

I

II

III

IV

V

Благодарности

"ИСЛЯМ" ОЗНАЧАВА НА ВСИЧКИ ЕЗИЦИ "ПОДЧИНЕНИЕ"

За книгата:

Бележки под линия