Камила Лекберг

Русалката

(книга 6 от "Патрик Хедстрьом")

На Мартин,

I wanna stand with you on a mountain

Песен на Сузи Богъс, американска кънтри певица. – Б. р.

Пролог

Той знаеше, че рано или късно всичко ще излезе наяве. Такова нещо не можеше да се скрие. Всяка следваща дума го бе отвеждала по-близо до неназовимото, до ужасяващото. Това, което толкова години се беше опитвал да потисне.

Вече не можеше да избяга. Усещаше как сутрешният въздух изпълва дробовете му, докато бързаше колкото може надолу по улицата. Сърцето му биеше бясно в гърдите. Не искаше да ходи там, но трябваше. Така че реши да остави всичко на шанса. Ако вътре имаше някого, щеше да му разкаже. Ако нямаше никого, щеше да продължи за работа, все едно нищо не беше станало.

Но вратата се отвори, щом почука. Той пристъпи навътре и присви очи в сумрака. Фигурата, която стоеше пред него, не беше тази, която бе очаквал да срещне. Беше непозната.

Дългата коса се поклащаше ритмично на гърба й, докато той я следваше към съседната стая. Започна да говори, да я разпитва. Мислите се въртяха ли, въртяха из главата му. Нищо не е, каквото изглежда. Привидно ситуацията е наред, но все пак има нещо сбъркано.

Изведнъж млъкна. Нещо го бе ударило в диафрагмата с такава сила, че думите му секнаха по средата. Погледна надолу. Видя кръвта, която започна да се стича, щом ножът излезе от раната. Последва нов удар, нова болка. И острието, което се завъртя в тялото му.

Разбра, че е настъпил краят. Всичко приключваше тук, въпреки че все още му оставаха толкова много неща да види, да направи, да преживее. Същевременно имаше известна справедливост. Не беше заслужил хубавия живот, който бе живял, всичката любов, която бе получил. Не и след това, което бе извършил.

Щом болката притъпи всичките му усещания и ножът спря да се движи, дойде водата. Клатушкането на лодка. И когато студеното море го обгърна, той вече не чувстваше нищо.

Последното, което си спомняше, беше косата й. Дълга и тъмна.

1

– Но вече минаха три месеца! Защо не го намирате?

Патрик Хедстрьом се вгледа в жената пред себе си. Изглеждаше все по-изтощена и занемарена всеки следващ път, когато я видеше. А тя идваше в полицейското управление в Танумсхеде всяка седмица. Всяка сряда. Идваше още откакто мъжът й изчезна в началото на ноември.

– Правим всичко по силите си, Сия. Знаеш го.

Тя кимна, без да продума. Ръцете й трепереха леко, отпуснати в скута. После го погледна с очи, пълни със сълзи. Патрик не срещаше този поглед за пръв път.

– Той няма да се върне, нали?

Вече не трепереха само ръцете, ами и гласът й, и Патрик трябваше да се пребори с желанието да стане, да заобиколи бюрото и да прегърне крехката жена. Налагаше се да се държи професионално, дори и това да противоречеше на инстинкта му да закриля другите. Замисли се как да отговори. Накрая пое дълбоко дъх.

– Не, не мисля.

Тя не зададе повече въпроси. Но той виждаше, че казаното от него просто потвърждава това, което Сия Шелнер вече знаеше. Мъжът й повече нямаше да се прибере у дома. На трети ноември Магнус станал в шест и половина, взел си душ, облякъл се, изпратил двете си деца, а после и съпругата си. Точно след осем бил видян да излиза от дома си, за да отиде на работа в Танумсфьонстер. Никой не знаеше къде е отишъл след това. Така и не се появил при своя колега, който трябвало да го откара до службата. Изчезнал някъде между дома си в близост до стадиона и къщата на колегата до миниголф игрището във Фелбака.

Бяха преровили целия му живот. Обявиха издирване, говориха с над петдесет души както на работното му място, така и сред семейството и приятелите му. Търсиха дългове, от които би могъл да бяга, любовници, злоупотреби в работата, всичко, което би могло да обясни защо уседнал мъж на четирийсет години, с жена и две деца в юношеска възраст един ден просто е изчезнал. И нищо. Нямаше сведения, които да сочат, че е заминал за чужбина, нито пък от общата им сметка със съпругата му бяха теглени пари. Магнус Шелнер се бе превърнал в призрак.

След като изпрати Сия, Патрик почука внимателно на вратата на Паула Моралес. „Влез“, чу се веднага, той влезе и затвори вратата след себе си.

– Отново ли беше жена му?

– Да – отвърна Патрик с въздишка и се настани на стола срещу Паула.

Качи крака на бюрото, но след яден поглед от нейна страна рязко ги свали.

– Мислиш ли, че е мъртъв?

– Да, нещата не изглеждат добре – каза Патрик. За първи път изричаше гласно опасението, което таеше още от първите дни след изчезването на Магнус. – Нали проверихме всичко и не открихме нито една от обичайните причини човекът да изчезне. Сякаш просто е излязъл от дома си и после... пуф!

– Но няма труп.

– Не, няма труп – каза Патрик. – Но къде да гледаме? Не можем да претърсим цялото море, нито пък да прокараме жива верига през всички гори около Фелбака. Остава да стискаме палци и да се надяваме, че някой ще го намери. Жив или мъртъв. Просто вече не знам какво друго да направим. И не знам какво да казвам на Сия всеки път, когато се появява тук и очаква да сме постигнали напредък.

– Това просто е нейният начин да се справи със ситуацията. Така чувства, че върши нещо, вместо само да седи вкъщи и да чака. Знам, че мен това би ме побъркало.

Паула хвърли поглед на снимката, която държеше до компютъра.

– Да, знам – каза Патрик. – Но това не облекчава нещата.

– Не, разбира се.

В малката стая настана тишина и накрая Патрик се изправи.

– Трябва да се надяваме, че ще се появи. По един или друг начин.

– Да, трябва – каза Паула. Но гласът й звучеше също толкова обезсърчен, колкото и неговия.

2

– Дебелана.

– Кой го казва!

Ана погледна сестра си и посочи многозначително към корема й.

Ерика Фалк се завъртя, застана с профил към огледалото, също като сестра си, и бе принудена да се съгласи. Мили боже, колко беше огромна. Изглеждаше като гигантски корем, към който е прикрепена една малка Ерика, колкото да го докарва на вид. И тя точно така се чувстваше. Докато беше бременна с Мая, тялото й бе небивало гъвкаво в сравнение със сега. Но този път имаше двама бебоци в корема.

– Наистина не ти завиждам – заяви Ана с бруталната откровеност на малка сестра.

– Благодаря – каза Ерика и я бутна с корем.

Ана я бутна на свой ред и в резултат двете за малко да паднат. Размахаха ръце във въздуха, за да си възвърнат равновесието, но се разсмяха така силно, че се наложи да седнат на пода.

– Ама че майтап! – каза Ерика и избърса няколко сълзи от крайчетата на очите си. – Човек не може да изглежда така. Приличам на кръстоска между Татко Барба и онзи мъж от скеча на Монти Пайтън, който се пръсна, след като изяде ментовата сладка.

– Да, вечно ще съм ти благодарна за близнаците, защото, застанала до теб, се чувствам като силфида. Наистина ти благодаря.

– Няма защо – отвърна Ерика и направи опит да се изправи.

Не се получи.

– Чакай, ще ти помогна – каза Ана, но дори тя изгуби битката с гравитацията и тупна тежко по дупе. Погледнаха се с разбиране, след което викнаха в унисон: „Дан!“

– Да, какво има? – чу се от долния етаж.

– Не можем да станем! – отговори Ана.

– Какво каза? – попита Дан.

Чуха го как се качва по стълбите по посока на спалнята, където се намираха.

– Ама какво правите? – каза той развеселен, когато видя половинката и балдъзата си на пода пред стенното огледало.

– Не можем да станем – отвърна Ерика с всичкото достойнство, което успя да събере, и протегна ръка.

– Чакайте, ще докарам електрокара – каза Дан и се престори, че се обръща и тръгва обратно надолу.

– Ей – викна Ерика, а Ана се разсмя толкова силно, че легна по гръб.

– Добре де, може и така да се получи. – Дан хвана ръката на Ерика, за да я издърпа. – Оох!

– Спести си звуковите ефекти, ако обичаш.

Ерика се изправи с усилие.

– Леле, ама че си грамадна – възкликна Дан и Ерика го удари по ръката.

– Това вече си го казвал около сто пъти и не си единствен. Ще бъдеш ли така добър да спреш да ми го натякваш и вместо това да се фокусираш върху своята си дебелана.

– С удоволствие.

Дан издърпа и Ана и се възползва от случая, за да я целуне по устата.

– Намерете си стая – рече Ерика и сръчка Дан отстрани.

– Вече сме си в стаята – отговори Дан и отново целуна Ана.

– Да, така че може да се концентрираме върху причината и аз да съм тук – каза Ерика и отиде до гардероба на сестра си.

– Не знам защо мислиш, че мога да ти помогна – каза Ана и се заклатушка след нея. – Едва ли имам нещо, което да ти става.

– Не, но какво да правя иначе? – Ерика зарови из дрехите по закачалките. – Рилийз партито на Кристиан е довечера и единствената ми алтернатива е индианската палатка на Мая.

– Окей, все нещо ще намерим. Панталоните, които носиш, си изглеждат добре, а мисля, че имам и една блуза, която може да те побере. На мен така и така ми е малко голяма.

Ана измъкна от гардероба лилава бродирана туника. Ерика свали тениската си и с помощта на сестра си нахлузи туниката през глава. Да я смъкне над корема беше като да пълни коледна наденица, но се получи. Тя се обърна към огледалото и инспектира критично отражението си.

– Страшно си хубава – каза Ана, а Ерика изсумтя в отговор.

Със сегашната й фигура „страшно хубава“ звучеше като утопия, но поне изглеждаше що-годе прилично и почти издокарана.

– Върши работа – каза тя и направи опит сама да свали туниката, но се отказа и остави Ана да й помогне.

– Къде ще е партито? – попита Ана, приглади дрехата и я окачи обратно на закачалката.

– В „Стура Хотелет“1.

1 Букв. „Големият (или Гранд) Хотел“. – Б. пр.

– Много любезно от страна на издателството да организира рилийз парти за дебютиращ автор – каза Ана и тръгна към стълбите.

– Много са ентусиазирани. Продажбите са невероятно добри за дебютен роман, затова издателката ни с радост организира партито. От нея чух също, че щяло да има солидно медийно присъствие.

– Ти самата какво мислиш за книгата? Предполагам, че ти харесва, иначе нямаше да я препоръчаш на издателството. Но колко е добра?

– Тя е... – Ерика се замисли, докато слизаше внимателно по стъпалата, следвайки малката си сестра. – Магична. Мрачна и красива, обезпокоителна и въздействаща и... да, магична е най-добрата дума, с която мога да я опиша.

– Кристиан сигурно прелива от щастие.

– Да, да – Ерика провлачи думите. Отиде в кухнята и тъй като знаеше къде се намира всичко, направо започна да пълни кафеварката. – Щастлив е. Но в същото време... – Тя млъкна, за да не изгуби бройката, докато отмерваше кафе във филтъра. – Страшно се зарадва, когато одобриха романа, но имам чувството, че работата с книгата го е разтревожила по някакъв начин. Не мога да кажа с какво, всъщност не го познавам толкова добре. Не съм съвсем наясно защо се обърна към мен, но, естествено, се отзовах, когато ме помоли за помощ. Все пак безспорно имам известен опит с подготовката на ръкописи, макар и да не пиша романи. И в началото всичко вървеше много добре, Кристиан беше позитивно настроен и отворен за всякакви предложения. Но към края, когато исках да обсъдим определени неща, започна да се отдръпва. Не мога да го обясня точно. Но той си е малко ексцентричен, може би всичко се дължи на това.

– Значи, е открил правилната професия – каза Ана тържествено и Ерика се обърна към нея.

– Искаш да кажеш, че съм не само дебела, ами и ексцентрична?

– Че и разсеяна. – Ана кимна към кафеварката, която Ерика тъкмо беше включила. – Помага, ако сипеш и вода.

Кафеварката изпъшка в знак на съгласие и хвърляйки намръщен поглед на сестра си, Ерика я изключи.

Вършеше всички домакински задачи механично. Постави чиниите и приборите в миялнята машина, след като първо ги беше изплакнала, после събра с ръка остатъците храна от мивката и я изтърка с четката за съдове и малко препарат. След това навлажни кърпата, разгъна я и мина с нея кухненската маса, за да обере трохите и мръсотията.

– Мамо, може ли да отида в Сандра? – Елин влезе в кухнята и непокорното изражение на петнайсетгодишното й лице разкри, че от самото начало се е настроила да получи отрицателен отговор.

– Знаеш, че не става. Баба и дядо ще идват довечера.

– Но те започнаха да идват толкова често, защо трябва да съм тук всеки път?

Гласът й придоби онзи хленчещ тон, който Сия едва издържаше.

– Те искат да се видят именно с теб и Лудвиг. Добре разбираш, че ще са разочаровани, ако не сте вкъщи.

– Ама толкова е скучно! И баба винаги се разплаква и после дядо й казва да престане. Искам да отида в Сандра. Всички ще са там.

– Не преувеличаваш ли? – каза Сия, докато плакнеше кърпата, след което я окачи на кранчето. – Не вярвам, че „всички“ ще са там. Ще отидеш друга вечер, когато баба и дядо няма да идват.

– Татко би ми позволил да отида.

Дробовете на Сия сякаш се свиха. Не издържаше. Не издържаше яда и непокорството точно сега. Магнус щеше да знае как да постъпи. Щеше да е в състояние да се справи със ситуацията, с Елин. Тя не можеше. Не и сама.

– Татко го няма сега.

– А къде е тогава? – викна Елин и сълзите й потекоха. – Къде се е дянал? Сигурно му е омръзнало от теб и мрънкането ти. Проклета... вещица!

В главата на Сия настана абсолютна тишина. Сякаш звуците изведнъж изчезнаха и всичко наоколо се превърна в сива мъгла.

– Той е мъртъв.

Гласът й звучеше така, сякаш идваше от някъде другаде, сякаш говореше някой непознат.

Елин я зяпна.

– Той е мъртъв – повтори Сия.

Чувстваше се странно спокойна, като че се носеше над себе си и дъщеря си и просто мирно наблюдаваше сцената.

– Лъжеш – каза Елин и гръдният й кош се изду, все едно бе тичала няколко мили.

– Не лъжа. Полицията мисли така. И знам, че е така.

Щом се чу сама да го казва, разбра колко е вярно. Дотогава отказваше да го осъзнае, беше се вкопчила в надеждата. Но истината бе, че Магнус е мъртъв.

– Откъде можеш да знаеш? Откъде може да знае полицията?

– Той не би ни изоставил.

Елин клатеше глава, сякаш за да попречи на мисълта да се загнезди. Но Сия виждаше, че дъщеря й също знае. Магнус никога не би си тръгнал просто така.

Тя направи няколко крачки по кухненския под и обви ръце около дъщеря си. Елин се опита да я отблъсне, но после се отпусна и се остави да бъде прегърната, да бъде малко момиче. Сия галеше косата й, докато плачът набираше сила.

– Шш – успокои я тя и усети как собствената й сила по странен начин се възвръща, докато дъщеря й ридаеше в прегръдките й. – Можеш да отидеш в Сандра довечера. Аз ще обясня на баба и дядо.

Осъзна, че вече тя ще е тази, която взима всички решения.

Кристиан Тюдел се наблюдаваше в огледалото. Понякога не знаеше как точно да реагира на външния си вид. Беше на четирийсет. По някакъв начин годините се бяха изнизали покрай него и сега виждаше мъж, който е не просто зрял, ами дори леко посивява по слепоочията.

Сана се появи зад него и обви ръце около талията му.

– Ама че си стилен.

Кристиан се сепна.

– Изплаши ме. Не се промъквай така.

Измъкна се от прегръдката й и успя да мерне разочарованото й изражение в огледалото, преди да се обърне.

– Извинявай.

Тя седна на леглото.

– И ти изглеждаш добре – каза той и се почувства още по-виновен, когато видя как малкият комплимент накара очите й да светнат.

Но същевременно се подразни. Мразеше, когато тя се държи като кученце, което маха с опашка при най-малката проява на внимание от страна на господаря си. Съпругата му беше с десет години по-млада от него и понякога той имаше чувството, че разликата спокойно би могла да бъде и двайсет.

– Ще ми помогнеш ли с вратовръзката? – каза той и застана до нея.

Тя се изправи и умело върза възела. Получи се съвършен още от първия опит и тя отстъпи назад, за да огледа произведението си.

– Довечера ще си блестящ.

– Мм... – отвърна той, главно защото не знаеше какво се очаква да каже.

– Мамо! Нилс ме бие!

Мелкер влезе на бегом, като че го гонеше глутница вълци, и с лепкави от яденето ръце грабна най-близкия обект, предлагащ закрила: крака на Кристиан.

– По дяволите! – Кристиан се изтръгна грубо от петгодишния си син.

Но вече бе късно. И по двата крачола имаше ясни следи от кетчуп на нивото на коленете. Помъчи се да запази спокойствие. В последно време му беше все по-трудно да го прави.

– Не можеш ли да държиш малките под око! – изръмжа той и започна демонстративно да разкопчава официалните си панталони, за да се преобуе.

– Сигурно мога да ги изчистя – каза Сана и тръгна след Мелкер, който се беше запътил с лепкавите си пръсти към леглото.

– И как ще стане, като трябва да съм там след час? Ще ги сменя.

– Но...

В гласа на Сана се прокрадваше плач.

– По-добре се погрижи за децата.

Сана мигаше на всяка сричка, сякаш я беше ударил. Мълчаливо хвана Мелкер за ръка и го изведе от спалнята.

Когато остана сам, Кристиан седна тежко на леглото. С крайчеца на очите си се видя в огледалото. Мъж, стиснал зъби, със сако, риза, вратовръзка и по долни гащи. Прегърбен, сякаш на раменете му тежаха всички тревоги на света. Изправи гръб и изпъчи гърди. Веднага придоби по-представителен вид.

Това беше неговата вечер. Никой не можеше да му я отнеме.

– Нещо ново?

Йоста Флюгаре вдигна въпросително каната с кафе към Патрик, който току-що бе влязъл в малката кухня на управлението.

Патрик кимна за да, благодаря и се настани на един стол. Ернст чу, че се пие кафе, и се дотътри под масата с надеждата, че на земята ще падне някое и друго лакомство, което да изближе бързо с грапавия си език.

– Ето. – Йоста остави чаша черно кафе пред Патрик и седна срещу него. – Нещо си увесил нос – каза той и се вгледа внимателно в по-младия си колега.

Патрик сви рамене.

– Просто съм малко уморен. Мая е започнала да заспива трудно и е станала раздразнителна. А Ерика е съвсем изтощена по разбираеми причини. Така че вкъщи не е леко.

– И ще става по-лошо – отбеляза Йоста сухо.

Патрик се засмя.

– Ама че си шегаджия, но да, и по-лошо ще става.

– Не си разбрал нищо ново за Магнус Шелнер, така ли?

Йоста мушна дискретно една сладка под масата и Ернст забарабани радостно с опашка по крака на Патрик.

– Не, нищо – каза той и отпи глътка кафе.

– Видях, че тя пак беше тук.

– Да, тъкмо бях при Паула и си говорехме за това. Като някакъв маниакален ритуал е. Но в това няма нищо чудно. Как да се справиш с факта, че мъжът ти просто е изчезнал?

– Може да разпитаме още няколко души – каза Йоста и пъхна нова сладка под масата.

– И кои? – Патрик сам чу колко раздразнено звучи гласът му. – Говорихме със семейството, с приятелите му, чукахме по вратите из целия район около жилището му, разлепихме съобщения и помолихме за информация чрез местната преса. Какво повече да направим?

– Не е типично за теб да се предаваш.

– Не, но ако имаш някое предложение, моля, сподели го. – Патрик веднага съжали за грубия си тон, макар и да не изглеждаше Йоста да се е засегнал. – Звучи ужасно да се надяваме, че трупът му ще се появи някъде – добави той с по-приятелски тон, – но съм убеден, че едва тогава ще разберем какво се е случило. Обзалагам се, че не е изчезнал по своя воля, и ако разполагаме с тяло, поне ще има откъде да започнем.

– Да, имаш право. Гадно е да си представиш, че ще го открият в някоя гора или вълните ще го изхвърлят на брега. Но и аз имам същото чувство като теб. А и сигурно е ужасно...

– Имаш предвид неизвестността? – попита Патрик и премести леко краката си, които бяха започнали да се изпотяват от топлия кучешки гръб, облегнал се на тях.

– Да. Представи си да нямаш представа какво се е случило с човека, когото обичаш. Като родителите, на които им изчезва дете. Има един американски уебсайт с липсващи деца. Страница след страница със снимки и описания. Казвам само... по дяволите.

– Никога не бих могъл да го преживея – каза Патрик.

Представи си природното бедствие, което имаше за дъщеря. Мисълта да му бъде отнета, беше непоносима.

– За какво говорите? Настроението тук е като на погребение.

Веселият глас на Аника наруши настъпилото мълчание. Тя седна до тях на масата, а най-младият член на управлението, Мартин Мулин, примамен от гласовете в кухнята и мириса на кафе, веднага я последва. Той беше в бащинство и работеше на половин ден, така че се възползваше от всички възможности да общува с колегите и за разнообразие да участва в разговори за възрастни.

– Говорехме за Магнус Шелнер – каза Патрик с тон, който подсказваше, че с тази тема вече е приключено.

След което попита:

– Как върви с малката?

– О, вчера ни пратиха нови снимки – каза Аника и извади няколко фотографии, които носеше със себе си в джоба на жилетката си. – Вижте колко е пораснала.

Тя остави снимките на масата и Патрик и Йоста ги заразглеждаха, редувайки се. Мартин ги беше разгледал още когато пристигна сутринта.

– Леле, че е хубава – каза Патрик.

Аника кимна в знак на съгласие.

– Вече е на десет месеца.

– Кога ще можете да си я вземете? – попита Йоста с искрен интерес.

Той добре знаеше, че е допринесъл Аника и Ленарт да заговорят сериозно за осиновяване, така че до известна степен считаше момиченцето и за свое.

– Получаваме малко противоречива информация – каза Аника, после събра снимките и внимателно ги прибра в джоба си. – Но мисля, че след около два месеца.

– Предполагам, че чакането ви се струва дълго.

Патрик се изправи и пъхна чашата си в миялнята.

– Такова е. Но все пак... Напредваме. И нея я има.

– Да, има я – каза Йоста. Той инстинктивно сложи ръка върху тази на Аника, но я дръпна обратно малко припряно и се изправи. – Време е за работа. Не може само да седим тук и да си дрънкаме.

Тримата му колеги го изгледаха развеселени, докато той излизаше тромаво от кухнята.

– Кристиан! – шефката на издателството тръгна към него и го дари с прегръдка, натежала от парфюм.

Кристиан затаи дъх, за да не вдишва лепкавата миризма.

Габи фон Русен не се славеше с дискретна външност. При нея всичко беше прекалено: твърде много коса, твърде много грим, твърде много парфюм, а в добавка и вкус за дрехи, който, ако човек реши да бъде учтив, можеше да бъде описан като изумителен. Тази вечер, в чест на събитието, Габи носеше яркорозови одежди с огромна зелена роза от плат на ревера и, както обикновено, височината на токчетата й беше животозастрашаваща. Но въпреки на моменти леко нелепия й вид, нямаше човек, който да не взема на сериозно шефката на най-новото, но вече нашумяло издателство в Швеция. Тя имаше над трийсет години опит в бранша и интелект, остър почти колкото езика й. Който веднъж я подценеше като опонент, никога не повтаряше грешката си.

– Ще бъде много забавно!

Габи го задържа на ръка разстояние, грейнала насреща му.

Кристиан продължаваше да се бори за въздух, обгърнат от облака парфюм, така че успя само да кимне.

– Ларш-Ерик и Ула-Лена от хотела са просто фантастични – продължи тя. – Какви мили хора! И бюфетът изглежда прекрасно. Това наистина ми се струва като правилното място да лансираме брилянтната ти книга. Какво е чувството всъщност?

Кристиан внимателно се измъкна от ръцете й и отстъпи крачка назад.

– Ами малко нереално, да си призная. Мислех за романа толкова дълго, а сега... ами ето ме тук.

Той хвърли поглед към купчината книги, наредени на една маса до входа. Прочете името си, обърнато наопаки, както и заглавието: „Русалката“. Сви го стомахът. Романът наистина беше публикуван.

– Мислим да направим така – каза тя и го повлече за ръкава на сакото, а той я последва апатично. – Ще започнем със среща с журналистите, за да можете да поговорите на спокойствие. Много сме доволни от медийното присъствие. ГП^2, ГТ^3, „Бохусленинген“ и „Стрьомстадс Тиднинг“ са тук. Вярно, няма ги вестниците, които покриват цялата страна, но пък това се компенсира от днешната възторжена рецензия в „Свенскан“4.

2 „Гьотеборгс Постен“, вестникът с втория по големина тираж в Швеция, четен главно в югозападните области на страната. – Б. пр.

3 „Гьотеборгс Тиднинген“, локалното издание на „Експресен“, един от най-големите таблоиди в Швеция. – Б. пр.

4 „Свенска Дагбладет“, вестникът с третия най-голям тираж. Издава се в Стокхолм и се разпространява почти из цялата страна. – Б. пр.

– Каква рецензия? – попита Кристиан, докато Габи го дърпаше към малък подиум до сцената, където очевидно щеше да говори с пресата.

– После ще ти кажа – отвърна тя и го бутна в стола, стоящ най-близо до стената.

Той се опита да си възвърне контрола над ситуацията, но се чувстваше така, сякаш е бил засмукан в голяма сушилня, а гледката на Габи, която вече се отдалечаваше, засили усещането. Из помещението търчаха хора от персонала и подреждаха. Никой не му обръщаше внимание. Позволи си да затвори очи за момент. Замисли се за книгата, за часовете пред компютъра. Стотици, хиляди часове. Замисли се за нея, за Русалката.

– Кристиан Тюдел?

Гласът го изтръгна от мислите му и той погледна нагоре. Мъжът пред него стоеше с протегната ръка и, изглежда, очакваше ръкостискане. Така че той се изправи и се здрависа.

– Биргер Янсон, „Стрьомстадс Тиднинг“.

Мъжът остави голяма фотографска чанта на пода.

– Да, добре дошъл. Седни – каза Кристиан, който не беше сигурен как трябва да се държи.

Огледа се за Габи, но мерна единствено нещо яркорозово да пърха при входа.

– Доста са се бръкнали – каза Биргер Янсон и се огледа.

– Да, така изглежда – съгласи се Кристиан.

После двамата замълчаха, помръдвайки нервно от време на време.

– Ще започваме ли? Или да изчакаме и другите?

Кристиан сви рамене неразбиращо. Откъде да знае? Никога преди не беше участвал в такова събитие. Янсон явно прие реакцията му за съгласие, постави диктофон на масата и го включи.

– Така... – започна той и погледна Кристиан подканващо. – Това е дебютният ти роман.

Кристиан се зачуди дали се очаква да направи нещо повече от това, просто да потвърди казаното.

– Да, така е – каза той и се прокашля.

– Много ми хареса – продължи Биргер Янсон със строг тон, който не отговаряше на похвалата.

– Благодаря – отвърна Кристиан.

– Какво искаш да кажеш с него?

Янсон провери диктофона, за да се увери, че лентата се върти.

– Какво искам да кажа? Не знам точно. Това е история, разказ, който се въртеше в главата ми и трябваше да излезе навън.

– Книгата е много мрачна. Бих казал даже потискаща. – Биргер гледаше Кристиан, сякаш се опитва да надникне в най-дълбоките кътчета на ума му. – Така ли виждаш обществото?

– Не знам дали с романа съм се опитал да предам мнението си за обществото – отвърна Кристиан и трескаво затърси някакъв умен отговор.

Никога не бе мислил по този начин за написаното от него. Историята съществуваше от толкова време, чакаше вътре в него и накрая бе принуден да я запише на хартия. Но какво искаше да каже за обществото? Тази мисъл дори не му бе хрумвала.

Накрая Габи го спаси. Тя пристигна с останалите журналисти, събрани накуп, и Биргер Янсон изключи диктофона, докато всички се поздравяваха и се настаняваха на столовете. Това отне някоя и друга минута и Кристиан се възползва от случая, за да се съвземе.

Габи веднага привлече вниманието на присъстващите.

– Добре дошли на срещата с новата изгряваща звезда на литературното небе, Кристиан Тюдел. Ние от издателството сме безкрайно горди да издадем романа му „Русалката“ и вярваме, че това е началото на дълга и фантастична писателска кариера. Кристиан още не е успял да прочете рецензиите, така че с голямо удоволствие мога да му съобщя, че днес получи блестящи отзиви от най-различни издания, сред които „Свенскан“, ДН^5 и „Арбетарбладет“. Ще ви прочета няколко избрани откъса.

5 „Дагенс Нюхетер“, най-големият шведски вестник. – Б. пр.

Тя сложи чифт очила и се протегна да вземе купчина листове, които лежаха на масата пред нея. Тук-там на белия фон се виждаха подчертани с розов маркер редове.

– Езиков виртуоз, който изобразява уязвимостта на малкия човек, без да губи усещането за голямата перспектива. Това беше от „Свенскан“ – поясни Габи, кимна на Кристиан и премина на следващата страница. – Да четеш Кристиан Тюдел, който с изчистената си проза хвърля светлина върху фалшивите обещания на обществото за сигурност и демокрация, е едновременно приятно и болезнено. Думите му режат като нож през плът, мускули и съвест и ви карат трескаво да четете нататък и да търсите още от мъчителната, но красива пречистваща болка. Това беше ДН – каза Габи и свали очилата си, като едновременно с това подаде листовете с рецензиите на Кристиан.

Той ги пое с недоверие. Бе чул ясно думите и чувството да го засипват с хвалби беше приятно, но, честно казано, не разбираше за какво говорят. Той просто бе писал за нея, бе разказал историята й. Същността й и думите, с които я бе описал, излизаха от него подобно на електрически разряд, който понякога го оставяше напълно изпразнен. Не искаше да каже нищо за обществото. Искаше да каже нещо за нея.

Възраженията останаха на върха на езика му. Никой друг не би разбрал и може би така трябваше да бъде. Никога нямаше да може да обясни.

– Направо страхотно – каза той и едва ли не чу как думите му дрънчат на кухо, когато се отрониха от устата му.

Последваха още въпроси. Още похвали и мнения за книгата му. А той имаше чувството, че не може да отговори смислено на нито един въпрос. Как да опише нещо, което бе изпълвало всяко ъгълче на живота му? Нещо, което не беше просто разказ, ами въпрос на оцеляване. На болка. Постара се колкото можеше. Опитваше се да дава ясни и обмислени отговори. Очевидно успяваше, защото от време на време Габи му кимаше одобрително.

Когато интервюто приключи, Кристиан искаше единствено да се прибере вкъщи. Чувстваше се съвършено изпразнен. Но бе принуден да остане в красивата трапезария на „Стура Хотелет“, така че си пое дълбоко дъх и се подготви да посрещне гостите, които започваха да нахлуват вътре. Усмихна се, но това му коства повече, отколкото някой можеше да си представи.

– Можеш ли да останеш трезва тази вечер? – прошепна Ерик Линд на съпругата си, така че останалите, които се редяха да влязат на партито, да не го чуят.

– Можеш ли да останеш с ръце в джобовете тази вечер? – репликира го Луис, без да си направи труда да шепне.

– Не разбирам за какво говориш – каза Ерик. – И би могла да понижиш глас, благодаря.

Луис огледа студено съпруга си. Беше стилен, не можеше да го отрече. И едно време това я привличаше. Запознаха се в университета и много момичета я гледаха със завист, задето беше уловила Ерик Линд. Оттогава той бавно, но сигурно прогонваше любовта, уважението и доверието й с чукане. Нея не докосваше, но за сметка на това нямаше никакви проблеми с чукането извън брачното ложе.

– Хей, и вие ли сте тук? Колко хубаво!

Сесилия Янсдотер си проби път до тях и целуна и двамата по бузите.

Тя беше фризьорката на Луис, а през последната година и любовница на Ерик. Но, разбира се, с Ерик смятаха, че Луис не знае за това.

– Здравей, Сесилия – каза Луис и се усмихна.

Сесилия беше мило девойче, а ако Луис си позволеше да има зъб на всички, които си бяха лягали с мъжа й, нямаше да може да живее във Фелбака. Още преди години спря да й пука. Имаше си момичетата. И невероятното изобретение, наречено вино в кутия. За какво й беше Ерик?

– Не е ли вълнуващо, че вече имаме още един писател във Фелбака? Първо Ерика Фалк, а сега и Кристиан. – Сесилия почти подскачаше от ентусиазъм. – Прочетохте ли книгата?

– Аз чета само бизнес вестници – каза Ерик.

Луис завъртя очи. Типично за Ерик – да кокетничи с това, че не чете книги.

– Надявам се да получим една бройка – каза тя и се загърна по-плътно с мантото си.

Надяваше се и опашката да тръгне малко по-бързо, за да влязат на топло.

– Да, Луис е читателката в семейството. Но от друга страна, човек няма и какво толкова да прави, когато не работи. Нали, любов моя?

Луис сви рамене и остави злобния коментар да мине покрай ушите й. Нямаше смисъл да изтъква, че именно Ерик бе настоял тя да остане вкъщи, докато момичетата растат. Или че се бъхтеше от сутрин до вечер, за да поддържа механизмите на добре подреденото съществуване, което той приемаше за даденост.

Последваха малко празни приказки, докато опашката бавно се придвижваше напред. Накрая стигнаха до рецепцията, свалиха връхните си дрехи и слязоха по няколкото стъпала, които водеха към трапезарията.

Под погледа на Ерик, изгарящ гърба й, Луис се отправи към бара.

– Не се преуморявай – каза Патрик и целуна Ерика по устата, преди тя да провре корема си през вратата.

Мая изхленчи, щом видя майка си да изчезва, но веднага се успокои, когато Патрик я сложи пред телевизора да гледа Булибумпа^6. Началната шапка със зеления дракон тъкмо се бе появила на екрана. През последните месеци Мая беше значително по-нацупена и вироглава от обикновено, а темпераментните изблици, които следваха, когато й откажат нещо, можеха да накарат всяка примадона да позеленее от завист. Патрик донякъде я разбираше. Тя сигурно също усещаше напрегнатото очакване, примесено с безпокойство. Боже господи, близнаци. Въпреки че го разбраха още при първия ултразвук през осемнайсетата седмица, той продължаваше да не може да смели мисълта. Понякога се чудеше как ще се справят. Достатъчно трудно е с едно бебе, как ще се грижат за две? Как стои въпросът с кърменето, спането и всичко останало? И ще се наложи да купят нова кола, за да има място за три деца и количките им. Нищо работа!

6 Шведско телевизионно предаване за деца. – Б. пр.

Патрик седна на дивана до Мая и се завзира пред себе си с празен поглед. Напоследък беше толкова изморен. Като че силите му постоянно се изцеждаха и някои сутрини едва успяваше да стане от леглото. Но това може би не беше толкова странно. Освен ситуацията вкъщи, изморената Ерика, както и Мая, която се бе превърнала в малко инатливо чудовище, в работата също му беше тежко. През годините след запознанството му с Ерика в участъка бяха разследвали няколко тежки случая с убийства, а и постоянната борба с шефа му, Бертил Мелберг, също си вземаше своето.

А сега разследваха и изчезването на Магнус Шелнер. Патрик не знаеше дали се дължи на опит, или интуиция, но бе убеден, че нещо се е случило с Магнус. Злополука или престъпление, невъзможно бе да каже кое, но залагаше полицейската си значка, че мъжът вече не е между живите. Изтощаваха го и редовните срещи със съпругата на Магнус, която идваше всяка сряда и всеки път изглеждаше малко по-дребна и по-изцедена от предната седмица. Бяха направили абсолютно всичко по силите си, но въпреки това лицето на Сия Шелнер не излизаше от мислите му.

– Татко!

Мая го откъсна от размислите с неподозираните си вокални заложби.

Малкият й показалец беше насочен към телевизора и той веднага разбра какво бе предизвикало вълнението й. Явно се бе отнесъл по-дълго, отколкото си мислеше, защото предаването за Булибумпа вече беше свършило и бе заменено от предаване за възрастни, което ни най-малко не интересуваше Мая.

– Татко ще се погрижи – каза той и вдигна ръце. – Какво ще кажеш за Пипи?

Тъй като Пипи понастоящем беше голямата любимка на дъщеря му, Патрик вече знаеше какъв ще бъде отговорът. Извади „Пипи по седемте морета“ и щом филмът започна, се настани до Мая и я прегърна през раменете. Като малко и топло плюшено животинче, тя се сгуши доволно под мишницата му. Пет минути по-късно той спеше.

Кристиан бе започнал да се поти. Габи тъкмо му бе съобщила, че скоро ще стане време да се качи на сцената. Трапезарията в никакъв случай не беше претъпкана, но все пак шейсетина гости седяха в очакване, с някакво ястие и чаша бира или друго питие пред себе си. Самият Кристиан не бе успял да погълне нищо друго освен червено вино. Сега обръщаше третата си чаша, макар да знаеше, че не бива да пие толкова много. Нямаше да е особено уместно да фъфли в микрофона по време на интервютата. Но без виното нямаше да се справи.

Обхождаше стаята с поглед, когато усети нечия длан върху ръката си.

– Хей, как си? Изглеждаш малко напрегнат.

Ерика го гледаше обезпокоено.

– Малко ми е нервно – призна той и намери известна утеха в това да сподели с някого притеснението си.

– Знам точно какво ти е – каза Ерика. – Първата ми публична изява беше на премиера за дебютанти в Стокхолм и след края й се наложи на практика да ме изстържат от пода. Не си спомнях абсолютно нищо от това, което съм казала от сцената.

– Имам чувството, че и за мен ще трябва стъргалка – каза Кристиан и разтри врата си с ръка.

За секунда си помисли за писмата и паниката го обзе с пълна сила. Олюля се и не се строполи на земята единствено благодарение на Ерика, която го подкрепи.

– Опала – каза тя. – Май си пийнал няколко за отскок, струва ми се. Не бива да пиеш повече, преди да излезеш да говориш.

Тя измъкна внимателно чашата с червено вино от ръката му и я остави на най-близката маса.

– Обещавам, че ще мине добре. Ще започне Габи, като представи теб и книгата, после аз ще ти задам няколкото въпроса, които вече сме репетирали. Разчитай на мен. Единственият проблем ще бъде да ме извлачат горе на сцената.

Тя се засмя и Кристиан се присъедини към смеха й. Гласът му беше леко писклив и смехът не съвсем искрен, но свърши работа. Поотпусна се и усети как отново може да диша спокойно. Изтласка мисълта за писмата. Нямаше да позволи това да го разстрои тъкмо тази вечер. Беше дал право на Русалката да се изрази чрез книгата му и с това бе приключил с нея.

– Здрасти, скъпи.

Сана се присъедини към тях и очите й заблестяха, когато огледа трапезарията. Той знаеше, че това е голям миг за нея. Може би дори по-голям, отколкото за него.

– Колко си хубава – каза той и тя прие с радост комплимента.

И наистина беше хубава. Той знаеше, че е извадил късмет, като я е срещнал. Сана понасяше много заради него, повече, отколкото биха издържали повечето жени. Не беше виновна, че не може да запълни празнината в душата му. Вероятно никой не можеше. Кристиан я прегърна и я целуна по косата.

– Колко сте сладки! – Габи се приближи към тях с широка крачка и тракащи токчета. – Има цветя за теб, Кристиан.

Той зяпна букета, който тя държеше в скута си. Беше красив, но семпъл. Само бели лилии.

Ръката му трепереше неконтролируемо, когато се протегна към белия плик, прикрепен към цветята. Едва успя да го отвори, бегло долавяйки учудените погледи на жените до себе си.

Картичката също беше непретенциозна. Бяла, от дебела хартия, надписана с черно мастило и елегантен почерк, същият като на плика. Взря се в изписаните редове. И после пред очите му причерня.

Тя бе най-красивото нещо, което някога бе виждал. Ухаеше хубаво, а дългата й коса бе прибрана отзад с бяла панделка. Блестеше толкова ярко, че почти му се налагаше да замижи. Пристъпи колебливо към нея, без да знае дали му се полага да бъде част от цялата тази красота. Тя протегна ръце към него в утвърдителен жест и той се хвърли в обятията й. Далеч от мрака, далеч от злото. Обгърнат от белота, от светлина, от мирис на цветя и мека като коприна коса.

– Сега ти ли си майка ми? – попита той накрая и неохотно направи крачка назад. Тя кимна. – Сигурна ли си?

Той очакваше някой да влезе и с рязък коментар да разбие всичко, да му каже, че е сънувал. И че толкова прекрасен човек не би могъл да е майка на някого като него.

Но не се чу никакъв глас. Вместо това тя отново кимна и той не можа да се сдържи. Хвърли се пак в прегръдката й и не искаше никога, никога да се откъсва от нея. Някъде в главата му имаше и други образи, други миризми и звуци, които искаха да изплуват, но потъваха в уханието на цветя и шумоленето на дрехата й. Успя да ги отблъсне. Принуди ги да изчезнат и да бъдат заменени от новото, великолепното. Невероятното.

Погледна нагоре към новата си майка и от щастие сърцето му заби двойно по-бързо. Щом тя хвана ръката му и го поведе навън, той охотно я последва.

3

– Чух, че снощи е имало малка драма. Какво си е мислел Кристиан? Да се напие на такова събитие!

Кенет Бенгтсон пристигна късно в офиса след натоварена сутрин у дома. Остави якето си на дивана, но след неодобрителния поглед на Ерик го вдигна и го окачи на кукичката в антрето.

– Да, безспорно позорен завършек на вечерта – отговори Ерик. – От друга страна, добре стана, че си тръгнахме по-рано, защото Луис явно бе в настроение бързо да се отреже.

– Толкова ли е зле? – каза Кенет и изгледа Ерик, който рядко споделяше с него нещо толкова лично.

Открай време беше така. Както когато си играеха като деца, така и сега като възрастни. Ерик се отнасяше с Кенет така, сякаш чисто и просто го търпи, като че му прави услуга, като благоволява да общува с него. Ако Кенет нямаше какво да предложи на Ерик, приятелството им всъщност отдавна щеше да е изтекло между пръстите му като пясък. Както и стана през годините, когато Ерик учеше в университета и работеше в Гьотеборг. Кенет остана във Фелбака и основа малката си счетоводна фирма. Фирма, която с годините ставаше все по-успешна.

Защото Кенет имаше талант. Осъзнаваше, че не е кой знае колко красив или чаровен, и не си правеше илюзии, че интелектуалното му ниво е над средното. Но имаше забележителната способност да прави чудеса с цифрите. Можеше да дриблира с отчети и баланси като счетоводен Дейвид Бекъм. Като се прибавеше и способността му да печели данъчните на своя страна, той внезапно и за първи път в живота си се оказа особено ценен за Ерик. Беше очевидният избор за втори кон във впряга, когато Ерик реши да се впусне във все по-доходния в последно време строителен пазар по западното крайбрежие. Вярно, Ерик му даде да разбере, че трябва да си знае мястото. Кенет притежаваше само една трета от фирмата, а не петдесетте процента, които му се полагаха с оглед на приноса му. Но това не беше от голямо значение. Кенет не се стремеше към богатство или власт. Беше доволен да се занимава с това, в което е добър, и да бъде съдружник на Ерик.

– Да, не знам какво да правя с Луис – каза Ерик и стана от стола си. – Ако не бяха децата...

Той поклати глава и си облече палтото.

Кенет кимна с разбиране. Знаеше точно къде Ерик го стяга обувката. Не ставаше въпрос за децата. Това, което го спираше да се раздели с Луис, беше, че тя ще прибере половината от парите и активите му.

– Отивам да обядвам. Ще се позабавя. Днес ще хапна първо, второ и трето.

– Окей – отговори Кенет.

Първо, второ и трето, да, разбира се.

– Вкъщи ли е? – Ерика стоеше на стълбите пред дома на семейство Тюдел.

Сана като че се поколеба няколко секунди, но после отстъпи встрани и я пусна да влезе.

– Горе е. В офиса. Просто седи пред компютъра и зяпа.

– Може ли да се кача?

Сана кимна.

– Да. Сякаш нищо от това, което казвам, не достига до него. Може би ти ще се справиш по-добре.

В тона й прозвуча горчивина и Ерика се вгледа в нея. Изглеждаше изморена. Изморена и още нещо, което Ерика не можа да определи.

– Ще видя какво мога да направя.

Заизкачва се с усилие по стълбите, подпирайки се с ръка на парапета. В момента дори такова просто натоварване й беше свръх силите.

– Здрасти.

Почука внимателно по отворената врата и Кристиан се обърна. Седеше на офис стола си, а мониторът пред него беше изключен.

– Изплаши ни снощи – каза тя и се настани на фотьойла, разположен в един от ъглите.

– Просто бях малко преуморен – каза Кристиан. Но сенките под очите му бяха дълбоки, а ръцете му леко трепереха. – А и това с Магнус ме тревожи.

– Сигурен ли си, че няма нещо друго? – каза тя по-остро, отколкото възнамеряваше. – Вчера намерих това и го взех. – Зарови в джоба на якето си и извади картичката, която беше прикрепена към букета бели лилии. – Сигурно си я изпуснал.

– Махни я оттук.

– Какво означава написаното?

Ерика погледна притеснено мъжа, когото бе започнала да счита за приятел. Той не отговори. Ерика повтори въпроса си, една идея по-меко:

– Кристиан, какво означава това? Снощи реагира много емоционално. Не се опитвай да ме убеждаваш, че става дума просто за преумора.

Той продължи да мълчи, но изведнъж гласът на Сана наруши тишината.

– Разкажи й за писмата – каза тя, застанала на вратата, и остана на прага в очакване на отговора на съпруга си.

Тишината продължи още известно време, преди Кристиан да издърпа с въздишка най-долното чекмедже на бюрото и да извади оттам малка купчина писма.

– Получавам ги от известно време.

Ерика взе писмата и ги запрелиства внимателно. Бели листове, черно мастило. И без съмнение същия почерк като на картичката, която бе взела със себе си. Дори думите й се струваха познати. Различни формулировки, но една и съща тема. Прочете на глас най-горното писмо:

– Тя върви до теб, тя те следва. Нямаш права над своя живот. Той е неин.

Ерика вдигна поглед от листа, озадачена.

– Какво означава това? Ти разбираш ли нещо?

– Не – отговорът дойде бързо и уверено. – Не, нямам представа. Не познавам никого, който би ми желал злото, поне доколкото ми е известно. И не знам коя е „тя“. Трябваше да ги изхвърля – додаде той и протегна ръка към писмата, но Ерика не понечи да му ги върне.

– Трябва да отидеш в полицията.

Кристиан поклати глава.

– Не, сигурно е просто някой, който се забавлява за моя сметка.

– Това не ми звучи като шега. И на теб, изглежда, също не ти е особено забавно.

– И аз това му казах – намеси се Сана. – Смятам, че е ужасно. Помисли за децата и за всичко останало. Ами ако е някой болен човек, който...

Тя се взираше с укор в Кристиан и Ерика разбра, че не водят този разговор за пръв път. Но той поклати упорито глава.

– Не искам да правя от мухата слон.

– Кога започна? По-точно?

– Когато се захвана с книгата – каза Сана и получи раздразнен поглед от страна на мъжа си.

– Да, горе-долу тогава – призна той. – Преди година и половина.

– Може ли да има някаква връзка? Има ли истински хора или събития в книгата? Някой, който би могъл да се почувства заплашен от написаното? – Ерика гледаше настоятелно Кристиан, който, изглежда, се чувстваше много неловко и очевидно не желаеше да води този разговор.

– Не, книгата е художествена измислица – каза той и стисна устни. – Няма кой да се разпознае в историята. Ти чете ръкописа. Струва ли ти се автобиографичен?

– Не бих казала – каза Ерика и сви рамене. – Но от опит знам, че човек често вплита собствените си преживявания в текста, съзнателно или несъзнателно.

– Казах не – избухна Кристиан, като избута стола си назад и се изправи.

Ерика разбра, че е време да си ходи, и се опита да стане от фотьойла. Но законите на физиката бяха срещу нея и единственият резултат от усилията й бяха няколко изпръхтявания. Навъсеното изражение на Кристиан омекна малко и той й подаде ръка.

– Сигурно някой луд е чул, че пиша книга, и са му хрумнали разни глупости. Нищо повече – каза той по-спокойно.

Ерика се съмняваше, че това е цялата истина, но мнението й се дължеше по-скоро на интуиция и не можеше да го подкрепи с доказателства. Докато вървеше към колата си, се надяваше, че Кристиан няма да забележи, че писмата в чекмеджето му са само пет на брой, а не шест. На излизане бе пъхнала едно от тях в чантата си. Сама не знаеше как се осмели, но щом Кристиан не желаеше да говори, тя трябваше лично да проучи нещата. Тонът на писмата беше заплашителен и приятелят й може би беше в опасност.

– Наложи ли се да отмениш някой час?

Ерик си играеше със зърното на Сесилия. Тя изстена и се протегна в леглото. Бяха в нейния апартамент, а фризьорският салон се намираше на първия етаж, буквално на няколко крачки.

– Това би ти харесало, да започна да отпращам клиенти, за да те сместя в графика си. Какво те кара да мислиш, че си толкова важен?

– Какво може да е по-важно от това?

Той облиза гърдите й и тя го издърпа върху себе си, неспособна да чака повече.

По-късно Сесилия лежеше, облегнала глава на ръката му, а няколко груби косъма я гъделичкаха леко по бузата.

– Беше малко странно да се натъкна на Луис вчера. Заедно с теб.

– Мм – отвърна Ерик и затвори очи.

Нямаше желание да дискутира съпругата или брака си със своята любовница.

– Харесвам Луис – пръстите на Сесилия си играеха с космите по гърдите му – и ако тя знаеше...

– Но не знае – прекъсна я Ерик рязко и се изправи наполовина. – И никога няма да разбере нищо.

Сесилия го погледна и той разбра точно накъде отива разговорът. Случвало му се бе неведнъж.

– Рано или късно трябва да узнае.

Вътрешно Ерик изпусна тежка въздишка. Защо винаги трябва да се говори за бъдещето? Спусна крака на пода и започна да се облича.

– Ще тръгваш ли вече? – каза Сесилия, а нараненото й изражение само го ядоса още повече.

– Имам много работа – отвърна той лаконично и закопча ризата си.

Миризмата на секс дразнеше ноздрите му, но щеше да си вземе душ в офиса. Имаше резервни дрехи там, тъкмо за такива случаи.

– Значи, така ще бъде?

Сесилия още беше в леглото и Ерик не можа да не спре поглед върху голото й тяло. Гърдите й сочеха нагоре с големите си, тъмни зърна, които отново се бяха втвърдили от студа в стаята. Той преразгледа ситуацията набързо. Всъщност не бързаше чак толкова да се върне в офиса и не би имал нищо против да го направят още веднъж. Сега щяха да са нужни малко увещания, но напрежението, което вече се натрупваше в тялото му, свидетелстваше, че усилието ще си заслужава. Излегна се на ръба на леглото, смекчи гласа и погледа си и протегна ръка, за да я погали по бузата.

– Сесилия – каза той и продължи с думи, които се сипеха от езика му с лекотата, придобита от дългогодишния опит. Когато тя се притисна към него, усети гърдите й през ризата си и отново разкопча копчетата.

След обяда в ресторант „Шеларен“ Патрик паркира пред дългата бяла сграда, която никога нямаше да спечели каквато и да е архитектурна награда, и влезе в рецепцията на полицейското управление на Танумсхеде.

– Имаш посетител – каза Аника и го погледна над ръба на очилата си.

– Кой?

– Не знам, но е голяма красавица. Може би леко пълничка, но мисля, че ще я харесаш.

– За какво говориш? – попита Патрик объркано и се зачуди защо Аника се е захванала да сводничи на щастливо женени колеги.

– Ще трябва сам да провериш, тя те чака вътре – каза Аника и му намигна.

Патрик отиде до стаята си и спря на вратата.

– Здрасти, скъпа, какво правиш тук?

Ерика седеше на стола за посетители пред бюрото му и разлистваше разсеяно вестник „Полицай“.

– Ама че се забави – каза тя, без да отговори на въпроса му. – Това ли били натоварените дни на полицейските сили?

Патрик само изсумтя. Знаеше, че Ерика обича да се закача.

– Е, какво правиш тук? – повтори той и седна на стола си.

Наведе се напред и загледа съпругата си. За пореден път осъзна колко е красива. Спомни си първия път, когато го беше посетила в участъка във връзка с убийството на приятелката й Александра Вийкнер, и си помисли, че оттогава само се беше разхубавила. Понякога забравяше всичко това покрай ежедневието – ден след ден се нижеха в работа, ходене до детската градина, пазаруване и уморени вечери на дивана пред телевизора. Но от време на време с пълна сила го поразяваше прозрението колко далеч от всекидневна е любовта му към Ерика. Сега, докато тя седеше пред него и зимното слънце позлатяваше русата й коса, а в корема й бяха близнаците им, чувството бе невероятно силно и той знаеше, че подобни мигове стигат за цял живот.

Патрик осъзна, че не беше чул отговора на Ерика, и я помоли да повтори.

– Казах, че сутринта ходих да поговоря с Кристиан.

– Той как е?

– Изглежда, се чувства окей, само е малко изморен. Но... – тя прехапа устни.

– Но какво? Мислех, че просто е пийнал повечко и е бил нервен.

– Ами това не е цялата истина. – Ерика извади внимателно найлонов плик от чантата си и го подаде на Патрик. – Картичката пристигна вчера, заедно с букет цветя. А писмото е едно от шест, които е получил през последната година и половина.

Патрик изгледа съпругата си продължително и понечи да отвори плика.

– Мисля, че е най-добре да опиташ да ги прочетеш, без да ги вадиш. Аз и Кристиан вече сме ги пипали. Няма нужда от още отпечатъци.

Той й хвърли още един поглед, но постъпи както тя предложи, и прочете внимателно картичката и писмото през найлона.

– Ти как ги тълкуваш?

Ерика се премести по-напред, но се наложи да заеме предишната си позиция, тъй като столът заплашително се наклони.

– Ами звучат като заплахи. Макар и да не са толкова директни.

– Да, и аз ги разбирам по този начин. Определено и Кристиан така го изживява, въпреки че се опитва да омаловажи нещата. Дори не искаше да покаже писмата на полицията.

– Значи, това тук...?

Патрик вдигна плика пред Ерика.

– Уф, по погрешка ги взех със себе си. Ама че съм разсеяна.

Тя наклони глава и се опита да си придаде очарователен вид, но мъжът й не се връзваше толкова лесно.

– С други думи, откраднала си ги от Кристиан?

– Чак пък откраднала. Просто ги заех за малко.

– И какво искаш да направя с този... зает материал? – попита Патрик, макар че много добре знаеше какъв ще е отговорът.

– Някой очевидно заплашва Кристиан и той е изплашен. Личеше му, когато се срещнахме днес. Взима го крайно сериозно. Не разбирам защо не иска да съобщи в полицията, но може би ще можеш дискретно да провериш дали по писмото или картичката има нещо, което може да е от полза.

Гласът на Ерика беше умолителен и Патрик вече знаеше, че ще капитулира. Когато бе в такова настроение, не можеше да се спори с нея, беше го научил по трудния начин.

– Окей, окей – каза той и вдигна ръце във въздуха. – Предавам се. Ще видя мога ли да открия нещо. Но не е в началото на списъка ми с приоритети.

Ерика се усмихна.

– Благодаря, скъпи.

– А сега бягай вкъщи и си почини малко – каза Патрик, наведе се напред и я целуна.

Когато тя си тръгна, той се заигра безцелно с плика, съдържащ заплашителните изречения. Усещаше мозъка си муден и тегав, но нещо там вътре все пак се размърда. Кристиан и Магнус бяха приятели. Можеше ли...? Веднага отхвърли мисълта, но тя се завръщаше упорито. Погледна снимката, закачена на стената пред него. Можеше ли да има връзка?

Бертил Мелберг буташе количката пред себе си. Както обикновено, Лео седеше щастлив и доволен и от време на време усмивка разкриваше двата му долни зъба. Днес Ернст трябваше да остане в управлението, но в други случаи кучето лоялно придружаваше количката и бдеше нищо да не заплашва бебето, което се бе превърнало в център дори на неговия свят. И със сигурност на този на Мелберг.

Никога не бе подозирал, че може да изпитва такива чувства към някого. Откакто присъства на раждането му и бе първият, който го държа в ръце, той се чувстваше така, сякаш Лео е стиснал сърцето му в желязна хватка. Да, бабата на Лео също имаше сериозен успех в това отношение, но на първо място в списъка с най-важните хора в света на Мелберг стоеше малкият мушморок.

Мелберг неохотно насочи количката обратно към управлението. Всъщност Паула трябваше да гледа Лео на обяд, докато партньорката й Йоана беше навън по задачи. Но тъй като Паула трябваше да се отзове на повикване от жена, чийто бивш мъж бил на път „да я спука от бой“, Мелберг побърза да се пише доброволец и да изведе момчето на разходка.

А сега не му се искаше да го връща. Мелберг дълбоко завиждаше на Паула, която скоро щеше да излезе в майчинство. Той самият не би имал нищо против да посъкрати дежурствата си, за да прекарва повече време с Лео. Това може би беше добра идея, между другото, като добър шеф и лидер, той трябваше да даде на подчинените си шанс да се развиват. Освен това Лео се нуждаеше от силен, мъжки модел за подражание още от началото. С две майки и без татко на хоризонта, трябваше да се помисли за доброто на детето и да му се даде възможност да взима пример от някой стабилен и надежден мъж. Някой като него самия например.

Мелберг подпря с бедро тежката врата на управлението и издърпа количката след себе си. Аника грейна, когато ги видя, и Мелберг се поду от гордост.

– Охо, виждам, че сте били малко на разходка – каза Аника и се изправи, за да помогне на Мелберг с количката.

– Да, на момичетата им трябваше малко помощ – каза Мелберг и започна внимателно да сваля връхните дрехи на бебето.

Аника го наблюдаваше развеселена. Все още ставаха чудеса.

– Хайде, малкият, да видим дали мама е тук – забърбори Мелберг, докато вдигаше Лео.

– Паула още не се е върнала – каза Аника и седна зад бюрото си.

– О, колко жалко, дядо ще трябва да те дундурка още малко – каза Мелберг доволно и тръгна към кухнята с Лео на ръце.

Момичетата го бяха предложили, когато той се премести при Рита преди няколко месеца. Да му викат дядо Бертил. И сега се възползваше от всеки случай да използва думата, да свиква с нея и да й се радва. Дядо Бертил.

Лудвиг имаше рожден ден и Сия се опитваше да се преструва, че това е съвсем обикновено празненство. Ставаше на тринайсет. Беше минало толкова време, откакто се бе смяла в родилното на почти нелепата прилика между баща и син. Прилика, която не бе намаляла с годините, по-скоро се беше засилила. Но сега това означаваше, че й бе мъчително да гледа Лудвиг, да се взира в кафявите му очи със зелен оттенък и в русата му коса, която още рано през лятото изсветляваше толкова, че изглеждаше почти бяла. Телосложението и движенията на Лудвиг също бяха като на баща му. Той беше висок, върлинест, а когато я прегърнеше, ръцете му й напомняха за тези на Магнус. Дори дланите им си приличаха.

С несигурна ръка Сия се опита да изпише името на Лудвиг върху тортата „Принцеса“7. Това беше още една обща черта между баща и син. Магнус можеше сам да изгълта цяла „Принцеса“, без по тялото му да се лепне и грам. На нея й стигаше само да погледне канелена кифличка и качваше половин килограм. Но сега бе отслабнала толкова, колкото не си беше и мечтала. Откакто Магнус изчезна, килограмите й сякаш се бяха изпарили. С всяка хапка преглъщаше храната все по-трудно. От минутата, в която се събудеше, та чак докато си легнеше и заспеше неспокойно, Сия усещаше буца в стомаха си, която почти не оставяше място за храна. Но външният й вид изобщо не я интересуваше, дори не се поглеждаше в огледалото. Какво значение имаше това без Магнус?

7 Традиционна шведска торта, направена от слоеве пандишпан, конфитюр, сладкарски крем и бита сметана, залята със зелен марципан. – Б. пр.

Понякога й се искаше да бе умрял пред очите й. Да беше получил инфаркт или да го бе сгазила кола. Каквото и да е, само да знаеше и да можеше да се погрижи за погребението, завещанието и всички практически подробности, свързани с нечия смърт. Тогава може би щеше да изпита изгаряща мъка, която постепенно да избледнее и да остави след себе си притъпена тъга, примесена с красиви спомени.

Сега нямаше нищо. В живота й се бе разтворила огромна празнина. Него го нямаше, а тя не можеше да излее мъката си и да продължи напред. Дори не можеше да работи и не знаеше още колко ще остане в болнични.

Погледна надолу към тортата. Беше оплескала глазурата. Неравномерните купчинки, които покриваха марципана, изобщо не можеха да се разчетат. Това сякаш изцеди последните й сили. Сви се, застанала с гръб към хладилника, и плачът се надигна в гърдите й, непреодолим и готов да се излее навън.

– Мамо, не плачи.

Сия усети ръка на рамото си. Беше ръката на Магнус. Не, на Лудвиг. Разтърси глава. Действителността се изплъзваше между пръстите й. Искаше да разтвори длан, да пусне реалния свят и да изчезне в мрака, който я очакваше. Хубав, топъл мрак, който щеше да я обгърне завинаги, ако му позволеше. Но през сълзите си видя кафявите очи и светлата коса. Знаеше, че не може да се предаде.

– Тортата – изхлипа тя и понечи да се изправи.

Лудвиг я подкрепи, помогна й да стъпи на крака и внимателно взе тубата с глазура от ръката й.

– Аз ще се погрижа, мамо. Иди си почини малко, аз ще оправя тортата.

Погали я по бузата. Ставаше на тринайсет, но вече не беше дете. Вече беше баща си, беше Магнус, нейната опора. Знаеше, че не трябва да го оставя да поеме това бреме, все още беше твърде малък. Но нямаше сили за друго, освен с благодарност да размени ролята си с неговата.

Избърса очи с ръкава на блузата, а Лудвиг взе нож и старателно отстрани лепкавите бучки от тортата за рождения си ден. Последното, което Сия видя, преди да излезе от кухнята, беше как синът й съсредоточено се опитва да изпише първата буква от името си. Л като Лудвиг.

– Ти си красивото ми момче, знаеш ли? – каза мама и внимателно го среса.

Той само кимна. Да, знаеше. Той беше красивото момче на мама. Откакто го прибраха у дома, тя му го повтаряше отново и отново, а на него никога не му омръзваше да го чува. Понякога си спомняше за миналото. За мрака, за самотата. Но стигаше само за миг да погледне красивото привидение, което сега беше негова майка, и спомените се разтваряха във въздуха и изчезваха. Като че миналото никога не бе съществувало.

Беше току-що изкъпан и мама го бе загърнала в зеления халат на жълти цветя.

– Съкровището ми иска ли малко сладолед?

– Ще го разглезиш – чу се гласът на баща му откъм вратата.

– Какво лошо има в това? – сопна се мама.

Той се сви дълбоко в хавлиения халат и си сложи качулката, за да се скрие от строгите думи, които отекваха между плочките. Да се скрие от мрака, който отново изплуваше на повърхността.

– Казвам само, че му правиш лоша услуга, като го глезиш.

– Да не намекваш, че не знам как да отглеждам сина ни?

Очите на майка му потъмняха, като че бяха бездънни. Сякаш искаше да унищожи баща му само с поглед. И както обикновено, гневът й стопи яда на баща му. Щом тя се изправи и тръгна към него, той сякаш се смали. Сви се и стана малък. Малък, сив баща.

– Ти знаеш най-добре – измърмори и излезе, забил поглед в пода.

После го чуха, че се обува и внимателно затваря външната врата. Татко отново отиваше на разходка.

– Той не ни интересува – прошепна мама в ухото му, скрито под зеления плат. – Ти и аз се обичаме. Само ти и аз.

Той се притисна към гърдите й като малко животинче и я остави да го утешава.

– Само ти и аз – шепнеше тя.

4

– Не! Не искам!

С тези думи Мая изчерпа голяма част от оскъдния си речников запас. Беше петък сутрин и Патрик се опитваше отчаяно да я остави на грижите на Ева, лелката от детската градина. Дъщеря му се беше вкопчила здраво в крака му и виеше. Накрая се наложи да освободи пръстите й един по един. Късаше му се сърцето да гледа как протяга ръце към него, докато я отвеждат. Просълзеният й вик „Татко!“ отекваше в главата му, докато вървеше към колата. После стоя дълго с ключовете в ръка, загледан през предното стъкло. Това продължаваше вече два месеца и сигурно беше още един от начините на Мая да реагира на бременността на Ерика.

Патрик трябваше да се справя с непокорството й сутрин. Сам го бе предложил. На Ерика й бе твърде трудно да облича и съблича Мая, а да се наведе и да й помогне да си завърже обувките, беше немислимо. Така че нямаше алтернатива. Но ежедневната борба беше изморителна, а и започваше много преди да стигнат до детската градина. Още когато тръгнеше да я облича, Мая се вкопчваше в него и се заинатяваше. Срамуваше се да признае, но понякога той толкова се изнервяше, че я хващаше малко по-грубо и тя писваше още по-пронизително. После се чувстваше като най-лошия родител на света.

Разтърка уморено очи, пое дълбоко въздух и стартира двигателя. Но вместо да потегли към Танумсхеде, някакъв импулс го накара да завие към вилната зона след квартал Кулен. Паркира пред къщата на семейство Шелнер и тръгна нерешително към вратата. Всъщност трябваше да предупреди, че ще идва, но ето че беше тук. Вдигна ръка и почука с кокалчетата на ръката си по бялата дървена врата. На нея още висеше коледен венец. Никой не се беше сетил да го свали.

Вътре не се чу нищо, така че Патрик почука отново. Може би нямаше никой вкъщи. Но тогава се чуха стъпки и Сия отвори вратата. Щом го видя, цялото й тяло се напрегна и той побърза да поклати глава.

– Не, не идвам за това – каза той, като и двамата знаеха какво има предвид.

Раменете й се свиха и тя отстъпи встрани, за да му направи път.

Патрик се събу и окачи якето си на една от малкото кукички, които не бяха заети с младежки връхни дрехи.

– Просто реших да се отбия да поговорим – каза той и изведнъж се зачуди как да изрази смътните си размишления.

Сия кимна и влезе в кухнята, която беше вдясно от коридора. Патрик я последва. Вече беше влизал в къщата на няколко пъти. В дните след изчезването на Магнус бяха седели на кухненската маса от бял бор, преповтаряйки всичко отново и отново. Той я бе разпитвал за неща, които би трябвало да си останат лични, но бяха престанали да бъдат такива в мига, в който Магнус Шелнер бе излязъл през вратата и така и не се бе върнал.

Домът им изглеждаше непроменен. Приятен и простичък, малко разхвърлян, като навсякъде личаха следи от небрежни тийнейджъри. Но последния път, когато двамата седяха тук, наоколо все още витаеше надежда. Сега отчаянието лежеше като похлупак над всичко. Включително и над Сия.

– Остана малко торта. Лудвиг имаше рожден ден вчера – каза тя апатично, стана и извади четвърт „Принцеса“ от хладилника.

Патрик се опита да откаже, но Сия вече вадеше чинии и прибори. Стана му ясно, че днес ще закусва торта.

– На колко стана? – попита Патрик и си отряза толкова тънко парче, колкото позволяваше благоприличието.

– На тринайсет – отговори Сия, докато режеше малко торта и за себе си, и по устните й се мерна усмивка.

На Патрик му се прииска да я накара да хапне повече, толкова беше отслабнала през последните месеци.

– Чудна възраст. Или пък не – каза Патрик и чу напрежението в гласа си.

Сметаната сякаш набъбваше в устата му.

– Толкова прилича на баща си – каза Сия и лъжицата й издрънча в чинията. Тя я остави и погледна Патрик. – Какво има?

Той се прокашля.

– Може би съм тръгнал за зелен хайвер, но знам, че искаш да правим всичко възможно, така че извинявай, ако...

– Просто кажи какво има – прекъсна го Сия.

– Ами, чудя се за нещо. Магнус беше приятел с Кристиан Тюдел. Откъде се познаваха?

Сия го погледна въпросително, но вместо да му зададе контра въпрос, се замисли.

– Всъщност не знам. Мисля, че се запознаха много скоро след като Кристиан се премести тук със Сана. Тя си е нашенско момиче. Това беше преди около седем години. Да, така излиза, защото Сана забременя с Мелкер много бързо, а той сега е на пет. Помня, че си говорихме колко бързо се случи.

– Чрез теб и Сана ли се запознаха?

– Не, Сана е с десет години по-млада от мен, така че дотогава не бяхме общували. Честно казано, не си спомням как стана. Помня само, че Магнус предложи да ги поканим у дома на вечеря и оттогава се срещахме доста често. Със Сана нямаме кой знае колко общо, но тя е сладко момиче, а и на Елин и Лудвиг им е забавно да си играят с момченцата. Освен това определено харесвам Кристиан повече от другите приятели на Магнус.

– А кои са те?

– Старите му другари от детинство, Ерик Линд и Кенет Бенгтсон. Общувах с тях и съпругите им най-вече заради Магнус. Те са адски различни според мен.

– Ами Магнус и Кристиан? Колко близки бяха?

Сия се усмихна.

– Кристиан няма близки приятели. Често е малко мрачен и не е особено лесно да го опознаеш. Но с Магнус беше съвсем различно. Мъжът ми имаше такъв ефект върху хората, караше ги да се отпускат. Всички го харесваха.

Тя преглътна и Патрик си даде сметка, че тя говори за съпруга си сякаш вече го няма.

– Защо питаш за Кристиан, между другото? Нали не се е случило нещо? – добави Сия притеснено.

– Не, нищо сериозно.

– Чух какво е станало на партито за книгата му. Бях поканена, но щях да се почувствам неловко да отида без Магнус. Надявам се Кристиан да не се обиди, че не съм отишла.

– Не мисля, че ще се обиди – успокои я Патрик и продължи: – Изглежда, някой му е изпращал писма със заплашително съдържание повече от година. Може би се ловя за сламки, но все пак исках да те питам дали и при Магнус е имало нещо подобно. Те се познаваха и би могло да има някаква връзка.

– Заплашителни писма? – каза Сия. – Не мислиш ли, че ако имаше такива, вече щях да съм го съобщила? Защо бих укрила нещо, което може да помогне да разберете какво се е случило с Магнус?

Гласът й се повиши и стана писклив.

– Напълно съм убеден, че щеше да ни кажеш, ако знаеше нещо – побърза да каже Патрик. – Но не е ли възможно Магнус да не ти е казал, за да не те тревожи?

– Тогава как бих могла да знам нещо?

– Опитът ми сочи, че съпругите усещат много неща, без мъжете им непременно да са говорили за тях. Или поне с моята жена е така.

Сия отново се усмихна.

– Да, тук имаш право. Вярно е, щях да разбера, ако нещо тежеше на Магнус. Но той беше безгрижен както обикновено. Магнус беше най-стабилният и надежден човек на света, почти винаги се чувстваше щастлив и позитивно настроен. Понякога това ме вбесяваше, случвало се е и да опитам да провокирам някаква реакция в него, ако аз самата съм била кисела и раздразнена. Но никога не съм успявала. Магнус си беше такъв. Ако нещо го е притеснявало, той щеше да ми каже, а ако по някаква причина не го направеше, все пак щях да забележа. Той ме познаваше отлично, както и аз него. Знаехме всичко един за друг.

Гласът й бе уверен и Патрик разбра, че тя наистина вярва в казаното. Но въпреки това се съмняваше. Човек никога не знае всичко за другия. Дори за този, с когото живее и когото обича.

Той я погледна.

– Извини ме, ако отивам твърде далеч, но може ли да огледам малко наоколо? За да добия по-ясна представа що за човек е бил Магнус.

Въпреки че вече говореха за съпруга й сякаш не е между живите, Патрик веднага съжали за начина, по който формулира последното изречение. Сия обаче не го изкоментира. Вместо това направи жест към вратата и каза:

– Можеш да гледаш колкото искаш. Правете каквото искате, питайте каквото искате, само го намерете – каза тя и почти агресивно избърса една сълза с опакото на ръката си.

Патрик усети, че тя иска да остане сама за малко, така че се възползва и стана от мястото си. Започна с всекидневната. Изглеждаше като в хиляди други шведски домове. Голям, тъмносин диван от „Икеа“. Библиотека „Били“ с вградено осветление. Плосък телевизор върху поставка от същото светло дърво като масата пред дивана. Дребни украшения и спомени от пътувания, снимки на децата по стените. Патрик се приближи до голяма рамкирана сватбена снимка, която висеше над дивана. Не беше традиционен, вдървен портрет. Магнус лежеше на една страна в тревата, подпрял глава с ръката си, облечен с фрак. Сия стоеше точно зад него, носеше сватбена рокля с множество финтифлюшки. Усмихваше се широко, стъпила решително с единия си крак върху Магнус.

– Родителите ни за малко да умрат от ужас, когато видяха сватбената снимка – каза Сия зад него и Патрик се обърна.

– Малко е... различна.

Той отново погледна снимката. Вярно, беше срещал Магнус няколко пъти, откакто той се премести във Фелбака, но двамата никога не си бяха разменяли нещо повече от обичайните учтивости. Сега, като гледаше откритото, щастливо лице, Патрик почувства спонтанно, че Магнус би му допаднал.

– Може ли да се кача горе? – попита той.

Сия кимна, облегната на рамката на вратата.

Покрай стълбите също бяха окачени снимки и Патрик спря, за да ги разгледа. Свидетелстваха за богат живот, фокусиран върху семейството и радостта от малките неща. И ясно се виждаше, че Магнус е бил нечувано горд с децата си. Една конкретна снимка накара стомаха му да се свие. Снимка от почивка. Магнус се усмихваше, прегърнал Елин и Лудвиг, които стояха от двете му страни. Погледът му беше изпълнен с толкова щастие, че Патрик не издържа. Обърна се и изкачи оставащите стъпала до горния етаж.

Първите две стаи бяха на децата. Лудвиг се оказа изненадващо спретнат. По пода нямаше разхвърляни дрехи, леглото беше оправено, а на бюрото имаше кутия за химикалки и всичко бе изрядно подредено. Личеше и голям интерес към спорта. На почетно място над леглото бе окачена фланелка на националния отбор с автограф от Златан. Като се изключи тениската, доминираха снимки на ИФК „Гьотеборг“.

– Лудвиг и Магнус опитваха да ходят на възможно най-много от мачовете им.

Патрик се сепна. Гласът на Сия отново го изненада. Тя явно умееше да ходи леко и безшумно, защото не я бе чул да се качва по стълбите.

– Подредено хлапе.

– Да, точно като баща си. Най-вече Магнус чистеше и подреждаше вкъщи. Аз съм по-небрежната. Ако надникнеш в следващата стая, ще разбереш кое от децата се е метнало на мен.

Патрик отвори следващата врата, въпреки предупредителната табела, на която с големи букви пишеше: „ПОЧУКАЙ, ПРЕДИ ДА ВЛЕЗЕШ!“.

– Олеле – възкликна Патрик и отстъпи назад.

– Да, олеле е точната дума – въздъхна Сия и скръсти ръце, за да не започне да разчиства бъркотията.

А стаята на Елин наистина беше неописуемо разхвърляна. И розова.

– Мислех, че рано или късно ще надрасне розовия си период, но увлечението й по-скоро ескалира. Сега е преминала от нежнорозово към яркорозово.

Патрик примигна. Така ли щеше да изглежда стаята на Мая след години? Ами ако близнаците бяха момичета? Щяха да го удавят в розово.

– Отказала съм се. Карам я да държи вратата затворена, така поне не ми се налага да виждам този ужас. От време на време само подушвам, за да се уверя, че вътре не е замирисало на мърша.

Тя потръпна от собствения си избор на думи, но веднага продължи:

– Магнус не искаше и да чуе за такова безредие. Но аз го убедих да остави Елин на мира. И аз бях такава като дете, така че знаех, че това ще доведе само до ненужни разправии. Аз станах по-подредена, когато заживях в собствен апартамент, и мисля, че същото ще е и с Елин.

Тя затвори вратата и посочи към последната стая.

– Това е спалнята ни. Не съм местила нещата на Магнус.

Първото, което направи впечатление на Патрик, беше, че с Ерика имаха същото спално бельо. На синьо и бяло каре, купено от „Икеа“. По някакъв начин това влоши настроението му. Почувства се уязвим.

– Магнус спеше откъм прозореца.

Патрик отиде от неговата страна. Би предпочел да разгледа стаята на спокойствие. Имаше чувството, че си пъха носа в неща, които не го засягат, и това чувство се засилваше, когато Сия го наблюдаваше. Нямаше представа какво търси. Просто усещаше, че трябва да се приближи до Магнус Шелнер, да започне да мисли за него като за човек от плът и кръв, а не просто снимка на стената в управлението. Погледът на Сия продължаваше да пробожда гърба му и накрая той се обърна към нея.

– Не ме разбирай погрешно, но може ли да огледам стаята сам?

Надяваше се, че тя ще го разбере.

– Извинявай, разбира се – каза тя и се усмихна извинително. – Сигурно е досадно да ти вися на главата. Ще сляза долу да свърша някои неща, така че можеш да плячкосваш на воля.

– Благодаря – каза Патрик и седна на ръба на леглото.

Започна от нощното шкафче. На него имаше само очила, купчина листа, които се оказаха ръкописът на „Русалката“, празна чаша и блистер алведон^8. Патрик издърпа чекмеджето и надникна вътре. Нищо не събуди интереса му. Книга джобно издание, „Слънчева буря“ на Оса Ларшон, кутийка с тапи за уши и опаковка таблетки за гърло.

8 Обезболяващо лекарство на базата на парацетамол. – Б. пр.

Патрик се изправи и отиде до гардеробите, които покриваха цялата къса стена на спалнята. Засмя се, когато отвори плъзгащите се врати и видя още един нагледен пример за казаното от Сия за различното им чувство за ред. Половината на гардероба, която гледаше към прозореца, беше малко чудо. Всичко лежеше прилежно сгънато и сортирано в телени кошници: чорапи, бельо, вратовръзки и колани. Отгоре висяха изгладени ризи и сака, както и пуловери и тениски. На Патрик му се зави свят само при мисълта за тениски, окачени на закачалки. Самият той в най-добрия случай ги наблъскваше в чекмеджето, та по-късно, когато трябваше да ги облече, да псува, че са намачкани.

Частта на Сия повече наподобяваше неговата система. Всичко беше разбъркано, сякаш някой е нахвърлял дрехите вътре и бързо-бързо е затворил гардероба.

Патрик огледа леглото. Имаше нещо сърцераздирателно в легло със само една оправена половина. Зачуди се дали човек може да свикне да спи в двойно легло, което е наполовина празно. Самата мисъл да спи сам, без Ерика, му се струваше невъзможна.

Когато се върна в кухнята, Сия тъкмо раздигаше чиниите. Погледна го въпросително и той каза приятелски:

– Благодаря, че ми разреши да огледам. Не знам дали ще е от някакво значение, но вече ми се струва, че знам малко повече за Магнус и какъв човек е бил... какъв е.

– Има значение. За мен.

Той се сбогува и излезе навън. Спря на стълбите и погледна увехналия венец, който висеше на вратата. След кратко колебание го свали. С чувството си за подреденост Магнус не би искал венецът да стои там.

Двете деца крещяха с всички сили. Гласовете им отекваха между стените на кухнята и той си помисли, че главата му ще се пръсне. Не беше се наспивал нормално от няколко нощи. Мислите се въртяха неспирно в главата му и се налагаше внимателно да анализира всяка една поотделно, за да може да премине към следващата.

През нощта дори се зачуди дали да не се оттегли в рибарската колиба до брега и да седне да пише. Но спокойната нощ и мракът навън само щяха да дадат повече простор на демоните му и нямаше да може да ги заглуши с писане. Затова остана да лежи и да се взира в тавана, докато отчаянието го обграждаше от всички страни.

– Я престанете!

Сана разтърва момчетата, които се биеха за кутия „О’бой“9, която някак се беше оказала твърде близо до тях. После тя се обърна към Кристиан, който се взираше пред себе си. Сандвичът му си стоеше на масата неизяден, а чашата кафе бе недокосната.

9 Вид шоколадова напитка. – Б. р.

– Не бих отказала малко помощ!

– Спах лошо – отвърна той и отпи глътка от студеното кафе.

После стана и го изля в мивката, сипа си ново и добави малко мляко.

– Разбирам напълно, че точно сега ти се е насъбрало много, и знаеш, че те подкрепях през цялото време, докато работеше над книгата. Но дори и моето търпение си има граници.

Сана измъкна лъжицата от ръката на Нилс, който тъкмо се канеше да фрасне с нея батко си по челото. Хвърли я в мивката и си пое дъх, като че събираше сили, преди да излее всичко, което й се бе натрупало. На Кристиан му се прииска да можеше да натисне „пауза“ и да я накара да изчака. Нямаше сили за това.

– Не казах нищо, когато от работа отиваше директно в бараката да пишеш. Прибирах децата от детска градина, готвех вечеря, хранех ги, разтребвах, миех им зъбите, четях им приказки и ги слагах да си легнат. Вършех всичко това, без да мрънкам, докато ти се отдаваше на шибаното си творчество!

Последната дума беше пропита със сарказъм, какъвто той не бе долавял по-рано у нея. Затвори очи и опита да залости отвън нападателните думи. Но тя продължи неумолимо:

– И намирам за чудесно, че всичко върви добре. Че издадоха книгата ти и ти, изглежда, си новата изгряваща звезда. Мисля, че е прекрасно и не ми се зловиди. Но какво остава за мен? Никой не ме хвали, никой не ме поглежда и не ми казва: „Боже, Сана, ти си страхотна. Какъв късметлия е Кристиан, че те има“. Дори ти не го казваш. Приемаш за даденост аз да робувам вкъщи с децата и домакинството, докато ти правиш „каквото трябва“. – Тя изобрази кавички с пръсти. – И да, правя го. С готовност нося всички на гърба си. Знаеш, че обичам да се грижа за децата, но от това работата не става по-лека. Така че бих искала поне едно шибано благодаря от твоя страна. Толкова ли е много?

– Сана, не сега, децата ни слушат... – каза Кристиан, но осъзна, че това изобщо не беше правилният отговор.

– Не, ти винаги имаш извинение да не говориш с мен, да не ме взимаш на сериозно! Или си твърде уморен, или нямаш време, защото трябва да пишеш, или не искаш да говориш пред децата, или, или, или...

Момчетата се бяха смълчали и гледаха родителите си с изплашени погледи. Кристиан усети как гневът измества умората му. Ненавиждаше този навик на Сана и двамата го бяха обсъждали многократно. Тя не се свенеше да намесва децата в споровете им. Той знаеше, че тя ще опита да привлече момчетата на своя страна в борбата, която все по-явно се разгаряше помежду им. Но какво можеше да направи? Наясно бе, че разногласията им се дължат на факта, че не я обича и никога не я е обичал. И че тя го знае, макар и да не иска да го признае пред себе си. Кристиан дори я бе избрал тъкмо поради тази причина – че не би могъл да я обича. Не и така, както...

Той удари с юмрук по масата и Сана и децата се стреснаха от неочакваното движение. Ръката силно го заболя, което и беше търсеният ефект. Болката прогони всичко, за което не можеше да си позволи да мисли, и той усети, че си възвръща самообладанието.

– Няма да водим този спор сега – каза той лаконично, като избягваше да гледа Сана в очите.

Тръгна към коридора, сложи си якето и обувките и излезе, като през цялото време усещаше погледа й в гърба си. Последното, което чу, преди да тръшне вратата, беше как Сана казва на децата, че баща им е идиот.

Най-лошото беше скуката. Да запълва часовете, през които момичетата са на училище, с нещо, което да й се струва поне малко смислено. Не че нямаше какво да прави. Да се грижиш за това, животът на Ерик да протича безметежно, не беше работа за мързеливци. Ризите му винаги трябваше да са окачени на закачалка, изпрани и изгладени, вечѐрите с бизнес сътрудниците трябваше да се планират и организират, а домът им винаги трябваше да блести от чистота. Вярно, че бяха наели домашна помощница, която идваше веднъж седмично, но все пак имаше ежедневни неща, за които да се грижи. Десетки дреболии, които трябваше да са безупречни, но без Ерик да забелязва положените усилия. Само дето това беше ужасно отегчително. Докато момичетата бяха малки, Луис обичаше да стои вкъщи. Обичаше задълженията, свързани с бебетата, дори смяната на пелените, нещо, на което Ерик не бе отделил и секунда. Но за нея това не беше проблем, чувстваше се необходима. Значима. Беше центърът на детския им свят, тази, която сутрин става преди тях и кара слънцето да грейне.

Но това време отдавна отмина. Момичетата ходеха на училище. Отделяха време само за приятели и развлечения и гледаха на нея главно като на обслужващ персонал. Точно както и Ерик. Освен това, за свое съжаление, виждаше, че дъщерите й са започнали да стават нетърпими. Ерик компенсираше своята липса на ангажираност с живота им, като им купуваше всичко, което си харесаха, а презрението му към Луис бе заразило и тях.

Тя прокара ръка по кухненския плот. Италиански мрамор, внесен по поръчка. Ерик сам го беше избрал по време на едно от бизнес пътуванията си. Луис не го харесваше. Беше твърде студен и твърд. Ако имаше думата, щеше да избере нещо от дърво, може би тъмен дъб. Отвори един от лъскавите гладки шкафове. От тях лъхаше още хлад, още стил без всякакъв уют. Към кухненския си плот от тъмен дъб би добавила бели шкафове, грубо издялани и боядисани на ръка, така че движенията на четката да си личат и да вдъхват живот на помещението.

Обви с ръка една от големите чаши за вино. Сватбен подарък от родителите на Ерик. Ръчна изработка, естествено. Още по време на сватбената вечеря майката на Ерик й изнесе лекция за малката, но уникална стъкларска работилница в Дания, откъдето бяха поръчали скъпите чаши.

Тялото й потръпна и ръката й се разтвори като че по собствена воля. Чашата се пръсна на хиляди парченца по пода от черни морски камъни. Той, разбира се, също беше от Италия. Това беше едно от многото общи неща между Ерик и родителите му – шведското никога не бе достатъчно добро за тях. От колкото по-далеч идваше нещо, толкова по-добре. Стига да не ставаше дума за Тайван, естествено. Луис се изсмя, протегна се за нова чаша и прекрачи разбитите стъкла. Целеустремено се насочи към кутията вино, която стоеше на кухненския плот. Ерик се присмиваше на този й избор. Той признаваше само бутилирано вино, струващо стотици крони^10 за литър. Дори не би му хрумнало да омърси небцето си с вино за двеста крони кутията. Понякога тя напук пълнеше чашата му от канелката, вместо от снобарските френски или южноафрикански бутилки, винаги придружени с многословни описания на специалните характеристики на виното. Странно, но нейното евтино вино, изглежда, имаше същите специфични особености, защото Ерик никога не забелязваше разликата.

10 Една крона се равнява на около 21 стотинки, като курсът не се е изменял значително през последните години. – Б. пр.

Подобни дребни действия на отмъщение правеха съществуването й поносимо и й помагаха да пренебрегва факта, че той продължава да настройва момичетата срещу нея, че я третира като боклук и чука шибаната й фризьорка.

Луис постави чашата под канелката и я напълни до ръба. После я вдигна в знак на наздраве с отражението си в неръждаемата стомана на вратата на хладилника.

Ерика не спираше да мисли за писмата. Крачеше напред-назад из къщата, но след известно време й се наложи да седне до кухненската маса, защото в кръста й се обади тъпа болка. Взе тефтера и химикалката, които лежаха на масата, и започна бързо да нахвърля това, което си спомняше от писмата, прочетени в дома на Кристиан. Имаше добра памет за текстове, така че беше почти сигурна, че е успяла да възстанови по-голямата част.

Препрочиташе написаното отново и отново и с всеки следващ път кратките редове й се струваха все по-заплашителни. Кой има причина да изпитва такъв гняв към Кристиан? Ерика поклати глава. Невъзможно бе да прецени дали текстът е написан от мъж, или жена. Но нещо в тона, изразите и синтаксиса на изреченията й говореше за женска омраза. Не мъжка.

Протегна се колебливо към мобилния телефон, но прибра ръката си обратно. Сигурно беше глупаво. Но след като прочете думите в тефтера още веднъж, тя взе телефона и набра мобилен номер, който знаеше наизуст.

– Габи.

Шефката на издателството отговори още след първия сигнал.

– Здрасти, Ерика е.

– Ерика! – Пискливият глас на Габи се покачи с една октава и се наложи Ерика да дръпне слушалката на известно разстояние от ухото си. – Как е, миличка? Има ли бебета на път? Знаеш, че близнаците подраняват!

Ако се съди по околните шумове, Габи като че ли беше навън.

– Не, още няма бебета – каза Ерика и се опита да прикрие раздразнението си. Не разбираше защо хората държаха да й обясняват, че близнаците подранявали. Като му дойде времето, ще разбере и сама. – Звъня във връзка с Кристиан.

– Да, как е той? – попита Габи. – Няколко пъти го търсих, но малката му женичка само ми предава, че не бил вкъщи, на което не вярвам и за миг. Наистина беше ужасно, че така му прилоша онази вечер. Утре е първото подписване на книги и трябва бързо да съобщим, ако се налага да го отложим, което би било крайно неприятно.

– Срещнах се с него и би трябвало да е в състояние да подписва утре. Не се притеснявай за това – каза Ерика и се подготви да повдигне въпроса, който всъщност искаше да обсъди.

Пое си дълбоко дъх, поне доколкото ограниченият капацитет на дробовете й позволяваше, и продължи:

– Има нещо, което искам да те питам.

– Питай направо.

– Получавали ли сте нещо в издателството, което да засяга Кристиан?

– Какво имаш предвид?

– Ами чудя се дали сте получавали писма или мейли за или до Кристиан. Такива със заплашително съдържание?

– Заплахи?

Ерика започваше все повече да се чувства като дете, което клюкари свой съученик, но вече бе твърде късно да спре.

– Да, работата е там, че Кристиан е получавал заплахи от година и половина, горе-долу откакто е започнал работа по книгата. И виждам, че е притеснен, дори и да не иска да го признае. Помислих си, че може би и в издателството сте получили нещо.

– Не, ама какво говориш? Нищо такова не сме получавали. Пише ли от кого са? Кристиан знае ли кой ги праща?

Габи произнесе последните думи по-тихо, а шумът от токчетата й вече не се чуваше, така че сигурно беше спряла.

– Анонимни са, не мисля, че Кристиан знае от кого са. Но ти го познаваш, не е сигурно, че би казал нещо, дори и да знаеше. Ако не беше Сана, нямаше да разбера какво става. В сряда припадна, защото картичката в букета, който получи, изглежда, е била от човека, написал писмата.

– Това е пълна лудост! Има ли нещо общо с книгата?

– И аз го попитах същото. Но той твърди уверено, че няма кой да се разпознае в текста.

– Направо ужасно. Ще ми се обадиш ли, ако научиш нещо повече?

– Ще опитам – каза Ерика. – И моля те, не казвай на Кристиан, че съм ти разказала.

– Няма, разбира се. Ще си остане между нас. Ще следя внимателно каква кореспонденция получаваме за Кристиан. Книгата излиза на пазара и скоро сигурно ще запристигат писма.

– Рецензиите са добри – каза Ерика, за да смени темата.

– Направо фантастични! – възкликна Габи така ентусиазирано, че Ерика отново трябваше да отмести слушалката от ухото си. – Вече чух името на Кристиан да се споменава в едно и също изречение с Огустприсет^11. Да не говорим, че десет хиляди копия вече са на път към книжарниците.

11 Литературна награда, връчвана ежегодно от Асоциацията на шведските издатели. Наградата носи името на писателя Огуст Стриндберг. – Б. пр.

– Невероятно! – каза Ерика и сърцето й подскочи от гордост.

Тя най-добре знаеше колко се бе измъчил Кристиан с ръкописа и се радваше неимоверно, че усилията му явно дават плод.

– Така е – изчурулика Габи. – Миличка, сега трябва да затварям. Имам да проведа някои разговори.

Имаше нещо в последното изречение на Габи, което разтревожи Ерика. Не биваше да звъни на издателката, преди да се поуспокои. Трябваше да мисли, преди да действа. Сякаш в знак на съгласие един от близнаците я ритна здраво в ребрата.

Беше такова странно чувство. Щастие. Ана постепенно го бе приела и се учеше да живее с него. Но не го беше изпитвала от толкова много време. Ако въобще й се бе случвало преди.

– Дай ми я!

Белинда се втурна след Лисен, най-малката дъщеря на Дан, която с писък се скри зад Ана. Малката сестра беше стиснала в ръка четката за коса на Белинда.

– Не съм ти я давала назаем! Върни ми я.

– Ана...

Гласът на Лисен беше умолителен, но Ана я избута пред себе си, като я придържаше леко.

– Ако си взела четката на Белинда без разрешение, трябва да й я върнеш.

– Видя ли! – намеси се Белинда.

Ана й хвърли предупредителен поглед.

– А ти, Белинда, не бива да гониш малката си сестра из цялата къща.

Белинда сви рамене.

– Тя си е виновна, щом ми взима нещата.

– Чакай да се появи братчето – отвърна Лисен. – Ще строши всичко твое!

– Аз скоро ще се преместя, така че ще чупи твоите неща – каза Белинда и изплези език.

– Ей, ти на осемнайсет ли си, или на пет? – каза Ана, но не можа да не се разсмее. – И защо сте толкова сигурни, че е момче?

– Защото мама казва, че когато дупето ти е толкова голямо, значи ще е момче.

– Шт – каза Белинда и погледна остро Лисен, която не разбра какъв точно беше проблемът. – Извинявай – добави тя.

– Всичко е наред.

Ана се усмихна, но същевременно се почувства малко засегната. Значи, бившата жена на Дан смяташе, че ханшът й е широк. Но дори и такива коментари, в които – трябва да признае – имаше известна истина, не можеха да помрачат доброто й настроение. Преди бе стигнала абсолютното дъно, без да преувеличава. Ема и Адриан бяха в същото положение, но въпреки всичко, което преживяха, се превърнаха в две уверени и щастливи деца. Понякога не можеше да повярва, че всичко това е истина.

– Ще се държиш добре, когато пристигнат гостите, нали? – попита мама и го погледна сериозно.

Той кимна. Не би си и помислил да се държи невъзпитано, та мама да се срамува от него. Не искаше нищо друго, освен да й угажда, така че тя да продължава да го обича.

Чу се звънецът на вратата и мама рязко се изправи. „Пристигнаха.“ Той долови очакването в гласа й. Интонацията й го притесни. Понякога, когато в гласа й се прокраднеше същият лек звън, който сега отекна между стените на спалнята, мама се превръщаше в друг човек. Но не беше задължително и сега да стане така.

– Да взема ли палтото ти?

Чу баща си да разговаря с гостите в антрето долу.

– Ти върви пръв, аз ей сега идвам.

Мама му махна с ръка и той усети парфюма й.

Тя седна пред тоалетната масичка и още веднъж провери косата и грима си, възхищавайки се на образа си в голямото огледало. Той остана прав, вперил в нея захласнат поглед. Между веждите й се образува бръчка, когато погледите им се срещнаха в огледалото.

– Не ти ли казах да слизаш долу? – каза тя остро и за един кратък миг той усети как отново потъва в мрака.

Сведе глава засрамено и тръгна към глъчката в хола. Ще се държи прилично. Мама няма да има причина да се срамува от него.

5

Студеният въздух раздираше трахеята му. Обичаше това чувство. Всички го смятаха за луд, когато тръгнеше да бяга посред зима. Но той предпочиташе да изминава милите в зимния студ, отколкото да тича в задушната лятна жега. А през уикендите се възползваше от свободното време и правеше допълнителна обиколка.

Кенет хвърли поглед на ръчния си часовник. Имаше всичко необходимо, за да извлече максимума от бягането. Измерваше пулса и крачките си и дори пазеше времената от последните тренировки.

Целта му в момента беше Стокхолмският маратон. Вече бе участвал в него два пъти, както и в Копенхагенския. Тренираше бягане от двайсет години и ако можеше да избира, би предпочел след още двайсет-трийсет години да умре по средата на някое състезание. Защото когато тичаше, когато краката му прелитаха над земята и ритмичните крачки сякаш се сливаха с ударите на сърцето му, изпитваше нещо неповторимо. Дори умората, дори сковаването на краката, когато в мускулите му се натрупаше млечна киселина, бяха неща, които се научаваше да цени все повече с всяка изминала година. Чувстваше се жив, когато тича. Това беше най-доброто обяснение.

Щом наближи дома си, забави темпото. Спря пред вратата и за кратко остана да тича на място, след което се хвана за парапета, за да разтегне бедрените си мускули. Издишаше бяла пара и се чувстваше чист и силен след изминаването на две мили^12 със сравнително бързо темпо.

12 Една шведска миля се равнява на десет километра. – Б. пр.

– Кенет, ти ли си? – чу гласа на Лисбет откъм гостната, когато затвори външната врата.

– Аз съм, мила. Само да си взема душ и ще дойда при теб.

Завъртя смесителя и когато кабината се изпълни с пара, пристъпи под острата струя. Това беше най-приятната част. Беше толкова хубаво, че с нежелание спря душа. Потръпна, когато излезе навън. В сравнение с душкабината, банята му се струваше като иглу.

– Ще донесеш ли вестника?

– Разбира се, скъпа.

Дънки, тениска, пуловер и беше готов. Мушна босите си крака в кроксовете, които бе купил през лятото, и изтича до пощенската кутия. Когато вдигна вестника, забеляза бял плик, заклещен на дъното на кутията. Явно го беше пропуснал предния ден. Стомахът го сви при вида на името му, изписано с черно мастило. Не и още едно!

Веднага щом влезе вътре, разкъса плика и измъкна картичката. Зачете текста на крак, още в антрето. Беше кратък и чудноват.

Кенет обърна картичката, за да види дали има нещо от задната страна. Но не. Единственото съобщение бяха двата загадъчни реда.

– Къде се дяна, Кенет?

Той бързо прибра писмото.

– Просто проверявах нещо. Ей сега идвам.

Тръгна към стаята на Лисбет с вестника в ръка. Бялата картичка с елегантния почерк изгаряше задния му джоб.

Усещаше се така, сякаш редовно вземаше наркотик. Чувстваше се зависима от адреналина, който нахлуваше във вените й, когато проверяваше пощата му, тършуваше из джобовете му и преглеждаше подробно сметката за телефона. Всеки път, когато не откриеше нищо подозрително, усещаше как цялото й тяло се отпуска. Но това не продължаваше дълго. Тревогата бързо се натрупваше отново и напрежението в тялото й постепенно се покачваше до такава степен, че заглушаваше разума, който й казваше да спре. Тогава пак сядаше пред компютъра. Влизаше в пощата и въвеждаше потребителското име и паролата му, която бе отгатнала доста лесно. Той ползваше една и съща комбинация навсякъде – рождения си ден, – така че винаги да я помни.

В действителност нямаше повод да изпитва чувството, което разкъсваше гърдите й и дращеше вътрешностите й, докато не й се прииска да закрещи. Кристиан никога не бе правил нещо, което да й даде основание да го подозира. През годините, през които го бе шпионирала, не откри и най-малката улика за нещо нередно. Той бе като отворена книга, но въпреки това... От време на време Сана чувстваше, че той е някъде другаде, на място, до което тя няма достъп. И защо разказваше толкова малко за миналото си? Казваше, че родителите му са починали отдавна, и така и не намираше повод да я запознае с някой от роднините си, а такива все трябваше да има. Нямаше и приятели от детство, нито му се обаждаха стари познати. Сякаш бе започнал съществуването си от момента, в който я срещна и се премести във Фелбака. Дори не бе успяла да види апартамента му в Гьотеборг, където живееше, когато се запознаха. Той нае транспортна фирма, отиде там без нея и се върна с нищожно количество лични вещи.

Сана прегледа набързо писмата в пощенската му кутия. Имаше няколко от издателството, няколко от вестници, които искаха да го интервюират, както и едно от общината във връзка с работата му в библиотеката. Нищо повече.

Изпита същото блаженство, както всеки път, когато излизаше от пощата му. Преди да изключи компютъра, направи рутинна проверка на историята на уеб браузъра му, но и там нямаше нищо необичайно. Кристиан беше посетил страниците на „Експресен“, на „Афтонбладет“ и на издателството и бе търсил нова детска седалка за кола в Блокет^13.

13 Най-големият шведски сайт за покупки и продажби. – Б. пр.

Но нали получаваше онези писма? Той упорито твърдеше, че не знае кой му изпраща загадъчните съобщения. Но въпреки това в интонацията му имаше нещо, което противоречеше на думите му. Сана не можеше да напипа какво точно не беше наред и това я побъркваше. Какво не й е разказал? Кой праща писмата? Някоя бивша любовница? Или настояща?

Стисна и отпусна юмруци и си наложи да диша спокойно. Мимолетното облекчение вече се беше изпарило и тя напразно се мъчеше да си втълпи, че всичко е наред. Сигурност. Само за това настояваше. Искаше просто да е уверена, че Кристиан я обича.

Но дълбоко в себе си знаеше, че той никога не й е принадлежал. Че винаги е търсил нещо друго, някого другиго, през всичките им години на съвместен живот. Знаеше, че никога не я е обичал. Не и истински. И че някой ден ще намери жената, с която в действителност иска да бъде, която наистина обича, и тогава тя ще остане сама.

Както седеше на стола пред компютъра, Сана обви ръце около себе си. После се изправи. Сметката за мобилния телефон на Кристиан беше пристигнала вчера с пощата. Щеше да й отнеме известно време да я прегледа.

Ерика крачеше безцелно из къщата. Безкрайното чакане я побъркваше. Беше приключила с последната си книга и точно сега нямаше сили да започва нов проект. Нито пък можеше да свърши някаква домакинска работа, без гърбът и ставите й да възразят. Така че четеше или гледаше телевизия. Или правеше като сега – обикаляше притеснена из къщата. Но днес поне беше събота и Патрик си беше вкъщи. Бе извел Мая на кратка разходка, за да подиша чист въздух, и Ерика броеше минутите до връщането им.

Сърцето й почти прескочи един удар, когато някой натисна звънеца. Преди да успее да отвори, вратата се открехна и Ана влезе в хола.

– И ти ли си на път да изперкаш като мен? – каза тя и свали шала и якето си.

– И още питаш! – отвърна Ерика и веднага се почувства много по-добре.

Влязоха в кухнята и Ана остави на масата запотен отвътре плик.

– Пресни кифли. Белинда ги изпече.

– Белинда е пекла? – изненада се Ерика и опита да си представи как най-голямата доведена дъщеря на Ана е облякла престилка и меси тесто за кифли с черен лак на ноктите.

– Тя е влюбена – каза Ана, като че това обясняваше всичко. Което може би си бе така.

– Брей, не помня аз някога да съм страдала от този страничен ефект на любовта – отвърна Ерика и подреди кифлите в чиния.

– Изглежда, вчера й е казал, че харесва момичета, които са добри домакини.

Ана вдигна вежда и погледна Ерика многозначително.

– Аха, значи, така й е казал.

Ана се засмя, докато се протягаше да си вземе кифла.

– Спокойно, няма нужда да ходиш да го биеш. Запознах се с младежа и повярвай ми, на Белинда ще й омръзне след седмица и ще се завърне към облечените в черно хулигани, които свирят в никому неизвестни групи и пет пари не дават дали я бива в домакинската работа.

– Да се надяваме. Но кифлите хич не са зле, трябва да призная.

Ерика отхапа и затвори очи. В сегашното й състояние пресните кифли бяха най-близкото до оргазъм изживяване, което можеше да получи.

– Мм, предимството да изглеждаме така, както в момента, е, че можем да се тъпчем колкото си искаме – каза Ана и захапа втора поредна кифла.

– Да, но по-късно ще си платим за това – отбеляза Ерика, но не можа да не последва примера на Ана и си взе нова кифла.

Белинда наистина беше природен талант.

– Покрай грижите за близнаците ще свалиш всички натрупани килограми, че и отгоре – засмя се Ана.

– Да, сигурно си права.

Ерика се замисли и сестра й, изглежда, усети какво се върти в главата й.

– Всичко ще е наред. Освен това този път няма да си сама. Нали ще ти правя компания. Може да сложим два фотьойла един до друг, по цял ден да гледаме Опра и да кърмим.

– И да се редуваме коя да поръчва храна за къщи, когато мъжете се прибират.

– Ето, виждаш ли. Ще бъде направо върхът. – Ана облиза пръсти и се облегна назад със стон. – Ох, как се натъпках. – Качи подутите си крака на съседния стол и сключи ръце над корема си. – Говори ли с Кристиан?

– Да, ходих до тях в четвъртък.

Ерика направи като Ана и също качи краката си на стол. Останалата в чинията самотна кифла я зовеше упорито и след кратка вътрешна борба тя се протегна и я взе.

– И какво стана?

Ерика се поколеба, но нямаше навика да крие нещо от сестра си, така че в крайна сметка й разказа всичко за писмата със заплахите.

– Пфу, отвратително – каза Ана и поклати глава. – Странно, че са започнали да пристигат още преди книгата да бъде издадена. Би било логично да ги получава сега, след като пресата му обърна внимание. Не знам, изглежда, ги праща някой, който не е съвсем наред.

– Да, така ми се струва. Но въпреки това Кристиан не иска да ги приеме на сериозно. Или поне така казва. Но на Сана й личеше, че е притеснена.

– И как няма да бъде – каза Ана и навлажни пръст, за да обере захарта, останала в чинията.

– Във всеки случай днес е първото му подписване на книги – каза Ерика не без гордост в гласа.

Чувстваше, че в много отношения е допринесла за успеха на Кристиан и чрез него изживяваше наново собствения си писателски дебют. Първото раздаване на автографи. Това беше голямо събитие, наистина голямо.

– Чудесно. Къде ще се проведе?

– Първо в „Бьокер о Блад“14 в Торп^15, после в „Букиа“16 в Удевала.

14 Шведска книжарница. Името означава „Книги и листа“. – Б. пр.

15 Търговски център, намиращ се северно от град Удевала, югозападна Швеция. – Б. пр.

16 Една от най-големите вериги книжарници в Швеция; от 2013 г. е част от „Академибукханделн“ и вече не съществува под името „Букиа“. – Б. пр.

– Надявам се да се появи някой. Би било кофти да седи там съвсем сам – каза Ана.

Ерика направи лека гримаса, като си спомни своето първо подписване на книги в една книжарница в Стокхолм. Цял час седя сама, опитвайки се да си придаде равнодушен вид, докато всички хора я подминаваха, сякаш не съществуваше.

– Толкова писаха за него, че със сигурност ще дойде някой, най-малкото от любопитство – каза тя, като се надяваше да е права.

– Да. Обаче е страшен късмет, че вестниците не са надушили това със заплахите – отбеляза Ана.

– Да, голям късмет – каза Ерика и смени темата.

Но притеснението не я напускаше.

Щяха да ходят на почивка и той изгаряше от нетърпение. Не знаеше какво точно означава това, но звучеше обещаващо. Почивка. И щяха да пътуват с караваната, която стоеше паркирана на двора.

Никога не му даваха да си играе вътре в нея. Няколко пъти бе опитал да надникне през прозорците, да види какво има зад кафявите щори. Но така и не успяваше да различи нещо, а и винаги бе заключено. Сега мама щеше да я разтребва. Вратата стоеше широко отворена, за да се „проветри стабилно“, както каза мама, а цял куп възглавници заминаха в пералнята, за да се отмие мириса на зима.

Всичко това му се струваше нереално, като някакво приказно приключение. Чудеше се дали ще му позволят да се вози в караваната, докато карат. Щеше да е като малка къща на колела, на път към нещо ново и непознато. Но не смееше да попита. Напоследък мама беше в странно настроение. Острият, рязък тон в гласа й се чуваше ясно, а татко все по-често излизаше на разходка, когато не се криеше зад вестника.

Понякога я улавяше да го гледа странно. В погледа й имаше нещо различно, което го плашеше и го връщаше далеч назад, чак до мрака, който бе оставил зад себе си.

– Ще стоиш и ще зяпаш, или възнамеряваш да ми помогнеш?

Мама стоеше с ръце на кръста.

Стресна се от грубостта, която отново се бе появила в гласа й, и бързо изтича при нея. Тя държеше няколко одеяла, които миришеха лошо.

– Вземи ги и ги сложи в пералнята – каза тя и метна одеялата към него с такава сила, че той едва не изгуби равновесие.

– Да, мамо – отговори той и се забърза към къщата.

Само да знаеше къде е сбъркал. Нали изпълняваше всичко, което му каже мама? Никога не й противоречеше, държеше се добре и никога не се цапаше. Но въпреки това понякога тя сякаш не можеше да го гледа.

Опита да говори с татко. В един от малкото случаи, когато бяха сами, събра кураж и го попита защо мама вече не го обича. Татко отмести вестника за момент и отговори просто, че това са глупости и че не иска да слуша такива неща. Мама щяла много да се натъжи, ако го чуе. Трябвало да бъде благодарен, че има такава майка.

Не зададе повече въпроси. Да натъжи мама, беше последното, което искаше. Желаеше само тя да е щастлива и отново да го гали по косата и да го нарича красивото й момче. Не искаше нищо друго.

Остави одеялата пред пералнята и се опита да прогони мрачните мисли. Все пак щяха да ходят на почивка. С караваната.

6

Кристиан барабанеше с химикалка по малката маса, на която го бяха настанили. До него имаше висока купчина екземпляри на „Русалката“. Още не можеше да й се нагледа. Чувството името му да стои на корицата на книга, беше нереално. Истинска книга.

Още нямаше прилив на хора и той не вярваше, че изобщо ще има. Само автори като Марклунд и Гиу привличаха големи тълпи. Самият той беше много доволен от петте книги, които вече бе подписал.

Все пак се чувстваше малко не на място, седнал зад малката маса. Хората бързаха покрай него, поглеждаха го любопитно, но не спираха. Не знаеше дали трябва да ги поздравява, когато се обърнат към него, или пък да се прави на зает.

Гунел, собственичката на книжарницата, му се притече на помощ. Застана до него и кимна към купчината книги.

– Дали ще имаш нещо против да подпишеш няколко бройки? Хубаво е да имаме няколко с автограф, които да продадем след това.

– Разбира се, колко екземпляра? – отвърна Кристиан, доволен, че ще има някакво занимание.

– Ами да кажем, десет – каза Гунел и подравни няколко книги, които стояха накриво.

– Няма проблеми.

– Направихме голяма реклама на събитието – додаде Гунел.

– Не се съмнявам – каза Кристиан и се усмихна. Разбираше, че тя се опасява да не би той да припише слабата посещаемост на бездействие от страна на книжарницата. – Не съм известен автор, така че не очаквам кой знае какво.

– Но все пак продадохме няколко броя – каза тя приятелски и го остави, за да помогне с нещо на касата.

Той взе една книга и свали капачката на химикалката, готов да се захване с подписите. С крайчеца на очите си забеляза, че съвсем близо до него е застанал човек, и щом вдигна поглед, в лицето му бе заврян голям жълт микрофон.

– Намираме се в книжарницата, където в момента Кристиан Тюдел подписва дебютния си роман „Русалката“. Кристиан, днес името ти е по всички афиши^17. Притесняват ли те заплахите, насочени срещу теб? Полицията намесила ли се е?

17 Характерно за шведската преса е разпространението на афиши с водещите новини във вестниците. Афишите се разлепят до будките за вестници и с тях изданията целят да привлекат купувачи. – Б. пр.

Репортерът го гледаше подканващо. Още не се беше представил, но ако се съдеше по надписа на микрофона, работеше в местното радио.

Кристиан съвсем изключи.

– Афишите? – попита той.

– Да, ти си на афиша на ГТ, не си ли го видял? – Репортерът не изчака отговора на Кристиан, ами повтори въпроса, който току-що бе задал: – Притесняваш ли се заради заплахите? Полицията охранява ли днешното събитие?

Репортерът огледа помещението, но след това отново се обърна към Кристиан, който още държеше химикалката вдигната над книгата, която се бе канил да подпише.

– Не знам как... – заекна той.

– Но е вярно, нали? Получаваш заплахи, свързани с работата ти по книгата, а на рилийз партито в сряда си припаднал, когато е пристигнало поредното писмо?

– Да – смънка Кристиан и усети как не му достига въздух.

– Знаеш ли кой ти изпраща писмата? Полицията знае ли?

Микрофонът отново се озова на няколко сантиметра от устата му и Кристиан трябваше да се въздържи, за да не го блъсне настрана. Не искаше да отговаря на тези въпроси. Не разбираше откъде са разбрали медиите. Сети се за писмото в джоба на якето. Беше пристигнало вчера и той успя да го вземе от пощенската кутия, преди Сана да го е открила.

Огледа се панически, чудейки се как да се измъкне. Срещна погледа на Гунел. Тя, изглежда, веднага схвана, че нещо не е наред, и отиде при тях.

– Какво става тук?

– Взимам интервю.

– Попитахте ли Кристиан дали иска да бъде интервюиран?

Тя погледна Кристиан, който поклати глава.

– Ами тогава? – Гунел впери поглед в репортера, който беше свалил микрофона. – Освен това Кристиан е зает. Подписва книги в книжарницата ни. И трябва да ви помоля да не го безпокоите.

– Да, но... – започна журналистът, после затвори уста и натисна едно от копчетата на записващото си устройство. – А дали ще можем да направим кратко интервю след...

– Изчезвайте – отсече Гунел и Кристиан не можа да не се усмихне леко.

– Благодаря – каза той, след като журналистът се махна.

– За какво ставаше дума? Онзи изглеждаше много настоятелен.

Облекчението от това, че репортерът си бе тръгнал, бързо отмина и Кристиан преглътна тежко, преди да отговори:

– Твърдеше, че пишело за мен в афиша на ГТ. Получих няколко заплашителни писма и очевидно медиите са разбрали за това.

– Олеле. – Гунел го погледна първо стреснато, после притеснено. – Искаш ли да отида да купя вестника, за да видиш какво пише?

– Би ли могла да го направиш? – попита той, а сърцето му биеше все по-силно в гърдите.

– Да, ей сега – увери го тя, потупа го утешително по рамото и тръгна.

Известно време Кристиан не помръдна, просто се взираше пред себе си. После взе химикалката и започна да подписва книгите, както Гунел го бе помолила. След малко усети, че трябва да отиде до тоалетната. Пред масата още не се тълпяха хора, така че не беше голям проблем да се измъкне за момент.

Тръгна през книжарницата, бързайки към стаята на персонала в дъното на помещението, и само след няколко минути отново седеше на мястото си. Гунел още не се бе върнала с вестника и той се подготви психически за това, което предстоеше.

Протегна ръка към химикалката, но спря объркан поглед върху книгите, които трябваше да подпише. Наистина ли ги беше оставил така? Преди да изтича до тоалетната, бяха стояли по-различно и му хрумна, че някой може да се е възползвал от отсъствието му и да е свил един-два екземпляра. Но не мислеше, че купчината изглежда по-малка, затова реши, че сигурно си е въобразил, и отвори най-горната книга, за да напише поздрав към читателя.

Страницата не беше празна. А почеркът му бе твърде добре познат. Тя е била тук.

Гунел се приближи до него със сутрешния брой на ГТ и той видя голяма своя снимка на първа страница. Знаеше какво означава това. Миналото беше на път да го настигне. Тя никога нямаше да се откаже.

– Боже господи, имаш ли представа колко пари си пръснала последния път, когато ходи до Гьотеборг?

Ерик държеше сметката за кредитната карта и зяпаше сумата.

– Да, някъде около десет хиляди крони – отвърна Луис и продължи спокойно да лакира ноктите си.

– Десет хиляди! Как можеш да похарчиш десет хиляди само на едно пазаруване?

Ерик размаха хартийката, след което я хвърли на кухненската маса пред себе си.

– Ако бях добавила и чантата, която си харесах, щяха да станат към трийсет хиляди – каза тя и огледа доволно розовия цвят на ноктите си.

– Мамка му, ти не си наред!

Той отново вдигна сметката и се взря в нея, сякаш със силата на волята си можеше да промени сумата.

– Не можем ли да си го позволим? – попита съпругата му и го погледна с лека усмивка.

– Въпросът не е дали можем да си го позволим, или не. Въпросът е, че аз работя денонощно, за да изкарвам пари, а ти просто ги пилееш за... идиотщини.

– Да, а аз не правя нищо вкъщи – каза Луис и се изправи, размахвайки ръце, за да изсъхне лакът за нокти. – Само си седя, ям пралини и гледам сапунки по цял ден. Сигурно и сам си отгледал момичетата, аз и в това ли нямам участие? Ти си сменял пелени, хранил си ги, водел си ги на училище, грижил си се за всичко вкъщи. Така ще да е било, а?

Тя профуча покрай него, без дори да го погледне. Бяха водили този разговор хиляди пъти. И сигурно щяха да го водят още хиляда, ако не настъпеше някаква драстична промяна. Бяха като сработени танцьори, които знаеха стъпките и се движеха синхронно.

– Това е една от находките ми от Гьотеборг. Не е ли хубаво? – Тя свали едно кожено яке, което висеше на закачалка в антрето. – От разпродажба, струваше само четири хиляди.

Вдигна го пред себе си, след което го окачи обратно и тръгна по стълбите към горния етаж. Вероятно и този път никой нямаше да спечели спора. Бяха равностойни опоненти и всичките им сблъсъци през годините завършваха с равенство. Вероятно по-добре би било един от тях да е по-слаб. Тогава нещастният им брак можеше и да приключи.

– Следващия път ще ти срежа картата – изкрещя й той.

Момичетата бяха на гости при приятелка, така че нямаше причина да говорят тихо.

– Докато харчиш пари за любовниците си, не си и помисляй да докосваш картата. Да не си единственият, който може да чете банкови извлечения?

Ерик изруга. Знаеше си, че трябва да промени адреса, така че сметките да пристигат в офиса. Не можеше да отрече, че е щедър към онези, на които се падаха честта и удоволствието да го приемат в леглото си. Пак изруга и нахлузи обувките си. Осъзна, че този рунд въпреки всичко е спечелен от Луис. И тя също го знаеше.

– Отивам да купя вечерния вестник – викна той и тресна вратата след себе си.

Разхвърча се чакъл, когато подкара рязко беемвето, а пулсът му се успокои чак когато наближи градчето. Само да беше подписал предбрачен договор. Тогава Луис отдавна щеше да е блед спомен. Но по онова време бяха бедни студенти, а когато преди няколко години повдигна въпроса за развод, тя просто му се изсмя в лицето. Ерик отказваше да я остави да се измъкне с половината от това, което бе изградил и за което се бе трудил и борил. За нищо на света! Удари волана с юмрук, но се успокои, когато сви в паркинга на „Консюм“18.

18 Голяма верига супермаркети, собственост на Шведския кооперативен съюз. – Б. пр.

Пазаруването беше задача на Луис, така че той бързо подмина рафтовете с хранителни стоки. Спря се за кратко при сладките, но реши да се въздържи. Вместо това тръгна към вечерните вестници, които се намираха точно до касата, но щом ги видя, спря на място. Черните букви на афиша крещяха насреща му: Новата литературна звезда Кристиан Тюдел живее под заплаха за живота си! И отдолу, в телеграфен стил и с по-дребен шрифт: Получава заплаха по време на рилийз парти, припада.

Ерик трябваше да направи усилие, за да накара краката си да тръгнат напред. Чувстваше се така, сякаш се движи под вода. Взе един брой на ГТ и с треперещи пръсти намери страниците със статията. Когато я изчете, се втурна към изхода. Не беше платил за вестника и чу касиерката да вика някъде зад гърба му. Но продължи да бяга. Трябваше да се прибере.

– Как, по дяволите, са разбрали вестниците?

Патрик и Мая бяха ходили на пазар и той хвърли днешния брой на ГТ на масата, преди да прибере храната в хладилника. Мая се беше покатерила на един от кухненските столове и му помагаше ентусиазирано, като вадеше продуктите от торбите.

– Ох... – бе всичко, което успя да каже Ерика.

Патрик бе протегнал ръка към хладилника, но спря по средата на движението. Познаваше съпругата си достатъчно добре, за да разчита сигналите.

– Какво си направила, Ерика?

Патрик държеше в ръка опаковка от „Лет & Лагом“19 и я гледаше право в очите.

19 Марка хранителни мазнини, смес от животински и растителни продукти. – Б. пр.

– Информацията може да е изтекла чрез мен.

– Как така? С кого си говорила?

Дори Мая долови напрежението в кухнята и застана неподвижно, загледана в майка си. Ерика преглътна и се престраши.

– С Габи.

– С Габи! – Патрик едва не се задави. – Разказала си на Габи? Със същия успех можеше да звъннеш направо на ГТ.

– Не мислех...

– Да, спокойно може да се каже, че не си мислела. Какво смята Кристиан за това? – попита Патрик и посочи гръмките заглавия.

– Не знам – отговори Ерика.

Стомахът й се сви, когато си представи как ще реагира Кристиан.

– Като полицай мога да кажа, че това е най-лошото, което можеше да се случи. Тази показност може не само да провокира човека, изпратил писмата, ами и да ни докара нови автори на заплахи.

– Не ми чети конско, знам, че беше глупаво. – Ерика усети как сълзите й напират в очите. Разплакваше се лесно и в нормално състояние, а бременността определено не й помагаше да запазва самообладание. – Не се замислих. Звъннах на Габи, за да я питам дали са получавали заплахи в издателството, и в мига, в който зададох въпроса, разбрах, че е било глупаво да й разказвам. Но вече беше твърде късно...

Думите й се удавиха в плач и носът й също потече. Патрик й подаде салфетка, прегърна я и я погали по косата. После заговори тихо в ухото й:

– Скъпа, не се разстройвай. Не исках да те упреквам. Знам, че не си искала да стане така. Спокойно...

Той я залюля в прегръдката си и тя усети как плачът й затихва.

– Не вярвах, че тя би могла...

– Знам, знам. Но тя е съвсем друг човек. Трябва да се научиш, че не всички мислят еднакво.

Патрик се отдръпна леко и я погледна в очите. Ерика избърса бузи със салфетката, която той й бе дал.

– И какво да правя сега?

– Трябва да говориш с Кристиан. Да се извиниш и да му обясниш.

– Но...

– Никакво но. Това е единственото решение.

– Имаш право – съгласи се Ерика. – Но трябва да кажа, че изобщо не ми се нрави. И мисля да проведа сериозен разговор с Габи.

– Като начало трябва да започнеш да се замисляш с кого говориш и какво казваш. Габи мисли преди всичко за издателството си, вие сте на второ място. Така стоят нещата.

– Да, да, разбирам. Не е нужно да ми опяваш.

Ерика погледна гневно мъжа си.

– Да оставим това – каза Патрик и се завърна към подреждането на продуктите.

– Успя ли да откриеш нещо за писмата?

– Не, не ми остана много време – отвърна Патрик.

– Но ще се заемеш с тях, нали? – настоя Ерика.

Патрик кимна и се захвана да реже зеленчуци за вечерята.

– Да, разбира се. Но би ме улеснило, ако самият Кристиан ми сътрудничеше. Много бих искал да видя и другите писма например.

– Ами говори с него. Може би ти ще успееш да го убедиш.

– Но така ще разбере, че ти си ми казала.

– Изтипосах го в един от най-големите вечерни вестници в Швеция, така че можеш да се възползваш. Така и така ще иска да ме прати по дяволите.

– Може и да не реагира толкова зле.

– Ако аз бях на негово място, повече не бих си проговорила.

– Стига с този ужасен песимизъм – каза Патрик, вдигна Мая и я сложи върху кухненския плот до себе си. Тя обичаше да „помага“, когато готвят. – Отиди при него утре сутринта и му обясни какво се е случило, и че изобщо не си възнамерявала да стане така. После аз ще поговоря с него и ще се опитам да го убедя да ни сътрудничи.

Той подаде на Мая парче краставица, която тя настървено започна да обработва с малкото си на брой, но за сметка на това остри зъби.

– Значи, утре – въздъхна Ерика.

– Утре – повтори Патрик, наведе се и целуна съпругата си по устата.

Усети се, че постоянно поглежда към тъчлинията. Не беше същото без него.

Преди беше идвал на всяка тренировка, независимо от времето. Футболът ги свързваше. Той крепеше приятелството им, въпреки желанието на Лудвиг да се отдели от родителите си. Да, с татко бяха приятели. Разбира се, понякога се караха, като всички бащи и синове. Но в основата си отношенията им бяха като на двама приятели.

Лудвиг затвори очи и го видя пред себе си. С дънки и суичър с надпис Фелбака на гърдите, които носеше постоянно, за ужас на мама. С ръце в джобовете и очи, вперени в топката. И в Лудвиг. Но никога не викаше, както правеха много от другите бащи. Идваха на тренировки и мачове и през цялото време крещяха на синовете си. „Мамка му, Оскар, стегни се!“, или: „По дяволите, размърдай се малко, Дане!“. Баща му никога не правеше така. Казваше само: „Браво, Лудвиг!“, „Добър пас!“, „Покажи им, Луде!“.

С периферното си зрение видя, че към него е отправен пас и механично ритна топката нататък. Радостта от футбола вече я нямаше. Но той се опитваше да я преоткрие, тичаше и се бореше, въпреки зимния студ. Можеше да се оправдае с всичко случило се и да се предаде. Да зареже тренировките, да плюе на тях и на отбора. Никой нямаше да го обвини, всички биха го разбрали. Всички, освен татко. За него да се предадеш никога не беше вариант.

Така че Лудвиг беше тук. С отбора. Но радостта я нямаше, а тъчът бе празен. Татко го нямаше, вече го бе осъзнал. Татко го нямаше.

Не му разрешиха да седи в караваната. А това беше едва първото от редица разочарования по време на така наречената почивка. Нищо не се получи така, както се бе надявал. Сега, когато не разполагаха с простора на цялата къща, тишината, прекъсвана единствено от груби думи, сякаш ги притискаше. Сякаш почивка означаваше повече време за караници, повече време за избухванията на мама. Татко изглеждаше още по-дребен и сив.

Идваше с тях за пръв път, но беше разбрал, че мама и татко всяка година пътуваха с караваната до място със странното име Фелбака. Името означаваше Планинско възвишение, но той не видя планини, а почти нямаше и възвишения. Пейзажът беше предимно равнинен. Настаниха се в къмпинг, където бяха приклещени между цял куп други каравани. Не беше сигурен дали му харесва. Но татко обясни, че родът на мама идва от Фелбака и затова тя иска да ходят там.

Това също беше странно, защото не видя и роднини. По време на една от караниците в тясното пространство разбра, че тук някъде имаше жена на име Вещицата и че явно тя беше роднината. Смешно име. Вещицата. Но, изглежда, мама не я харесваше, защото гласът й ставаше още по-твърд, когато говореше за нея, а и така и не я срещнаха. Защо въобще трябваше да идват тук?

Но това, което намрази най-много във Фелбака и в почивката, беше къпането. Никога преди не бе влизал в морето. Първоначално не знаеше какво да мисли. Но мама го насърчаваше. Каза му да спре да капризничи и че не иска да има пъзльо за син. Така че той пое дълбоко дъх и нагази внимателно в ледената вода. Едва не му призля от студа и солта по кожата му. Спря, когато водата стигна до кръста му. Беше твърде студено, не можеше да диша. И усещаше, че нещо докосва краката му, сякаш пълзи и се увива около прасците му. Мама влезе във водата и тръгна към него, засмяна. Хвана го за ръката и го поведе навътре. Изведнъж го обзе такова щастие. Ръката му беше в тази на мама, а смехът й звънтеше насреща му и отскачаше от вълните. Като че краката му се движеха сами, сякаш се бяха отделили от дъното и се носеха по водата. Накрая спря да усеща пясък под стъпалата си, но нямаше значение, защото мама го държеше, носеше го, обичаше го.

И тогава тя го пусна. Усети дланта й да се плъзва по неговата, последвана от пръстите, след това от върховете им, докато накрая не само краката, но и ръката му се озова в нищото. Отново усети студа в гърдите си. Нивото на водата като че се покачваше. Стигна до раменете му, до врата му. Вирна брадичка, но водата се приближаваше твърде бързо. Не успя да затвори челюсти навреме, сол и студ нахлуха в устата му и се стекоха надолу към гърлото му, а морето продължаваше да се покачва, над бузите, над очите, докато не обгърна главата му като похлупак, докато всички звуци не изчезнаха. Остана единствено нещото, което пълзеше и се увиваше около него под водата.

Замаха с ръце, удряше нещото, което искаше да го завлече надолу. Но не успяваше да преодолее масивната водна стена, а когато най-накрая усети нечия кожа до своята, ръка на рамото си, първият му импулс бе да се предпази. После го издърпаха нагоре и скалпът му изплува над повърхността. Първото вдишване беше брутално и болезнено и той алчно загълта още въздух. Мама го стискаше твърде силно за ръката, но това нямаше значение. Водата вече не се опитваше да го улови.

Погледна мама, благодарен, че го е спасила и не го е оставила да изчезне. Но в очите й видя само презрение. По някакъв начин бе сгрешил, отново я беше разочаровал. Само ако знаеше как…

Няколко дни след това още имаше синини по ръката.

7

– Беше ли нужно да ме завлечеш тук днес?

Кенет рядко оставяше раздразнението си да избие. Вярваше в спокойствието и концентрацията във всяка една ситуация. Но Лисбет изглеждаше толкова тъжна, когато й каза, че Ерик се е обадил и го вика в офиса за два часа, въпреки че е неделя. Тя не възрази и това може би беше най-лошото. Тя знаеше колко малко време им остава да прекарат заедно. Колко важни са тези часове, колко безценни. И въпреки това не възрази. Вместо това събра сили да се усмихне и да каже: „Разбира се, хайде тръгвай. Аз съм добре“.

Почти му се искаше да се бе ядосала и повишила глас. Да му беше казала, че трябва да си подреди скапаните приоритети. Но това не беше в природата й. Не си спомняше нито един път да се е развикала през почти двайсетгодишния им брак. Нито на него, нито на някого другиго. Приемаше всички несгоди и скърби със самообладание и дори го утешаваше в случаите, когато самият той се пречупваше. Когато Кенет останеше без сили, тя проявяваше достатъчно сила и за двама им.

А сега я оставяше, за да отиде на работа. Пропиляваше няколко часа от ценното им време и се мразеше за това, че винаги дотърчава като кученце, когато Ерик щракне с пръсти. Сам не се разбираше. Този модел на поведение се беше оформил толкова рано, че бе станал част от личността му. И винаги Лисбет страдаше заради него.

Ерик дори не му отговори. Просто се взираше в монитора на компютъра, сякаш беше в някакъв друг свят.

– Беше ли необходимо да идвам днес? – повтори Кенет. – В неделя? Не можеше ли да почака до утре?

Ерик се обърна бавно към него.

– Уважавам личния ти живот – каза той накрая. – Но ако не вкараме в ред всичко преди търга другата седмицата, можем направо да закрием фирмата. Всички трябва да правим жертви.

Кенет се зачуди какви жертви си приписва Ерик. А и положението не беше толкова критично, колкото намекваше партньорът му. Можеше спокойно да подготви документите и утре сутринта, а твърдението, че фирмата е застрашена, си беше чисто преувеличение. Вероятно Ерик просто се е нуждаел от претекст, за да се измъкне от къщи, но защо трябваше да замесва и Кенет? Най-вероятният отговор беше: защото можеше.

Завърнаха се към задачите си, стиснали зъби, и известно време се трудиха в мълчание. Офисът се състоеше от една-единствена голяма стая, така че нямаше възможност да затвориш вратата и да работиш на спокойствие. Кенет погледна скришом към Ерик. В него имаше нещо различно. Беше трудно да определи какво, но Ерик изглеждаше някак размит, изхабен. За разлика от друг път, косата му не беше идеално сресана, а ризата му бе поизмачкана. Не, не приличаше на себе си. Кенет обмисли дали да попита всичко наред ли е у дома, но се въздържа. Вместо това, възможно най-спокойно каза:

– Видя ли новините за Кристиан вчера?

Ерик се сепна.

– Да.

– Ама че работа. Да те заплашва някакъв перко – каза Кенет с непринуден, почти безгрижен тон.

Но сърцето му биеше силно в гърдите.

– Мм...

Ерик не отделяше поглед от екрана. Но не докосваше нито мишката, нито клавиатурата.

– Кристиан споменавал ли ти е нещо за това?

Обзе го чувството, което човек изпитва, когато се опитва да спре да чопли коричката на рана. Не искаше да говори за това, а и Ерик, изглежда, нямаше желание да обсъжда въпроса. Въпреки това Кенет не можа да се въздържи и повтори въпроса:

– А? Казвал ли е нещо?

– Не, не ми е споменавал нищо за заплахи – отговори Ерик и започна да рови из документите върху бюрото. – Но той беше много зает с книгата, така че не сме се виждали или чували особено често. А и човек сигурно си мълчи за такива неща.

– Не трябва ли да говори с полицията?

– Откъде знаеш, че не го е направил?

Ерик продължи да размества безцелно купчините листа.

– Вярно, вярно... – За момент Кенет потъна в мълчание. – Но какво може да направи полицията, ако заплахите са анонимни? Имам предвид, може да е бил кой ли не откачалник.

– Откъде да знам? – сопна се Ерик. Поряза се на ръба на един лист и изруга: – По дяволите.

След което засмука ранения си пръст.

– Мислиш ли, че заплахите са сериозни?

Ерик въздъхна.

– Защо трябва да гадаем? Ето ти отговор: нямам никаква представа.

Гласът му се повиши и дори се разтрепери и Кенет го погледна учудено. Ерик наистина не беше на себе си. Имаше ли това нещо общо с фирмата?

Кенет никога не се беше доверявал на партньора си. Можеше ли Ерик да е направил някоя глупост? Веднага отхвърли тази мисъл. Следеше внимателно фирмените сметки и щеше да забележи, ако Ерик си науми някаква щуротия. Сигурно беше нещо свързано с Луис. Беше загадка как продължават да са заедно след толкова време и всички, освен самите те, осъзнаваха, че ще си направят взаимна услуга, ако си кажат сбогом и всеки поеме по пътя си. Но не беше негова работа да изтъква този факт. Освен това си имаше достатъчно собствени проблеми.

– Просто се чудех – каза Кенет.

Отвори ексел файла с последния месечен отчет, но мислите му се рееха някъде далече.

Роклята още носеше миризмата й. Кристиан я притисна към носа си и вдиша микроскопичните остатъци от парфюма й, които бяха попили в плата. Когато затвореше очи и усетеше уханието в ноздрите си, можеше ясно да я види пред себе си. Да види тъмната коса, която стигаше до кръста й и която тя често събираше в плитка или кок на врата. Прическата сигурно изглеждаше старомодно, но не и на нея.

Тя се движеше като танцьорка, въпреки че отдавна бе спряла да танцува. Казваше, че нямала нужната мотивация. Талантът беше налице, но й липсваше желанието да постави танците на първо място, да жертва любовта, времето, смеха, приятелите. Обичаше живота твърде много.

Така че бе изоставила кариерата на танцьорка. Но когато се срещнаха, и чак до края, танцът още го имаше в тялото й. Можеше да седи и да я гледа с часове. Да наблюдава как обикаля из къщата, как подрежда и си тананика, движейки се с такава грация, че сякаш се носеше по пода.

Отново приближи роклята до лицето си. Почувства хладния плат да докосва кожата му, закачайки леко наболата му брада и охлаждайки горещите му, трескави бузи. За последно беше облякла роклята на един Мидсомар^20. Синият плат подчертаваше цвета на очите й, а тъмната плитка, която висеше на гърба й, светеше също като лъскавата тъкан.

20 Празникът на лятното слънцестоене, един от най-важните дни в шведския календар. – Б. пр.

Беше фантастична вечер. Като никога, по време на празника грееше слънце, така че бяха излезли на двора. Ядоха херинга с варени картофи. Бяха сготвили заедно. Детето лежеше на сянка, а мрежата против комари покриваше плътно количката, така че то бе защитено.

Името на детето прекоси мислите му и той подскочи, като че се бе убол на нещо остро. Насила насочи мислите си към запотените чаши, приятелите, които вдигаха наздравица, лятото, любовта, тях двамата. Сети се за ягодите, които тя донесе в голяма купа. Спомняше си я как ги мие на чешмата в кухнята, а той се закача с нея, задето всяка трета или четвърта ягода се оказва между устните й, вместо в купата. Същата купа, която щяха да сервират на гостите, заедно с бита сметана и щипка захар, точно както я бе научила баба й. Тя отвърна на закачките му със смях, придърпа го към себе си и го целуна с устни, които имаха вкус на зрели плодове.

Той захлипа, както си седеше с роклята в ръце. Не можеше да се удържи. По плата се появиха тъмни петна от сълзите му и той ги избърса с ръкава на блузата си. Не искаше, не биваше да изцапа и малкото, което му беше останало.

Кристиан постави внимателно дрехата обратно в куфара. Роклята беше единственото, останало от тях. Единственото, което се бе решил да запази. Затвори куфара и го пъхна предпазливо на мястото му. Сана не биваше да го намери. Стомахът му се обръщаше при мисълта тя да го отвори, да погледне вътре, да вземе роклята. Знаеше, че не е прав, но беше избрал Сана по една-единствена причина. Тя не приличаше на нея. Не се движеше като танцьорка и устните й нямаха вкус на ягоди.

Но това не беше помогнало. Миналото все пак го настигна. Също толкова безмилостно, колкото бе застигнало и нея, жената със синята рокля. Той вече не виждаше изход.

– Може ли да ви оставя Лео за малко?

Паула гледаше към майка си, но всъщност се надяваше най-вече на Мелберг. Много скоро след раждането на сина им двете с Йоана разбраха, че новият мъж на майка й е перфектната детегледачка. Мелберг беше абсолютно неспособен да им откаже.

– Не, ние... – започна Рита, но партньорът й я прекъсна и каза ентусиазирано:

– Няма проблеми, с баба му ще гледаме малкия. Вие тръгвайте и не се притеснявайте.

Рита въздъхна отчаяно, но не можа да не погледне с любов към мъжа, с когото бе избрала да живее. Той беше необработен диамант, меко казано. Знаеше, че мнозина го смятат за грубиян, за недодялан и невъзпитан. Но тя още в началото откри в него други качества, такива, които само добра жена би могла да изкара наяве.

И се бе оказала права. Мелберг се държеше с нея като с кралица. Стигаше й да го види как гледа сина на дъщеря й, за да разбере какво се крие в него. Любовта му към момчето беше невероятна. Единственият проблем бе, че тя самата внезапно се озова на второ място. Но можеше да го преживее. Освен това имаха напредък на дансинга. Нямаше изгледи той да стане майстор на салсата, но поне вече не й се налагаше да ползва обувки с метални върхове.

– Ако можеш да се справиш с него сам за известно време, мама може да дойде с нас. С Йоана мислим да отидем до Торп и да купим разни неща за стаята на Лео.

– Давай го насам – каза Бертил и замаха нетърпеливо към момчето в ръцете на Паула. – Естествено, че ще издържим няколко часа. Бутилка или две, когато огладнее, а после малко качествено общуване с дядо Бертил. Какво по-добро за момчето!

Паула му подаде сина си и Бертил го пое в прегръдките си. Господи, каква странна двойка бяха. Но между тях имаше специална връзка, не можеше да го отрече. Макар и в нейните очи Бертил Мелберг все още да беше най-лошият шеф, който можеше да си представи, той се бе оказал най-добрият дядо на света.

– Сигурен ли си, че ще се справиш? – попита Рита леко притеснено.

Въпреки че Бертил помагаше донякъде с Лео, опитът му с бебета и с грижите за тях беше, меко казано, ограничен. Собственият му син, Симон, се беше появил в живота му чак като тийнейджър.

– Че то е ясно – каза Мелберг обиден. – Ядене, сране, спане. Колко да е трудно? Аз самият го правя от шейсет години.

Той едва ли не ги изтика навън и затвори вратата. Сега щяха да си играят на спокойствие, той и хлапето.

Два часа по-късно целият беше плувнал в пот. Лео пищеше с цяло гърло, а миризмата на мръсни пелени се стелеше като мъгла над всекидневната. Дядо Бертил опитваше отчаяно да приспи Лео, но момчето просто крещеше все по-силно. Косата на Мелберг, която обикновено беше сресана като спретнато гнездо върху темето му, сега се бе спуснала над дясното му ухо, а потта образуваше петна като чинии под мишниците му.

Беше на път да се паникьоса. Хвърли поглед към мобилния си телефон, който лежеше на масата във всекидневната. Да звънне ли на момичетата? Те сигурно още са в Торп и ще минат поне четирийсет и пет минути, докато се върнат, дори и да потеглят на мига. А и ако се обади за помощ, може би повече нямаше да смеят да му дадат да гледа малкия. Не, трябва сам да оправи кашата. През живота си се бе борил с доста гадни типове, беше участвал в престрелки и се бе изправял срещу побъркани наркомани с ножове. Все ще овладее и тази ситуация. В крайна сметка, хлапето не е по-голямо от самун хляб, макар да има гърло като на голям мъж.

– Хайде, малкият, сега ще разнищим тая работа – каза Мелберг и остави разстроеното бебе в леглото му. – Да видим, яката си се насрал. И сигурно си гладен. С други думи, имаме криза и на двата фронта. Въпросът е кой е с приоритет – Мелберг говореше високо, за да надвика пищенето. – Така, яденето винаги е на първо място, поне при мен. Значи, отиваме да ти приготвим голяма бутилка каша.

Бертил отново вдигна Лео и го отнесе в кухнята. Беше получил ясни инструкции как да приготви кашата, а с микровълновата ставаше съвсем бързо. Пробва внимателно как е на топлина, като самият той засмука малко от бутилката.

– Пфу, каква гадост. Е, момчето ми, за по-вкусните неща ще трябва да почакаш, докато пораснеш малко.

Като видя бутилката, Лео запищя още повече и Бертил седна до кухненската маса и гушна бебето с лявата си ръка. Приближи биберона на шишето до устата му и Лео засмука лакомо. Бутилката се изпразни за нула време и Мелберг усети как малкото телце се отпуска. Но скоро момчето отново започна да се върти неспокойно, а миризмата беше така нетърпима, че дори Мелберг вече не издържаше. Проблемът беше, че смяната на пелени беше дейност, от която до този момент с голям успех бе успявал да стои настрана.

– И така, спасихме единия фронт. Остава само другият – каза той с бодър тон, който изобщо не съответстваше на чувството, с което го изпълваше предстоящата задача.

Мелберг занесе хленчещия Лео в банята. Беше помогнал на момичетата да монтират маса за повиване на стената и там имаше всичко необходимо за операция „мръсни пелени“.

Постави момчето на масата и смъкна ританките му. Опитваше се да диша през устата, но миризмата беше така всепроникваща, че и това не помагаше. Отлепи лепенките от двете страни на пелените и едва не припадна, когато мацаницата се разгърна пред него в цялата си прелест.

– Исусе Христе!

Огледа се отчаяно и видя пакет мокри кърпички. Протегна се да го вземе и щом пусна краката на бебето, Лео се възползва от възможността да зарови ходилата си в пелената.

– Не, не, не прави така – затюхка се Мелберг, издърпа цяла шепа кърпички и започна да търка.

Успя единствено да размаже акото още повече, преди да осъзнае, че първо трябва да отстрани източника на проблема. Вдигна краката на Лео, измъкна пелените изпод дупето му и с гримаса на отвращение ги изхвърли в кофата на пода.

Половин пакет мокри кърпички по-късно видя светлина в края на тунела. Беше избърсал по-голямата част от мръсотията и Лео се успокои. Мелберг избърса нежно и последното изцапано място и извади нови пелени от рафта над масата.

– Я виж ти, вече сме на прав път – каза той доволно, а Лео замаха с крака, явно доволен, че може малко да си проветри дупето. – От коя страна стои това?

Мелберг въртеше пелените в ръце и накрая реши, че малките картинки с животни сигурно са отзад, също като етикетите на дрехите. Не паснаха много добре, а лепенката се залепи накриво. Толкова трудно ли беше да произведат нещо като хората? Добре че беше работлив мъж и гледаше на проблемите като на предизвикателство.

Мелберг вдигна Лео, отнесе го със себе си в кухнята и го подпря на рамо, докато ровеше в най-долното чекмедже. Там намери каквото търсеше. Тиксо. Отиде във всекидневната, положи Лео на дивана и след като опаса пелените два пъти с тиксото, огледа доволно произведението си.

– Ето така. А момичетата се притесняваха, че няма да се справя с него. Какво ще кажеш, Лео, не си ли заслужихме малка почивка?

Бертил вдигна добре опакованото бебе и се настани удобно на дивана с Лео в скута си. Детето започна да човърка нещо с пръстчетата си, но след малко зарови доволно лице във врата на комисаря.

Когато жените в живота им се прибраха половин час по-късно, двамата спяха дълбоко.

– Кристиан вкъщи ли е?

На Ерика й се прииска да се обърне и да избяга, когато Сана отвори вратата. Но Патрик беше прав. Нямаше избор.

– Да, само че е на тавана. Ще го извикам. – Сана се обърна към стълбището, водещо до втория етаж. – Кристиан! Имаш посетител – викна тя, после погледна Ерика. – Влизай, сега ще дойде.

– Благодаря.

Ерика се чувстваше неловко, застанала до Сана в антрето, но скоро чу стъпки по стълбите. Щом Кристиан се появи, тя забеляза колко изнемощял изглежда и гузната й съвест я загриза още по-безмилостно.

– Здравей? – каза той въпросително и я поздрави с прегръдка.

– Трябва да говоря с теб за едно нещо – каза Ерика и отново изпита желание да си плюе на петите.

– Аха. Ами добре, влизай.

Кристиан направи жест към хола и тя се измъкна от връхните си дрехи.

– Искаш ли нещо за пиене?

– Не, благодаря. – Тя поклати глава. Искаше единствено да приключи с цялата работа. – Как мина раздаването на автографи? – попита и седна в единия край на дивана в хола, потъвайки дълбоко в меката мебел.

– Добре – отговори Кристиан по начин, който не предразполагаше към повече въпроси и попита: – Видя ли вчерашния вестник?

Лицето му беше сиво на зимната светлина, която се процеждаше през прозореца.

– Да, точно за това исках да поговорим.

Ерика събра сили за продължението. Един от близнаците я ритна силно в ребрата и тя изпъшка.

– Ритат ли?

– Да, и още как. – Пое си дъх и продължи: – Историята изтече в пресата по моя вина.

– Какво имаш предвид?

Кристиан се поизправи в дивана.

– Не аз съм ги информирала – побърза тя да добави. – Но направих глупостта да разкажа на неподходящ човек.

Не можеше да погледне Кристиан в очите и вместо това се взираше в ръцете си.

– Габи? – въздъхна Кристиан уморено. – Но не помисли ли, че тя...

Ерика го прекъсна.

– И Патрик каза същото. Имате право. Трябваше да се досетя, че не мога да й се доверя, че тя ще възприеме историята като възможност за още по-голяма публичност. Чувствам се като глупачка. Наистина не трябваше да постъпвам толкова наивно.

– Така е, но вече няма какво да се направи – каза Кристиан.

Примирението му накара Ерика да се почувства още по-зле. Предпочиташе да й се развика, отколкото да гледа умореното му, разочаровано изражение.

– Извинявай, Кристиан. Много съжалявам за това.

– Е, можем поне да се надяваме, че тя е права.

– Кой?

– Габи. Така поне ще продам повече книги след случилото се.

– Не разбирам как може да бъде толкова цинична. Да те изтипоса така пред медиите само защото ще е добре за бизнеса.

– Все пак не е постигнала такъв успех, като се е държала добре с всички.

– И въпреки това. Струва ли си?

Ерика се чувстваше отчаяна заради предателството, което бе извършила, и не можеше да проумее как някой би сторил нещо такова умишлено. И то заради някаква печалба.

– Ще отшуми – каза Кристиан, но не звучеше напълно убеден.

– Журналистите нахвърлиха ли ти се?

Ерика се размърда, опитвайки се да застане по-удобно. Както и да седнеше, имаше чувството, че някой от органите й остава приклещен.

– След първия разговор вчера си изключих мобилния. Не смятам да ги подхранвам с още информация.

– А как върви с... – Ерика се поколеба. – Получавал ли си още заплахи? Ще те разбера, ако вече ми нямаш доверие, но знай, че си научих урока.

Кристиан като че се сви в себе си. Загледа се през прозореца. Не бързаше да отговори. Когато все пак го направи, гласът му беше слаб и изморен.

– Не искам да говоря за това. И без това придоби твърде големи пропорции.

От горния етаж се чу трясък и едно от децата закрещя високо и пискливо. Кристиан не понечи да се изправи, но Ерика чу зад гърба си как Сана се втурва по стълбите.

– Добре ли се разбират? – попита Ерика и кимна нагоре.

– Не особено. Общо взето, големият брат не се радва на конкуренцията.

Кристиан се усмихна.

– Хората имат склонност да се фокусират твърде много върху първото си дете, когато се роди – каза Ерика.

– Да, така е – съгласи се Кристиан и усмивката му изчезна.

Изражението му беше чудновато и Ерика не можеше да го разгадае.

На горния етаж вече се чуваха виковете и на двете момчета и ядосаният глас на Сана се присъедини към тях.

– Трябва да говориш с полицията – каза Ерика. – Както се досещаш, разказах на Патрик и стоя зад това си решение. Той смята, че определено трябва да погледнеш на нещата сериозно и първата стъпка е да съобщиш в полицията. Като начало можеш просто да се срещнеш с него, неофициално, ако искаш.

Сама чу, че гласът й звучи умолително, но писмата много я бяха разстроили и подозираше, че в действителност Кристиан също се чувства така.

– Не искам да се занимавам повече с това – каза той и се изправи. – Знам, че не си искала нещата да се развият така, когато си говорила с Габи. Но трябва да уважиш решението ми да не раздухвам историята.

Крясъците на горния етаж достигнаха нови висоти и Кристиан тръгна към стълбите.

– Извини ме, трябва да помогна на Сана, преди момчетата да се избият. Не е нужно да те изпращам, нали?

Той забърза нагоре, без да каже довиждане, и на Ерика й се стори, че се опитва да избяга.

Никога ли нямаше да се приберат? Караваната му се струваше все по-малка с всеки изминал ден, въпреки че бе проучил всяко кътче на къмпинга. У дома може би отново щяха да му обърнат внимание. Тук се държаха като че ли не съществува.

Татко решаваше кръстословици, а мама беше болна. Или поне това обяснение получи, когато поиска да влезе при нея. Тя лежеше по цял ден на тясната койка в караваната. Не се бе опитала да плува с него втори път. Въпреки че си спомняше страха и нещото, което се увиваше около краката му, той ги предпочиташе пред постоянното заточение.

– Мама е болна. Върви да си играеш.

И той ги остави. Запълваше дните си сам-самичък. Другите деца в къмпинга отначало искаха да си играят с него, но той не прояви интерес. Ако не можеше да бъде с мама, не искаше да бъде с никого.

Тя не оздравяваше и той се притесняваше все повече. Понякога я чуваше да повръща. И изглеждаше толкова бледа. Ами ако беше нещо опасно? Ако и тя умреше и го оставаше сам? Също както предишната му майка.

Само като си го помислеше, и му идваше да се свие в някой ъгъл. Да се скрие, да стисне очи, толкова здраво, че мракът да не може да проникне в него. Не можеше да си позволи такива мисли. Красивата му майка не може да умре. Не и тя.

Намери си собствено местенце. Горе на хълма, с изглед към къмпинга и водата. Ако протегнеше врат, можеше да види дори покрива на тяхната каравана. Сега прекарваше дните си там и никой не го безпокоеше. Там горе часовете отлитаха неусетно.

Татко също искаше да се прибират. Чу го да го казва. Но мама не искаше. Нямало да достави това удоволствие на Вещицата, така каза, докато лежеше на койката, по-бледа и слаба от обикновено. Вещицата трябвало да знае, че те ще прекарат цяло лято тук, както винаги. Съвсем близо до нея, но без да я посетят. Не, нямаше да се прибират. Мама по-скоро би умряла.

Повече не обсъждаха въпроса. Каквото решеше мама, това ставаше. Той продължи да ходи на специалното си място всеки ден. Седеше, прегърнал колене, а мислите и фантазиите му препускаха на воля.

Само да се приберяха у дома и всичко щеше да се оправи. Да, щеше да се оправи.

8

– Не бягай твърде надалеч, Роки!

Йоте Першон викна високо, но както обикновено, кучето не го слушаше. Успя да зърне единствено опашката му, преди светлият голдън ретрийвър да свърне вляво зад една скала. Йоте ускори крачка, колкото можеше, въпреки че десният му крак го възпираше. След удара кракът не го слушаше много, но той все пак се смяташе за късметлия. Лекарите му бяха казали да не таи големи надежди, че някога ще може да се движи нормално, тъй като цялата му дясна страна беше тежко засегната. Но те не бяха взели предвид какъв инат е Йоте. Благодарение на дадената му от Бог упоритост и на физиотерапевта му, който го пришпорваше, сякаш тренираха за Олимпийските игри, той се подобряваше с всяка изминала седмица. Понякога състоянието му се влошаваше и на няколко пъти бе на път да се откаже. Но продължи да се бори, да постига напредък и да се доближава до целта.

Вече всеки ден излизаше на едночасова разходка с Роки. Често спираше и куцаше осезаемо, но все пак двамата се придвижваха напред. Излизаха независимо какво беше времето и всеки изминат метър беше победа.

Кучето отново се появи в полезрението му. Вървеше и душеше брега около плувната зона до Селвик, като от време на време поглеждаше нагоре само за да се увери, че господарят му не се е изгубил. Йоте се възползва от възможността и спря да си поеме дъх. За стотен път опипа джоба си, за да се увери, че телефонът е в него. Да, там беше. За всеки случай го извади и провери дали е включен, дали не е изключил случайно звука и дали не е пропуснал някой разговор. Все още никой не го бе търсил и той напъха нетърпеливо телефона обратно в джоба си.

Знаеше, че е нелепо да проверява на всеки пет минути. Но бяха обещали да се обадят, когато я приемат в болницата. Първият му внук. Дъщеря му Ина беше прехвърлила термина с две седмици и Йоте не разбираше как тя и зет му могат да са толкова спокойни. В интерес на истината, като че ли долови известно раздразнение в гласа на дъщеря си, когато се обади за десети път днес да провери какво става. Но имаше чувството, че е значително по-притеснен, отколкото са те самите. Напоследък дори будуваше през по-голямата част от нощта и се взираше ту в будилника, ту в мобилния телефон. Тези неща често се случват посред нощ. Ами ако е заспал дълбоко и не чуе, че звънят?

Прозя се. Нощното бдение започваше да му се отразява. Толкова много чувства го обзеха, когато Ина и Йеспер му казаха, че ще имат дете. Съобщиха му го два дни, след като припадна и го откараха в спешното в Удевала. Всъщност смятали да изчакат, преди да му кажат, тъй като бременността още била в много ранен стадии и те самите едва били научили. Но никой не вярвал, че Йоте ще оцелее. Дори не били сигурни, че ги чува, докато лежал в болничното легло, овързан с всякакви тръби и апарати.

Но той ги чу, чу всяка една дума. И това даде на упоритостта му опората, от която се нуждаеше. Нещо, за което да живее. Ще стане дядо. Единствената му дъщеря, светлината в живота му, ще си има бебе. Как би могъл да пропусне нещо такова? Знаеше, че Брит-Мари го чака и всъщност нямаше кой знае колко против да напусне този свят, за да може да я види отново. Копнееше за нея всеки ден, всяка минута, откакто с Ина останаха сами. Но сега беше нужен и обясни това на Брит-Мари. Каза й, че още не може да отиде при нея, че щерка им се нуждае от него.

Брит-Мари го разбра. Той си знаеше, че ще го разбере. После се събуди от съня, който бе толкова различен и изкусителен. Стана от леглото и всяка крачка, която правеше оттогава, беше за малкия или малката. Имаше да даде толкова много и възнамеряваше да се възползва от всяка възможна минута, за да глези внучето си. Ина и Йеспер можеха да протестират колкото си искат. Като дядо му се полагаше тази привилегия.

Телефонът в джоба му иззвъня остро и както беше потънал в мисли, Йоте подскочи намясто. С нетърпеливи пръсти извади телефона от джоба си и едва не го изпусна на земята. Погледна дисплея и раменете му се свиха от разочарование, щом видя името на близък приятел. Не посмя да вдигне. Не биваше да дава заето, ако му се обадят.

Кучето вече не се мяркаше, така че Йоте прибра телефона и закуцука в посоката, където го беше видял за последно. Нещо светло помръдна в периферното му зрение и той погледна към морето.

– Роки! – извика той с ужас в гласа.

Кучето беше тръгнало по леда. Бе навлязло поне двайсет метра навътре и гледаше надолу. Щом чу, че Йоте го вика, залая лудо и зарови с лапи. Йоте затаи дъх. Ако беше вълчи студ, нямаше да се притеснява толкова. Много пъти, най-вече като по-млади, с Брит-Мари бяха взимали сандвичи и термос с кафе и се бяха разхождали по леда до някой от близките острови. Но сега морето беше замръзнало само на места и ледът беше коварен.

– Роки – извика Йоте отново. – Ела тук!

Опита се да звучи възможно най-твърдо, но кучето не му обърна внимание.

В главата на Йоте имаше само една мисъл. Не можеше да изгуби Роки. Кучето не би оцеляло, ако ледът се спука и то се озове в ледената вода. Йоте не би го преживял. Двамата бяха приятели от десет години и толкова пъти си бе представял как бъдещото му внуче си играе с кучето, че дори не можеше да си помисли бебето да се роди, без да го има Роки.

Тръгна към морето. Стъпи с един крак върху леда и го пробва. По повърхността се появиха хиляди тънки като игли пукнатини, но ледът не се пропука изцяло. Вероятно беше достатъчно дебел да го издържи. Тръгна напред. Роки продължаваше да лае силно и да дращи с лапи.

– Ела тук.

Йоте пак го повика, но кучето остана намясто и като че ли не възнамеряваше да се помръдне.

Навътре ледът изглеждаше по-стабилен, но Йоте все пак реши да сведе риска до минимум. С мъка легна по корем, като се опитваше да не обръща внимание на студа, който проникваше през дрехите му, въпреки че добре се беше навлякъл.

Беше му трудно да се придвижва напред, докато лежи по корем. Краката му се плъзгаха, щом потърсеше опора. Съжали, че е бил толкова суетен и не е започнал да използва шипове за подметки, както прави всеки разумен пенсионер, когато навън е хлъзгаво.

Огледа се наоколо и откри два клона, които може би щяха да му свършат работа. Успя да се добере до тях и ги използва като импровизирани шипове. С тяхна помощ започна да се движи по-бързо и педя по педя приближаваше кучето. От време на време правеше нови опити да го повика, но каквото и да беше намерил Роки, явно бе твърде заинтригуван от находката си и не я изпускаше от поглед дори за секунда.

Йоте почти бе стигнал, когато чу леда да пука и да протестира под тежестта му. Имаше някаква ирония в това месеци наред да провежда рехабилитация само за да пропадне под леда и да се удави. Но засега ледът го издържаше, пък и беше толкова близо, че ако протегнеше ръка, можеше да докосне козината на Роки.

– Не бива да стоиш тук, момчето ми – каза той, опитвайки се да успокои кучето. Приплъзна се още малко напред и посегна да го хване за каишката. Не беше планирал как точно ще успее да довлече до брега и себе си, и непокорното куче. Но някак щеше да се оправи в движение.

– И какво толкова интересно има тук?

Успя да хване каишката и в същия момент телефонът в джоба му започна да звъни.

Както обикновено, в понеделник сутрин му беше трудно да свърши нещо. Патрик седеше на офис стола с крака на бюрото. Взираше се в снимката на Магнус Шелнер, сякаш за да го убеди да му каже къде се намира. Или по-скоро къде се намираха останките му.

Притесняваше се и за Кристиан. Дръпна едно чекмедже вдясно и извади малкия найлонов плик с писмото и картичката. Ако зависеше от него, би ги пратил за анализ, най-вече за да провери за отпечатъци. Но нямаше почти никакви основания, не се бе случило нищо конкретно. Дори Ерика, която, за разлика от него, беше прочела всички писма, не можеше да твърди със сигурност, че някой възнамерява да нарани Кристиан. Но интуицията й казваше друго. Както и тази на Патрик. И двамата усещаха, че в изреченията се крие нещо зловещо. Той се усмихна леко на самия себе си. Ама че избор на думи. Нещо зловещо. Не беше най-научният термин. Но му се струваше, че писмата говорят за зли намерения. Не можеше да го опише по-добре. И това чувство дълбоко го притесняваше.

Обсъди го с Ерика, когато тя се върна от посещението при Кристиан. Би предпочел да отиде да поговори с него лично, но Ерика го разубеди. Според нея Кристиан нямаше да одобри идеята, затова помоли Патрик да почака, докато медийният шум позаглъхне. Патрик се съгласи. Но докато седеше и гледаше елегантния почерк, се зачуди дали е постъпил правилно.

Телефонът звънна и той подскочи.

– Патрик Хедстрьом.

Прибра плика и затвори чекмеджето. И изведнъж замръзна намясто.

– Извинете? Какво?

Слушаше напрегнато и се разбърза, веднага щом затвори. Проведе няколко кратки разговора, преди да изхвърчи в коридора и да почука на вратата на Мелберг. Не изчака отговор, ами влезе направо. И събуди едновременно кучето и стопанина му.

– Какво по... – Мелберг се надигна сънено от отпуснатата си поза в стола и се втренчи в Патрик. – Не са ли те учили, че трябва да почукаш, преди да влезеш? – Комисарят приглади косата си. – Е? Не виждаш ли, че съм зает? Какво искаш?

– Мисля, че открихме Магнус Шелнер.

Мелберг изпъна гръб.

– Така ли? И къде е? На остров в Карибите?

– Не точно. Плава под леда. До Селвик.

– Под леда?

Ернст долови напрежението във въздуха и наостри уши.

– Обади се някакъв старец, който разхождал кучето си. Разбира се, не знаем дали тялото е на Магнус Шелнер, още не е идентифицирано. Но вероятността е голяма.

– Какво чакаме, по дяволите – каза Мелберг и скочи от стола. Грабна якето си и си мина покрай Патрик. – Може ли всички в управлението да са толкова мудни? Колко време ти трябваше да изплюеш камъчето? Към колата! Ти караш.

Мелберг се затича към гаража, а Патрик набързо прескочи до кабинета си. Облече си якето и въздъхна. Би предпочел да не взима шефа си, но знаеше, че Мелберг не би пропуснал шанса да се набута в центъра на събитията. Шефът му обичаше да е на първа линия, стига да не му се налага да върши истинска работа.

– Хайде, дай газ!

Мелберг вече седеше на мястото до шофьора. Патрик се настани зад волана и завъртя ключа.

– За първи път ли ще те дават по телевизията? – изчурулика гримьорката.

Кристиан срещна погледа й в огледалото и кимна. Устата му беше суха, ръцете влажни. Преди две седмици прие предложението да участва в сутрешния блок на ТВ4, но сега горчиво съжаляваше. Снощи, през целия път с влака до Стокхолм, се беше борил с порива да се откаже и да тръгне обратно.

Габи изпадна във възторг, когато се обадиха от четвърти канал. Бяха чули да се говори, че на литературното небе ще изгрее нова звезда, и искаха да го интервюират първи. Габи му обясни, че няма по-добра реклама от това, че само с краткото си участие ще продаде купища книги.

И той се остави да бъде съблазнен. Взе си свободен ден от библиотеката, а Габи резервира хотела в Стокхолм и билетите за влака. Първоначално изпитваше известна възбуда от това да се появи по телевизията с книгата си. С „Русалката“. Щеше да седи в студиото на национален канал в ролята на „писател“ и да говори за дебютния си роман. Но афишите през уикенда развалиха всичко. Как можа да се излъже така? Толкова години живя усамотено, че накрая си въобрази, че може отново да се покаже навън. Дори след като започна да получава писмата, продължи да живее с илюзията, че всичко е приключило, че е в безопасност.

Заглавията във вестниците го изтръгнаха от тази заблуда. Някой щеше да види, да си спомни. Всичко щеше да излезе наяве. Потръпна, както си седеше на стола, и гримьорката го погледна.

– Да не ти е студено в тази жега? Разболяваш ли се?

Той кимна и се усмихна. Така беше най-лесно, не се налагаше да обяснява.

Слоят грим беше дебел и изглеждаше неестествено. Намазаха дори ръцете и ушите му с някакъв фондьотен. Без грим, естественият цвят на кожата явно изглежда блед и зеленикав по телевизията. Чувстваше се така, сякаш носи маска. Можеше да се скрие зад нея.

– Ето така, готов си. Асистент-режисьорката ей сега ще дойде да те вземе.

Гримьорката огледа доволно свършената работа. Кристиан погледна отражението си. Маската се взираше в него от огледалото.

Няколко минути по-късно го отведоха в стаята за почивка. Там имаше впечатляващ бюфет със закуски, но той се задоволи с малко портокалов сок. Адреналинът бушуваше из тялото му и ръката му леко трепереше, когато вдигна чашата.

– Време е, ела с мен.

Асистент-режисьорката му махна и Кристиан остави недопитата си чаша на масата. С треперещи колене тръгна след нея и се озова в студиото, което беше на долния етаж.

– Можеш да седнеш тук – прошепна му тя и му показа мястото му.

Веднага щом седна усети ръка на рамото си и се стресна.

– Извинявай, само ще ти сложа микрофона – каза един мъж със слушалки и Кристиан кимна.

Сега устата му беше още по-суха, ако това изобщо беше възможно, и той изгълта чашата вода, която стоеше пред него.

– Здравей, Кристиан, радвам се да се запознаем. Прочетох книгата ти и трябва да кажа, че я намирам за фантастична.

Кристин Касперсен му подаде ръка и след кратко колебание той се здрависа. Дланите му бяха толкова потни, че за нея чувството сигурно бе като да се ръкува с мокра гъба. Мъжественият водещ също се появи и седна. Поздрави го и се представи като Андерш Крафт.

На масата имаше екземпляр от книгата. Зад тях метеорологът говореше за времето, така че трябваше да шепнат.

– Не си нервен, нали? – попита Кристин и се усмихна. – Няма от какво да се притесняваш, просто се съсредоточи и всичко ще мине добре.

Кристиан пак кимна мълчаливо. Бяха напълнили чашата му и той отново я обърна на един дъх.

– След двайсет секунди сме ние – каза Андерш Крафт и му намигна.

Спокойствието, което излъчваше двойката водещи пред него, го успокои малко и той се опита да не мисли за камерите, които ги обграждаха и които щяха да излъчат лицата им на живо в домовете на голяма част от шведския народ.

Кристин заговори, гледайки в някаква точка зад него, и той разбра, че са в ефир. Сърцето му биеше бързо, ушите му пищяха и трябваше да се напрегне, за да чуе какво казва тя. След кратко представяне дойде първият въпрос.

– Кристиан, критиците възхваляват дебютния ти роман, „Русалката“. Мнението на читателите също е необичайно високо за книга от напълно непознат автор. Какво е чувството?

Гласът му потрепери леко, щом заговори, но Кристин го гледаше неотлъчно и успокоително и той се съсредоточи върху нея, вместо върху камерата, която виждаше с периферното си зрение. След няколко несигурни изречения гласът му зазвуча по-уверено.

– Страхотно е, разбира се. Винаги съм искал да бъда писател, но това, мечтата ми най-накрая да се сбъдне и да бъда посрещнат по такъв начин, надминава и най-лудите ми фантазии.

– Издателството влага много средства в теб. Виждаме снимката ти на големи плакати по витрините на книжарниците, слуховете говорят за първо издание с тираж петнайсет хиляди броя, а в културните рубрики се надпреварват да те сравняват с редица големи имена в литературата. Това не те ли изненадва донякъде?

Андерш Крафт го гледаше приятелски. Кристиан вече се чувстваше по-сигурен, сърцето му беше възвърнало нормалния си ритъм.

– Това, че издателството ми има доверие и поема риска да инвестира в мен, естествено, означава много. Но е малко странно да ме сравняват с други автори. Всеки си има свой уникален начин на писане.

Вече беше в свой води. Отпусна се напълно и след още няколко въпроса имаше чувството, че може да седи в студиото и да говори до безкрай.

Кристин Касперсен взе нещо от масата и го вдигна към камерата. Дланите му отново се изпотиха. Беше съботният брой на ГТ с неговото име на първа страница, изписано с дебели букви. Думите ЗАПЛАХА ЗА ЖИВОТА крещяха насреща му. В чашата нямаше повече вода и той преглътна няколко пъти, опитвайки се да навлажни устата си.

– В Швеция става все по-обичаен феномен знаменитостите да бъдат обект на заплахи. Но при теб това е започнало още преди да станеш известен на широката публика. Откъде мислиш, че идват заплахите?

Първоначално се чу само грачене, но после той успя да каже:

– Цялата история е извадена от контекст и се раздухва твърде много. Винаги има завистливи хора, или такива с психични проблеми... това е, май нямам какво повече да добавя по въпроса.

Цялото му тяло беше напрегнато и той избърса ръце в крачолите си под масата.

– В такъв случай нека ти благодарим, че дойде да поговорим за аплодирания от критиците роман „Русалката“.

Андерш Крафт вдигна книгата към камерата и се усмихна. Облекчение заля Кристиан, щом осъзна, че интервюто е приключило.

– Доста добре мина – каза Кристин Касперсен и събра листата пред себе си.

– Да, наистина – потвърди Андерш Крафт и се изправи. – Извини ме, сега ще теглим днешната томбола и трябва да съм там.

Мъжът със слушалките освободи Кристиан от кабела на микрофона. Той стана, благодари на Кристин и последва асистентката вън от студиото. Ръцете му още трепереха. Двамата тръгнаха нагоре по стълбите, минаха през стаята за почивка и излязоха на студа. Чувстваше се замаян и не беше съвсем сигурен, че е в състояние да се срещне с Габи в издателството, както се бяха разбрали.

Гледаше през прозореца, докато таксито го караше към центъра. Знаеше, че вече напълно е изгубил контрол над ситуацията.

– Добре, какво ще правим?

Патрик гледаше към леда. Както обикновено, Турбьорн Рюд не изглеждаше ни най-малко притеснен. Той винаги запазваше спокойствие, колкото и трудна да изглеждаше задачата. Покрай работата си в лабораторията по криминалистика в Удевала беше свикнал да разрешава най-различни проблеми.

– Ще пробием дупка в леда и ще го издърпаме с въже.

– Ледът ще ви издържи ли?

– Стига екипът да разполага с нужното оборудване, няма опасност. Както го виждам аз, най-големият риск е, като пробием дупката, тялото да се освободи и течението да го завлече под леда.

– Как ще избегнете това? – попита Патрик.

– Първо трябва да пробием малка дупка и да захванем тялото.

– Правили ли сте нещо такова преди?

Патрик още не се чувстваше напълно спокоен.

– Мм… не… – провлачи Турбьорн, явно размишляваше. – Не, не сме имали човек, замръзнал под леда, иначе щях да се сетя. Такова нещо не се забравя.

– Така е – съгласи се Патрик и отново извърна поглед към мястото, където би трябвало да лежи тялото. – Ами правете, каквото решите, аз ще отида да говоря със свидетеля.

Патрик беше забелязал, че Мелберг говори разгорещено с мъжа, направил откритието. Поначало не е добра идея да оставиш Бертил насаме с някого твърде дълго – не само със свидетели, ами с хора изобщо.

– Здравей. Патрик Хедстрьом – каза той, щом се приближи до Мелберг и другия мъж.

– Йоте Першон – отвърна мъжът и стисна протегнатата ръка на Патрик, като в същото време опитваше да удържи един развълнуван голдън ретрийвър.

– На Роки още му се иска да изтича при тялото, едва успях да го докарам до брега – каза Йоте и дръпна леко каишката, за да покаже кой командва.

– Кучето ли го намери?

Йоте кимна.

– Да, излезе на леда и отказа да се върне. Само стоеше и лаеше. Изплаших се, че ще пропадне във водата, така че тръгнах след него. И тогава видях... – Той пребледня, вероятно спомняйки си образа на мъртвешкото лице под замръзналата повърхност. Но после разтърси тяло и бузите му отново придобиха малко цвят. – Трябва ли да остана тук още дълго? Дъщеря ми е на път към родилното. Първото ми внуче.

Патрик се усмихна.

– Разбирам, че искаш да тръгваш. Почакай само още малко и те пускаме, така че да не пропуснеш нищо.

Йоте трябваше да се задоволи с това и Патрик продължи да му задава въпроси. Но много скоро стана ясно, че мъжът няма с какво повече да помогне.

Чисто и просто беше извадил лошия късмет да се намира на неподходящото място в неподходящия момент, или може би на правилното място в правилния момент, в зависимост от гледната точка. След като взе телефон за контакт, Патрик освободи бъдещия дядо, който се забърза към паркинга, леко накуцвайки.

Патрик се върна на брега, близо до мястото, където един мъж методично спускаше някаква кука през малка дупка в леда, за да я закачи за трупа. За всеки случай лежеше по корем, вързан през кръста с въже. Въжето се точеше чак до брега, също както и кордата с куката. Турбьорн не подлагаше екипа си на никакви рискове.

– Както казах, веднага щом го закачим, ще пробием по-голяма дупка и ще го издърпаме.

Патрик наблюдаваше работата на мъжа толкова съсредоточено, че се сепна, когато чу гласа на Турбьорн вляво зад себе си.

– Направо на брега ли ще го издърпате?

– Не, не искаме да рискуваме да съсипем евентуалните следи по дрехите. Ще опитаме да го приберем в чувал още на леда, после можем да го местим.

– Наистина ли са останали следи, след като е лежал толкова дълго под водата? – попита Патрик скептично.

– Не, повечето сигурно са били унищожени. Но човек никога не знае. Може да има нещо в джобовете или гънките на дрехите и е най-добре да не рискуваме.

– Да, за това си прав.

Патрик не смяташе, че има особена вероятност да намерят нещо. Беше виждал да вадят удавници. Ако тялото престои малко по-дълго във водата, не остават много следи.

Засенчи очи с ръка. Слънцето се беше изкачило малко по небето и отблясъците по леда насълзиха очите му. Замижа и разбра, че куката е стабилно закрепена за тялото, защото мъжът вече изрязваше голяма дупка в леда. Бавно-бавно измъкнаха трупа от водата. От мястото си Патрик не можеше да различи никакви подробности и беше благодарен за това.

Още един мъж се плъзна предпазливо по леда и когато цялото тяло излезе от водата, два чифта ръце го положиха внимателно в черен чувал, който старателно затвориха. Кимнаха на екипа на брега и кордата се опъна. Малко по малко довлачиха чувала на твърда земя. Патрик инстинктивно отстъпи назад, когато се приближиха, но после се прокле, задето е такъв пъзльо. Помоли техниците да отворят чувала и се принуди да погледне мъжа, който бе лежал във водата. Подозренията му се потвърдиха. Беше почти сигурен, че са открили Магнус Шелнер.

Патрик почувства някаква празнота, когато видя да пломбират чувала, да го вдигат и да го отнасят към ливадата над плажа, която служеше за паркинг. Десет минути по-късно тялото беше на път към Съдебна медицина в Гьотеборг за аутопсия. От една страна, това означаваше, че ще получат отговори и следи, по които да тръгнат. Щяха да приключат случая. От друга страна, веднага щом се потвърдеше самоличността на трупа, Патрик трябваше да съобщи на семейството. А това не беше момент, който се очаква с нетърпение.

Най-накрая почивката приключи. Татко подреди целия им багаж и го напъха в колата и в караваната. Както обикновено, мама лежеше. Беше станала още по-слаба, още по-бледа. Каза, че вече иска единствено да се прибере.

Накрая татко му разказа защо мама се чувства толкова зле. Всъщност не беше болна. Имаше бебе в корема. Малко братче или сестриче. Той не разбираше защо човек би се чувствал лошо заради това. Но така ставало, каза татко.

Първоначално се зарадва. Щеше да има с кого да си играе. После ги чу да разговарят, мама и татко, и тогава разбра. Вече знаеше защо не е красивото момче на мама, защо тя не го гали по косата и не го гледа с онзи поглед. Знаеше кой му я е отнел.

Предния ден се прибра до караваната като индианец. Беше забол птиче перо в косата си и се промъкна безшумно, като стъпваше на пръсти с мокасините си. Индианското му име беше Гневния облак, а мама и татко бяха бледоликите. Виждаше ги да се движат зад щорите на караваната. Мама не лежеше. Беше станала и говореше, а Гневния облак се зарадва, защото тя може би се чувстваше по-добре, бебето сигурно вече не я разболяваше. И звучеше щастлива. Уморена, но щастлива. Гневния облак пристъпи по-напред, искаше да чуе по-добре радостния глас на бледоликата. Стъпка по стъпка, той се прокрадна до отворения прозорец, застана под него и се заслуша, долепил гръб до стената и затворил очи.

Но бързо ги отвори, когато мама заговори за него. И тогава целият мрак се изсипа върху него с пълна сила. Отново се върна при нея, усети ужасния мирис с ноздрите си, чу тишината, която отекваше в главата му.

Гласът на мама проби тишината и мрака. Макар да беше толкова малък, разбра много добре думите й. Тя съжаляваше, че му е станала майка. Сега щяха да си имат истинско дете и ако тя знаела, че ще стане така, никога нямало да го вземе. А татко, със сивия си и изморен глас каза: „Да, но момчето е тук, така че трябва да гледаме позитивно на ситуацията“.

Гневния облак не помръдваше. В този миг се зароди омразата. Самият той не можа да намери дума за чувството. Но знаеше, че усещането е хубаво и същевременно с това страшно мъчително.

Така че, когато татко прибра в колата газовия котлон, дрехите, консервите и всичко останало, той прибра омразата си. Тя изпълни цялата задна седалка, където беше седнал. Но той не мразеше мама. Как би могъл? Та нали я обичаше.

Вместо това намрази човека, който му я отнемаше.

9

Ерика отиде до библиотеката във Фелбака. Знаеше, че Кристиан си е взел свободен ден. Беше се справил добре в сутрешния блок, или поне през по-голямата част. Към края, когато започнаха да го разпитват за заплахите, си пролича колко е нервен. Беше толкова мъчително да го гледа как се изпотява и почервенява, че Ерика изключи телевизора, преди интервюто да приключи.

А сега обикаляше между рафтовете и се преструваше, че търси някоя книга. В действителност се чудеше как да постигне истинската си цел: да говори с Мей, колежката на Кристиан. Защото колкото повече мислеше за писмата, толкова повече се убеждаваше, че Кристиан не е заплашван от някой непознат. Не, писмата изглеждаха лични и отговорът би трябвало да се крие в обкръжението на Кристиан или в миналото му.

Проблемът беше, че той винаги бе крайно потаен. Сутринта й хрумна да запише на хартия всичко, което Кристиан й бе казвал за себе си. Но остана с химикалка в ръка и празен лист пред себе си. Осъзна, че не знае нищо. Въпреки че двамата бяха прекарали толкова време заедно, работейки над ръкописа, и въпреки че поне според нея се бяха сближили и сприятелили, той така и не й бе разказал нищо. Нито откъде идва, нито как се казват родителите му или с какво се занимават. Нито къде е учил, дали е спортувал като по-млад, нито какви са били приятелите му и поддържа ли още контакт с тях. Не знаеше нищо за него.

Това я притесни. Човек винаги разкрива дребни неща за себе си по време на разговор, издава малки подробности от миналото си, за да се разбере как е стигнал до настоящия момент. Кристиан старателно държеше езика си зад зъбите и това още повече убеди Ерика, че отговорът се крие в миналото му. Въпросът беше дали е успял да удържи гарда си вдигнат пред всички. Може би колежката, която работеше с него ежедневно, е уловила нещо.

Ерика надзърна към Мей, която тракаше по клавиатурата. Поне бяха сами в библиотеката, така че можеха да говорят необезпокоявани. Помисли малко и се сети как да подходи. Не можеше да отиде при Мей и директно да я заразпитва за Кристиан. Трябваше да действа постепенно.

Хвана се за кръста, въздъхна и се стовари тежко върху един от столовете пред гишето, където седеше Мей.

– Сигурно тежи. Чух, че са близнаци – каза Мей и я погледна майчински.

– Да, две са.

Ерика погали корема си и опита да си придаде вид, сякаш наистина се нуждае от кратка почивка. Което всъщност не изискваше особена симулация от нейна страна. Щом седна, усети как гръбнакът й се отпуска с благодарност.

– Почини си колкото трябва.

– Да, така ще направя – каза Ерика и се усмихна. – Гледа ли Кристиан по телевизията сутринта? – добави тя след малко.

– Изпуснах го, за съжаление, нали бях тук. Но настроих дивидито да го запише. Надявам се. Така и не им свикнах на тези машини. Той добре ли се справи?

– Възхитително. Много успешна излезе книгата.

– Да, гордеем се с него – каза Мей и грейна. – Не знаех, че изобщо пише, преди да чуя, че ще го издават. Но каква книга само! И какви рецензии!

– Да, фантастично е. – Ерика замълча за миг. – Всичките му познати тук сигурно много му се радват. А и старите му колеги също. Той всъщност къде точно работеше, преди да дойде във Фелбака?

Опита се да прозвучи като че знае отговора, но не може да си спомни.

– Хм...

За разлика от Ерика, Мей, изглежда, наистина се зарови в спомените си.

– Знаеш ли, като се замисля, никога не ми е казвал. Колко странно. Но Кристиан вече работеше тук, когато постъпих, та не е ставало дума с какво се е занимавал по-рано.

– Значи, не знаеш и откъде идва, къде е живял, преди да се премести във Фелбака? – Ерика усети, че говори прекалено заинтригувано, и се насили да възприеме по-неутрален тон. – Замислих се за това, когато гледах интервюто днес. Винаги съм смятала, че говори на смоландски^21, но сега ми се стори, че долових следи от друг диалект, който не можах да разпозная.

21 Смоланд е историческа провинция в Южна Швеция. – Б. пр.

Лъжата не бе особено добра, но трябваше да свърши работа. Мей, изглежда, я прие.

– Не, не е от Смоланд, в това съм сигурна. Но иначе нямам представа. Естествено, с Кристиан разговаряме на работа и той винаги се държи приятно и дружелюбно. – Мей като че ли обмисляше как точно да се изрази. – Но въпреки това се създава усещането за някаква граница. Може да се сближим донякъде, но не повече. Сигурно е глупаво от моя страна, но никога не го питам за лични неща, защото по някакъв начин долавям сигнали, че такива въпроси няма да бъдат приети радушно.

– Разбирам какво имаш предвид – каза Ерика. – И той никога не е споменавал нещо лично, ей така, между другото?

Мей отново се замисли.

– Не, не мога... А, чакай...

– Да?

Ерика се прокле за нетърпението си.

– Беше нещо съвсем дребно. Но имах чувството... Веднъж говорехме за Тролхетан, бях ходила при сестра си, която живее там. Той сякаш познаваше града. После като че се усети и заговори за нещо друго. Спомням си, че ми направи впечатление как рязко смени темата.

– Като го слушаше, стори ли ти се, че е живял там?

– Да, така мисля. Макар че, както казах, не мога да твърдя нищо със сигурност.

Не беше много. Но поне имаше откъде да се започне. Тролхетан.

– Кристиан, влизай!

Габи го посрещна на вратата и той пристъпи предпазливо в белотата на офиса, където се помещаваше издателството. Колкото цветна и екстравагантна беше шефката, толкова изчистена и светла беше кантората. Може би тъкмо такава беше идеята, защото за Габи помещението представляваше идеален фон, на който тя да блесне още повече.

– Кафе?

Тя посочи закачалка за шапки вляво от вратата и той окачи якето си.

– Да, не бих отказал, благодаря.

Кристиан тръгна след нея, щом тя затрака с високите си токове по дългия коридор. Кухнята беше също толкова бяла, колкото и останалата част от офиса, но чашите, които Габи извади, бяха яркорозови и, изглежда, други нямаше.

– Лате? Капучино? Еспресо?

Тя посочи грамадна кафе машина, възкачила се на мивката като на трон. Той се замисли над избора си за секунда.

– Лате, благодаря.

– Ей сега.

Габи взе чашата му и започна да натиска копчетата. Щом машината си свърши работата с пуфтене, издателката му махна да я последва.

– Да идем в кабинета ми. Тук е твърде пренаселено.

Тя кимна сдържано на млада жена на около трийсет, която влезе в кухнята. Съдейки по изплашения й поглед, Габи явно държеше служителите си изкъсо.

– Сядай.

Офисът й се намираше в съседство с кухнята. Изглеждаше добре, но безлично. Нямаше снимки на роднини, нито лични дребни вещи. Нищо, което да сочи коя всъщност е Габи. Кристиан подозираше, че точно това е целила.

– Много беше добър сутринта!

Шефката се настани зад бюрото си и грейна насреща му.

Той кимна. Знаеше, че е видяла колко е изнервен. Зачуди се дали изобщо изпитва някакви угризения на съвестта, задето го бе хвърлила на медиите.

– Имаш такова присъствие.

Зъбите й блеснаха, щом му се усмихна. Бяха твърде светли, вероятно избелени. Той стисна розовата чаша с потни длани.

– Ще опитаме да те уредим в още няколко предавания – продължаваше да бъбри Габи. – Карин от 21,30, Малу по четвърти канал, може би някоя телевизионна игра... Мисля, че...

– Повече няма да се появявам по телевизията.

Габи го зяпна.

– Прощавай, сигурно ми се е причуло. Стори ми се, че каза, че няма да участваш в телевизионни предавания?

– Правилно си чула. Видя какво стана сутринта. Няма пак да се подложа на това.

– Телевизията продава. – Ноздрите на Габи потрепериха. – Дори само краткото интервю в сутрешния блок днес ще засили продажбите многократно.

Тя затрака раздразнено по бюрото с дългите си нокти.

– Сигурно, но това няма значение. Не възнамерявам да участвам.

Говореше сериозно. Нито искаше, нито можеше да застане пак пред камерите. Дори сутрешното появяване беше прекалено, бе достатъчно, за да провокира реакция. Но може би все още можеше да избегне съдбата си, ако сложеше край. Незабавно.

– Ние тук си сътрудничим. Не мога да продам книгата ти, да я предоставя на вниманието на читателите, ако ти не дадеш своя принос. А това означава и да вземаш участие в рекламната кампания.

Гласът й беше леден. Кристиан чуваше бръмчене в главата си. Взираше се в розовите нокти на Габи на фона на светлото бюро и се опитваше да спре шума, който се засилваше все повече. Зачеса силно лявата си длан. Усещаше дразнене под кожата. Като невидима екзема, която само се влошаваше, щом я докосне.

– Не възнамерявам да участвам – повтори той.

Нямаше сила да срещне погледа й. Лекото притеснение отпреди интервюто преминаваше в паника. Тя не можеше да го принуди. Или пък можеше? Какво точно пишеше в договора, който подписа и дори не прочете в радостта си, че са го одобрили?

Гласът на Габи прониза бръмченето.

– Очакваме да ни сътрудничиш, Кристиан. Аз го очаквам.

Раздразнението й подхрани сърбежа под кожата му. Той зачеса дланта си още по-яростно, докато усети жилеща болка. Щом погледна ръката си, видя кървавите ивици, които ноктите му бяха оставили по кожата. Вдигна очи към Габи.

– Трябва да се прибирам.

Тя го изгледа със сбърчени вежди.

– Ти как си всъщност? – Бръчките станаха по-дълбоки, щом Габи видя кръвта по дланта му. – Кристиан...

Тя, изглежда, не знаеше как да продължи. Кристиан вече не издържаше. Мислите му бръмчаха все по-силно, казваха му неща, които не искаше да слуша. Всички въпросителни, всички връзки, всичко се смесваше. Накрая дразненето под кожата се превърна в единственото, което беше в състояние да възприеме.

Кристиан стана от стола и изтича навън.

Патрик се взираше в телефона. Щеше да отнеме доста време, докато получи пълен доклад за тялото, което намериха под леда, но той разчиташе поне потвърждението, че това наистина е Магнус Шелнер, да пристигне скоро. Слуховете сигурно вече бяха плъзнали из Фелбака и той не искаше да стигнат до Сия преждевременно.

Но засега телефонът мълчеше.

– Нищо?

Аника се подаде иззад вратата и го погледна въпросително. Патрик поклати глава.

– Не, но Педерсен би трябвало да звънне всеки момент.

– Да се надяваме – каза Аника и в мига, в който се обърна, за да тръгне към рецепцията, дойде позвъняването.

Патрик се хвърли към слушалката.

– Хедстрьом. – Заслуша се и направи знак на Аника. Обаждаше се Турд Педерсен от Съдебна медицина. – Да... Окей... Разбирам... Благодаря. – Затвори и си отдъхна. – Педерсен потвърди, че тялото е на Магнус Шелнер. Не може да установи причината за смъртта преди аутопсията, но е напълно сигурен, че Шелнер е бил подложен на физическо насилие. Има тежки порезни рани.

– Бедната Сия.

Патрик кимна. Сърцето му се свиваше при мисълта за това, което му предстои. И все пак искаше да отиде и да й съобщи лично. Дължеше й го – толкова пъти бе идвала в управлението, малко по-тъжна и малко по-измъчена с всяко следващо посещение, но винаги таейки в себе си нещо, напомнящо на надежда. Сега тази надежда вече я нямаше и единственото, което Патрик можеше да й предложи, бе увереност, че съпругът й е мъртъв.

– Най-добре да отида и да говоря с нея незабавно – каза той и се изправи. – Преди да е разбрала от някой друг.

– Сам ли ще отидеш?

– Не, ще взема Паула с мен.

Той отиде до офиса на колежката си и почука на отворената врата.

– Той ли е?

Както обикновено, Паула мина направо на въпроса.

– Да. Отивам да говоря със съпругата му. Ще дойдеш ли?

Тя, изглежда, се поколеба, но не беше човек, който се измъква от отговорностите си.

– Да, разбира се – отвърна, облече си якето и тръгна след Патрик, който вече се беше отправил към входната врата.

На рецепцията ги спря Мелберг.

– Разбра ли нещо? – попита той развълнувано.

– Да, Педерсен потвърди, че тялото е на Магнус Шелнер.

Патрик се обърна, за да продължи към полицейската кола, паркирана пред управлението. Но Мелберг не беше приключил.

– И к’во, удавил ли се е? Знаех си, че се е самоубил. Сигурно проблеми с нежния пол, или пък е играел покер по интернет. Знаех си.

– Изглежда, не става дума за самоубийство.

Патрик подбираше думите си внимателно. От горчив опит знаеше, че Мелберг възприема информацията, както му скимне, и лесно можеше да се стигне до катастрофа.

– Мамка му! Значи, убийство?

– Още не знаем нищо. – В гласа на Патрик имаше предупредителна нотка. – Единственото, което Педерсен можа да ми каже, е, че Магнус Шелнер е имал сериозни порезни рани.

– Мамка му – повтори Мелберг. – Разбира се, това означава, че разследването ще придобие съвсем нов формат. Трябва да ускорим темпото и да разгледаме под микроскоп всичко, което е свършено или не е свършено. До този момент не участвах активно, но сега, естествено, трябва да впрегнем целия ресурс, с който разполага управлението.

Патрик и Паула размениха погледи. Мелберг, както обикновено, не забеляза признаците за липса на доверие от страна на подчинените си. Вместо това продължи със същия ентусиазъм:

– Трябва заедно да прегледаме всички материали, които имаме. В петнайсет нула нула очаквам всички да се появят, надъхани за работа. Пропиляхме твърде много време. Боже господи, наистина ли беше нужно да минат три месеца, за да намерим човека? Срамота.

Той погледна строго Патрик, който се бореше с детинския импулс да изрита шефа си в пищяла.

– Три часа. Разбрано. Но сега бих искал да тръгваме. С Паула отиваме да посетим съпругата на Магнус Шелнер.

– Да, да – каза Мелберг нетърпеливо и им махна да тръгват. Изглежда, вече бе потънал дълбоко в размисли как да разпредели задачите в разследването на това – както, изглежда, се оказваше – убийство.

През целия си живот Ерик бе контролирал нещата. Той решаваше, той беше ловецът. А сега някой го преследваше, някой непознат, когото не можеше да види. Това го плашеше повече от всичко. Щеше да бъде много по-лесно, ако разбере кой е по петите му. Но честно казано, нямаше представа.

Беше прекарал много време, мислейки над това, оглеждайки живота си. Припомни си любовниците, бизнес контактите, приятелите и враговете си. Не можеше да отрече, че е оставил горчилка и гняв след себе си. Но омраза? Едва ли. Обаче писмата, които получаваше, бяха пропити с омраза и жажда за отмъщение. Нямаше съмнение.

За първи път Ерик се почувства сам на този свят. За първи път осъзна колко тънко е бляскавото покритие на живота му, колко малко означаваха успехите и потупванията по рамото, когато нещата станеха сериозни. Беше обмислял дори да се довери на Луис. Или Кенет. Но така и не случваше на момент, в който Луис да не го гледа с презрение. А Кенет винаги се държеше толкова покорно. Нито с нея, нито с него можеше да сподели. Те двамата не можеха да го освободят от притеснението, което изпитваше, откакто започнаха да пристигат писмата.

Нямаше към кого да се обърне. Наясно бе, че сам се е изолирал, и се познаваше достатъчно добре, за да знае, че не би постъпил по-различно, дори и да можеше да промени миналото си. Вкусът на успеха беше твърде сладък. Чувството, че превъзхожда другите и че те го боготворят, го опияняваше. Не съжаляваше за нищо, но все пак му се искаше да може да поговори с някого.

Но тъй като нямаше с кого, реши да се задоволи с втория най-добър вариант. Секс. Нищо друго не го караше да се чувства така неуязвим, като в същото време се оставяше да го контролират – нещо, което не правеше при никакви други обстоятелства. Не беше свързано с партньорката му. Беше ги сменял през годините, и то толкова често, че паметта му вече се затрудняваше да свързва имена и образи. Спомняше си нечии перфектни гърди, но колкото и да се стараеше, не можеше да си припомни чие лице върви с тях. Друга пък беше невероятно вкусна. С нея обичаше да използва езика си, да вдишва уханието й. Но името й? Нямаше представа.

Понастоящем беше със Сесилия и не му се вярваше да я запомни с нещо особено. Средна работа. Във всички отношения. Напълно приемлива в леглото, но не и способна да накара ангелите да запеят в хор. Имаше достатъчно добре оформено тяло, за да може на Ерик да му стане, но не толкова, че да си мисли за нея, когато лежи в леглото у дома и се самозадоволява. Беше му под ръка, достъпна и охотна. С това го привличаше най-много и той знаеше, че скоро ще му омръзне.

Но точно сега това му стигаше напълно. Нетърпеливо позвъни на звънеца, като се надяваше, че няма да се налага да приказват много, преди да проникне в нея и да усети как напрежението го отпуска.

Още щом се отвори вратата, Ерик разбра, че надеждите му ще бъдат разбити. Беше й пратил есемес, питайки я дали може да намине, и получи отговор „да“. Сега видя, че е било по-добре да звънне, за да знае в какво настроение е тя. По лицето на Сесилия беше изписана решителност. Не беше ядосана или язвителна, това си личеше. Просто спокойна и уверена. Което бе много по-притеснително, отколкото ако беше бясна.

– Влез, Ерик – каза тя и му направи място да мине.

Ерик. Знаеше, че не е добър знак, когато някой използва личните имена по такъв начин. Означаваше, че иска да придаде тежест на казаното. Че иска да привлече цялото внимание на другия. Той обмисли дали да не си плюе на петите, да каже, че трябва да тръгва, за да не бъде въвлечен в тази нейна решителност.

Но вратата вече беше широко отворена, а Сесилия се запъти към кухнята. Нямаше избор. Ерик неохотно затвори вратата след себе си, свали палтото си и я последва.

– Колко хубаво, че дойде. Тъкмо си мислех да ти се обадя – каза тя.

Той застана с гръб към умивалника, облегна се назад и кръстоса ръце на гърдите си. Изчакваше. Предстоеше валсът. Както винаги, идваше момент, когато жените се опитват да поемат контрола, да поведат танца. Поставят условия и изискват обещания, които той не може да даде. Понякога тези мигове му носеха известно удовлетворение. Наслаждаваше се бавно и усърдно да разбива жалките им надежди. Но не и днес. Днес имаше нужда да усети гола кожа и сладък аромат, да се изкачи до върха и да изживее изтощителното освобождение. Нуждаеше се от това, за да държи настрана онзи, който го преследва. Как можа глупавата жена да реши точно днес да бъде денят, в който да разбие мечтите й?

Ерик не помръдваше и гледаше Сесилия студено, но тя хладнокръвно отвръщаше на погледа му. Това беше нещо ново. Обикновено виждаше притеснение и бузи, изчервени в очакване на предстоящия скок, или пък въодушевление, защото жената е намерила „вътрешния кураж“ да изиска това, което смята за свое право. Но Сесилия просто стоеше срещу него, без да свежда поглед.

Тя отвори уста, тъкмо когато телефонът в джоба на панталона му започна да вибрира. Той отвори съобщението и го прочете. Едно-единствено изречение. Изречение, от което едва не му се подкосиха краката. Някъде в далечината чуваше гласа на Сесилия. Тя му говореше, казваше нещо. Беше невъзможно да възприеме думите й. Но тя го принуди да я слуша, накара мозъкът му да разчете смисъла на сричките.

– Бременна съм, Ерик.

Седяха мълчаливо през целия път до Фелбака. Паула попита внимателно Патрик дали не иска тя да се заеме, но той само поклати глава. По пътя взеха Лена Апелгрен, свещеничката, която сега седеше на задната седалка. Тя също не бе продумала, откакто й разясниха тази част от обстоятелствата, с която трябваше да е наясно.

Щом завиха по алеята пред дома на семейство Шелнер, Патрик съжали, че бяха взели полицейската кола, а не волвото му. Полицейска кола, паркирана пред къщата, можеше да се изтълкува само по един начин.

Натисна звънеца. Сия отвори след пет секунди и от изражението й Патрик разбра, че е видяла колата и е стигнала до правилното заключение.

– Намерили сте го – каза тя и се загърна по-плътно с жилетката си, когато зимният студ я лъхна през отворената врата.

За миг Сия запази самообладание, но после като че краката й поддадоха и тя се срина на пода на антрето. Патрик и Паула й помогнаха да стане и като я придържаха, я отведоха в кухнята, където й помогнаха да седне на един от столовете.

– Да се обадим ли на някого?

Патрик се настани до Сия и хвана ръката й.

Тя се замисли. Погледът й беше стъклен и Патрик предположи, че й е трудно да събере мислите си.

– Искаш ли да извикаме родителите на Магнус? – предложи той приятелски и Сия кимна.

– Те знаят ли? – попита тя разтреперано.

– Не – отвърна Патрик. – Но двама други полицаи им съобщават в момента и мога да се обадя и да питам дали искат да дойдат.

Но нямаше нужда. До тяхната кола паркира втори полицейски автомобил и Патрик се досети, че Йоста и Мартин са успели да съобщят на родителите на Магнус, които слязоха от колата. Влязоха, без да позвънят, и Патрик чу Паула да излиза в коридора и да разговаря тихо с Йоста и Мартин. През кухненския прозорец видя двамата колеги да излизат на студа и да потеглят.

Паула се върна в кухнята, последвана от Маргарета и Торщен Шелнер.

– Реших, че ще стане твърде пренаселено с четирима полицаи в кухнята, така че ги изпратих обратно в управлението. Надявам се, че съм постъпила разумно? – попита тя.

Патрик кимна. Маргарета тръгна право към Сия и я прегърна. Щом се оказа в ръцете на свекърва си, Сия изхлипа за пръв път, след което язовирната стена се срина и сълзите започнаха да се изливат свободно на дълги вълни. Торщен изглеждаше блед и объркан. Свещеничката пристъпи напред и се представи.

– Седни, аз ще направя малко кафе – каза Лена.

Познаваха се само по име и тя знаеше, че сега задачата й е да стои встрани и да се намесва само когато е нужно. Всеки реагираше различно на такива новини и понякога тя трябваше да предложи единствено мълчалива утеха и нещо топло за пиене. Отвори няколко шкафа и след известно търсене намери каквото търсеше.

– Спокойно, Сия.

Маргарета утешаваше снаха си и я галеше по гърба.

Срещна погледа на Патрик и той трябваше да се пребори с импулса да извърне глава пред дълбоката мъка в очите на майката, която току-що бе научила, че е загубила детето си. И въпреки това беше достатъчно силна, за да предложи утеха на съпругата на сина си. В някои жени имаше такава сила, че нищо не можеше да ги пречупи. Да ги огъне – да, но не и да ги пречупи.

– Толкова съжалявам.

Патрик се обърна към бащата на Магнус, който беше седнал до кухненската маса и се взираше пред себе си с празен поглед. Торщен не отговори.

– Ето малко кафе.

Лена постави една чаша пред него и задържа ръката си на рамото му за няколко секунди. Първоначално той не реагира, но после каза слабо:

– Захар?

– Ей сега.

Лена отново затърси из шкафовете и почти веднага извади пакет захар на бучки.

– Не разбирам... – промълви Торщен и затвори очи. Когато ги отвори, продължи: – Не разбирам. Кой би искал да навреди на Магнус? Нали никой не би посегнал на момчето ни?

Той погледна съпругата си, но тя не го чуваше. Продължаваше да седи с ръцете на Сия около кръста си, а мокрото петно върху сивия й пуловер ставаше все по-голямо.

– Не знаем, Торщен – отговори Патрик и кимна с благодарност на свещеничката, която му подаде чаша, преди да се настани до тях.

– А какво знаете?

Думите засядаха от мъка и гняв в гърлото на Торщен. Маргарета го погледна предупредително: Не сега. Сега не е подходящият момент.

Той се огъна под строгия поглед на съпругата си и се протегна за няколко бучки захар, които пусна в кафето си, стиснал зъби.

Около масата настана тишина. Плачът на Сия бе започнал да стихва, но Маргарета още я прегръщаше, засега загърбвайки собствената си тъга.

Сия вдигна глава. Бузите й бяха мокри от сълзите, а гласът й едва се чуваше.

– Децата. Те не знаят. На училище са, трябва да се приберат.

Патрик само кимна. После се изправи и тръгна към колата заедно с Паула.

Той беше запушил уши. Не разбираше как нещо толкова малко може да вдига такава глъчка и как нещо толкова грозно може да получава толкова внимание.

Всичко се бе променило след седмиците, прекарани в къмпинга. Мама ставаше все по-дебела, докато накрая изчезна от къщи за една седмица и се върна със сестричката му. Той се зачуди малко, но никой не си направи труда да отговори на въпросите му.

Вече никой не се интересуваше от него. С татко беше както винаги. А мама имаше очи единствено за малкото, сбръчкано вързопче. Постоянно се занимаваше с малката му сестра, която не спираше да крещи. Мама по цял ден я хранеше, сменяше й пелените, гушкаше я и й гукаше. Той явно й се пречкаше и тя му обръщаше внимание само за да му се развика. Не му харесваше, когато мама прави така, но всичко беше за предпочитане, отколкото изобщо да не го забелязва, сякаш е направен от въздух.

Мама най-много се дразнеше, когато той ядеше твърде много. Тя винаги внимаваше с храната. „Човек трябва да мисли за фигурата си“, повтаряше винаги когато татко поискаше още сос.

Кристиан напоследък винаги си сипваше допълнително. Не само веднъж, ами два или три пъти. Първоначално мама опитваше да му се кара. Но той само я гледаше и с умишлено бавни движения си сипваше още сос или загребваше още пюре. Накрая тя се отказа и просто го поглеждаше ядосано. А порциите ставаха все по-големи. Една част от него се наслаждаваше на отвращението в очите й, когато устата му зейваше широко и поглъщаше храната. Тогава мама поне го забелязваше. Вече никой не го наричаше „моето красиво момче“. Вече не беше красив, беше грозен. И външно, и вътрешно. Но поне не го игнорираше.

Мама често лягаше да дремне, когато бебето спеше в люлката. Тогава той отиваше до сестра си. Иначе не можеше да я доближи, не и когато мама гледаше. „Махни си ръцете, може да са мръсни“, казваше тя. Но когато мама спеше, той можеше да гледа сестра си. И да я докосва.

Загледа се в нея, наклонил глава настрани. В лицето приличаше на бабичка. Кожата й беше леко зачервена и люспеста. Свиваше юмручета и шаваше насън. Беше изритала одеялото си настрани. Не я зави. Защо да го прави? Тя му беше отнела всичко.

Алис. Дори името й го изпълваше с отвращение. Мразеше Алис.

10

– Искам да дадеш бижутата ми на момичетата на Лайла.

– Лисбет, моля те, това не може ли да почака?

Той хвана ръката й, която лежеше върху завивките. Стисна я и усети чупливите кости. Като на птица.

– Не, Кенет, не може да почака. Не мога да съм спокойна, ако не всичко е уредено. Никога няма да намеря покой, ако знам, че съм те оставила да се оправяш с цялата бъркотия.

Тя се усмихна.

– Но... – Кенет се прокашля и опита отново. – Толкова е...

Гласът му отново секна и той усети как сълзи изпълват очите му. Бързо ги изтри. Трябваше да се сдържа, да бъде силен. Но сълзите все пак потекоха по юргана на цветя, който имаха от самото начало и който вече беше износен и избледнял. Той винаги я завиваше с него, защото знаеше, че го обича.

– Не е нужно да се преструваш пред мен – каза тя и го погали по главата.

– Плешивото ли търсиш? – попита той и опита да се усмихне, а тя му намигна.

– Винаги съм смятала, че косата по главата е надценена, знаеш го. Много по-стилно е, когато темето блести малко.

Кенет се засмя. Лисбет винаги успяваше да го разсмее. Кой щеше да го прави в бъдеще? Кой щеше да го целува по плешивото теме и да казва какъв късмет било, че Господ е направил писта насред главата му, където да се приземяват целувките й? Кенет знаеше, че не е най-красивият мъж, кръстосвал този свят. Но че винаги е бил такъв в очите на Лисбет. А той продължаваше да се удивлява от красотата на съпругата си. Дори сега, когато ракът й беше отнел всичко, което можеше, когато бе изгризал тялото й. Беше тъжна, когато изгуби косата си, и той направи опит да се пошегува. Каза, че сега Господ е направил писта и за неговите целувки. Но тя не се усмихна.

Косата беше нейната гордост. Руса и къдрава. Той видя как очите й се пълнят със сълзи, когато застана пред огледалото и бавно прокара ръка през редките кичури, останали след терапията. Той продължаваше да я смята за красива, но знаеше, че тя страда. Така че първото, което направи, когато му се отвори път до Гьотеборг, беше да влезе в магазина и да й купи шал „Хермес“. Тя отдавна си мечтаеше за такъв, но винаги протестираше, когато той поискаше да й купи.

– Не може да похарчим толкова пари за такова малко парче плат – казваше тя, когато Кенет се опитваше да я убеди.

Но този път купи шала. Най-скъпия, който имаха в бутика. Тя се изправи с мъка в леглото и отвори пакета, извади шала от красивата му опаковка и застана с него пред огледалото. С поглед, вперен в собственото си лице, завърза около главата си лъскавия копринен квадрат на жълти и златни шарки. Шалът скри кичурите, скри плешивината. Върна блясъка в очите й, който тежката терапия й беше отнел заедно с косата.

Тя не каза и дума, просто отиде до Кенет, който седеше на леглото, наведе се и го целуна по средата на темето. После допълзя обратно в болничното легло. Оттогава винаги носеше шала, увит около главата си.

– Искам Анете да вземе дебелата златна огърлица, а Йосефин да получи перлите. Останалото ще си го разделят, както преценят. Да се надяваме, че няма да се изпокарат.

Лисбет се засмя, уверена, че дъщерите на сестра й ще могат да се разберат за бижутата, които бе събрала през годините.

Кенет се сепна. Изгубил се беше в мислите си и връщането към реалността беше брутално. Разбираше съпругата си и нуждата й да уреди всичко, преди да напусне този свят. Но в същото време не можеше да понесе да му се напомня за неизбежното, а то според хората, които разбират от тези неща, вече не беше особено далеч. Би дал какво ли не, за да не се налага да седи тук, хванал крехката ръка на обичната си съпруга, и да слуша как тя разпределя земните си блага.

– И не искам да прекараш остатъка от живота си сам. Гледай да излизаш от време на време, за да можеш да видиш какво се предлага. Но стой настрана от онези обяви по интернет, защото мисля, че те...

– Вече можеш да спреш – прекъсна я той и погали бузата й. – Наистина ли мислиш, че някоя друга жена би могла да се мери с теб? Така че по-добре да не опитвам.

– Не искам да си сам – каза тя сериозно и стисна ръката му, доколкото можеше. – Чуваш ли? Трябва да продължиш напред.

Капки пот избиха по челото й и той ги попи нежно с носната кърпа, която лежеше на нощното шкафче.

– Сега си тук. Единствено това е от значение.

Те помълчаха известно време, гледайки се в очите. В тях откриваха целия си съвместен живот. Голямата страст в началото, която така и не изчезна, макар всекидневието понякога леко да я мачкаше. Смехът, приятелството и общуването. Всички нощи, през които лежаха плътно един до друг и тя облягаше буза на гърдите му. Всички години, изпълнени с надежди за деца, които така и не се появиха, с надежди, които потъваха в червени реки, докато накрая двамата спокойно се примириха. Животът, изпълнен с приятели, интереси и споделена любов.

Мобилният му телефон зазвъня в хола. Той остана при нея, без да пуска ръката й. Но телефонът продължи да звъни и накрая тя му кимна.

– Най-добре да вдигнеш. Изглежда, някой няма търпение да се свърже с теб.

Кенет се изправи неохотно, отиде в хола и вдигна телефона от бюрото. Ерик, пишеше на дисплея. Той отново усети как го залива раздразнение. Ерик му се натрапваше дори и сега.

– Да? – каза той, щом вдигна, без да се старае да прикрие яда си.

Но докато слушаше, настроението му се промени. Зададе няколко кратки въпроса, след което приключи разговора и се върна при Лисбет. Пое си дълбоко дъх, загледан в лицето й. То беше белязано от болестта, но в неговите очи бе красиво, обградено от ореол в жълто и златно.

– Изглежда, са намерили Магнус. Мъртъв е.

Ерика няколко пъти звъня на Патрик, но не получи отговор. Сигурно имаше много работа в управлението.

Тя седеше вкъщи пред компютъра и правеше проучване по интернет. Упорито се мъчеше да се съсредоточи, но двата чифта крака, които ритаха в корема й, я разсейваха. А и й беше трудно да обуздае мислите си. И притесненията. Спомените от ранните дни след раждането на Мая, които бяха далеч от розовото бебешко щастие, което си бе представяла. Щом се опиташе да си припомни онова време, имаше чувството, че то е като черна дупка. А сега всичко щеше да е двойно. Две деца за хранене, две деца, които се будят посред нощ, две деца, които изискват цялото й внимание, цялото й време. Може би беше егоист, може би затова й беше толкова трудно да остави живота си, цялото си съществуване, в ръцете на другиго. В ръцете на децата си. Това я плашеше и в същото време се чувстваше гузна. С какво право се притесняваше от нещо толкова прекрасно, от този двоен дар? Но беше факт. Така се притесняваше, че сякаш се раздираше отвътре. Този път обаче знаеше какво да очаква. Мая й донесе такова щастие, че не съжаляваше и за секунда за тежките месеци, през които преминаха. Но все пак си ги спомняше и това я човъркаше.

Изведнъж усети такъв ритник в корема, че остана без дъх. Безспорно някое от бебетата, а може би и двете, имаше футболни заложби. Болката я върна към настоящето. Разбираше, че вероятно се отдава на толкова размишления за Кристиан и писмата, за да отблъсква тревогата и мисълта за бебетата. Но и така да беше, не виждаше нищо лошо в това.

Отвори Гугъл и първо въведе името му: Кристиан Тюдел. Имаше няколко страници с резултати и всички бяха свързани с книгата. Нямаше нищо за миналото му. Добави думата Тролхетан. Нищо. Ако е живял там, със сигурност е оставил някаква следа след себе си. Трябваше да има начин да открие повече информация. Загриза нокътя на палеца си, докато мислеше. Може би беше на грешен път? В действителност нищо не подсказваше, че авторът на писмата е познавал Кристиан отпреди той да се премести във Фелбака.

Но въпреки това неизбежно стигаше до въпроса защо той е така потаен относно миналото си. Като че бе изтрил живота си отпреди Фелбака. Или не искаше да споделя единствено с нея? От мисълта я заболя, но не можеше да я отхвърли. Изглежда, и на работа не се държеше особено открито, но това не беше същото. Ерика имаше чувството, че с Кристиан все пак успяха да се сближат покрай работата над ръкописа, подхвърляха си мисли и идеи, обсъждаха нюансите в езика. Но може би изобщо не е било така.

Даде си сметка, че трябва да говори с още някого от приятелите на Кристиан, преди да остави въображението си да се развихри. Но с кого? Имаше едва бледа представа за обкръжението на Кристиан. Магнус Шелнер беше първият, за когото се сети, но освен ако не станеше чудо, той не беше вариант. Кристиан и Сана, изглежда, се срещаха и с онзи Ерик Линд, собственика на строителната фирма, както и с партньора му, Кенет Бенгтсон. Ерика нямаше представа колко близки бяха те с Кристиан и с кого от двамата беше по-удачно да говори. Освен това как би реагирал Кристиан, ако разбере, че тя разпитва приятелите и познатите му?

Реши да не обръща внимание на опасенията. Любопитството й бе по-голямо. Пък и беше за доброто на Кристиан. Ако той не желаеше да разнищи историята с писмата, тя трябваше да го направи вместо него.

Изведнъж се сети с кого трябва да говори.

Лудвиг погледна часовника за пореден път. Междучасието наближаваше. Математиката определено беше най-слабият му предмет и както обикновено, времето се влачеше. Оставаха още пет минути. Днес почивката им съвпадаше с тази на 7-и А клас, което означаваше, че ще е навън по същото време като Сузи. Шкафчето й беше в съседната редица и ако той имаше късмет, двамата щяха да отидат да си приберат учебниците по едно и също време. Беше влюбен в нея от половин година. Никой не знаеше за това освен най-добрият му приятел Том. А Том беше наясно, че го грози бавна и мъчителна смърт, ако се раздрънка.

Чу се звънецът и Лудвиг с благодарност затвори учебника по математика и изхвърча от стаята. Огледа се и тръгна към шкафчето си, но от Сузи нямаше и следа. Може би още не бяха свършили.

Скоро щеше да се осмели да я заговори. Беше го решил. Само не знаеше как да започне, какво да каже. Опита се да накара Том да поговори с някоя от приятелките й, за да може Лудвиг да се доближи до Сузи чрез тях. Но Том отказа, така че трябваше да намери друг начин.

Около шкафчето му нямаше никого. Той отключи, остави учебниците си и внимателно заключи. Може би днес не е дошла. По-рано през деня също не я видя, така че може да беше болна или да се е освободила от занятия.

Мисълта така го отчая, че се замисли дали да не се чупи от последния час. Стресна се, когато някой го потупа по рамото.

– Прощавай, Лудвиг, не исках да те изплаша.

Директорката стоеше зад него. Беше бледа и напрегната и Лудвиг на секундата разбра защо иска да говори с него. Мислите за Сузи и за всичко останало, което допреди миг му се струваше важно, изчезнаха и бяха заменени от болка, така всепроникваща, че му се струваше, че никога няма да го напусне.

– Бих искала да поговорим в кабинета ми. Елин ни чака там.

Той кимна. Нямаше смисъл да пита за какво става въпрос, вече знаеше. Болката го обливаше чак до върховете на пръстите. Не усещаше краката си, докато вървеше след директорката. Местеше ги напред един след друг, но не чувстваше нищо.

Щом изминаха половината път до кабинета, видя Сузи в коридора. Тя го погледна право в очите. Сякаш имаше цяла вечност, откакто това означаваше нещо. Сега погледът му минаваше право през нея. Не съществуваше нищо друго, освен болка. Всичко друго беше кънтяща пустота.

Елин избухна в плач, когато го видя. Сигурно досега се беше борила със сълзите, но щом той прекрачи прага, се хвърли в прегръдките му. Лудвиг я хвана здраво и нежно я погали по гърба.

Полицаят, когото беше срещал няколко пъти по-рано, стоеше встрани, оставяйки ги да се утешат взаимно. Още не беше казал нищо.

– Къде са го намерили? – попита Лудвиг накрая.

Въпросът дойде, без дори да осъзнае, че го е формулирал в ума си. И не беше сигурен, че иска да чуе отговора.

– Долу до Селвик – отговори полицаят, който май се казваше Патрик.

Колежката му стоеше малко зад него. Изглеждаше смутена. Лудвиг я разбираше. Той също не знаеше какво да каже, какво да направи.

– Мислим да ви откараме вкъщи.

Патрик кимна на Паула и тя тръгна първа. Елин и Лудвиг я последваха. На прага Елин спря и се обърна към Патрик.

– Татко удавил ли се е?

Лудвиг също спря, но видя, че полицаят не възнамерява да им каже нещо повече.

– Да се прибираме, Елин. Останалото ще научим после – каза той тихо и хвана ръката на сестра си.

Първоначално тя се запъна. Не искаше да тръгне, трябваше да разбере отговора. Но после тръгна бавно напред.

– Така, слушайте... – Мелберг направи кратка пауза и посочи корковото табло, където Патрик старателно беше забол всички материали за изчезването на Магнус Шелнер, с които разполагаха. – Тук съм събрал всичко, което знаем, но няма кой знае с какво да се похвалим. Минаха три месеца, а вие сте изровили само това. Ще кажа само, че имате страшен късмет, задето си работите спокойно в провинциално управление, а не сте под пара в Гьотеборг. Там щяхме да свършим същата работа за седмица.

Патрик и Аника се спогледаха. Откакто беше полицейски началник в Танумсхеде, Мелберг все говореше за времето, когато е служил в Гьотеборг. Изглежда, вече поне бе изоставил надеждите да го върнат на предишния му пост – нещо, което единствено той си бе въобразявал, че може да се случи.

– Направихме всичко възможно – каза Патрик уморено. Знаеше, че е безсмислено да опонира на обвиненията на Мелберг. – Освен това едва от днес разследваме убийство. Досега гледахме на случая като на изчезване.

– Да, да. Можеш ли да разкажеш накратко какво се случи, къде и как е намерено тялото и какво си научил от Педерсен до момента? Аз, разбира се, ще му звънна по-късно, просто още не ми е останало време. Засега ще се задоволим с твоите сведения.

Патрик докладва за днешните събития.

– Наистина ли е бил замръзнал в леда?

Мартин Мулин потръпна и погледна Патрик.

– Ще получим снимки от мястото, но да, така е станало. Ако кучето не бе тръгнало по леда, нямаше да намерим Магнус Шелнер в скоро време. Или изобщо. След стопяването на леда течението щеше да отнесе тялото и то би могло да се озове навсякъде.

Патрик поклати глава.

– Това означава, че няма как да знаем къде и кога е бил хвърлен във водата.

Изражението на Йоста беше мрачно. Той потупваше разсеяно Ернст, който лежеше в краката му.

– Водата замръзна през декември. Трябва да изчакаме Педерсен да ни съобщи кога смята, че е настъпила смъртта, но моето предположение е, че Магнус е умрял веднага след изчезването си. – Патрик вдигна пръст предупредително. – Но както казах, не разполагаме с факти, които подкрепят това твърдение, така че не можем да изхождаме единствено от него.

– Но звучи логично – каза Йоста.

– Спомена наранявания по тялото. Какво знаем за тях?

Паула присви кафявите си очи и забарабани нетърпеливо с химикалка по бележника пред себе си.

– За тях също не знам много. Знаете го Педерсен. Не обича да се произнася, преди да е направил щателен преглед. Единственото, което ми съобщи, е, че Магнус Шелнер е бил подложен на насилие и по тялото му има тежки порезни рани.

– Което вероятно означава, че е бил наръган с нож – констатира Йоста.

– Вероятно, да.

– Кога ще получим повече информация от Педерсен?

Мелберг, който седеше на стола в края на масата, щракна с пръсти, за да привлече вниманието на кучето. Ернст веднага изостави Йоста, дотътри се до господаря си и облегна глава на коленете му.

– Ще извърши аутопсията в края на седмицата. Ако имаме късмет, ще разберем повече до уикенда, ако не – в началото на следващата седмица.

Патрик въздъхна. Понякога полицейската професия не се съчетаваше добре с нетърпеливата му природа. Искаше отговори сега, не след седмица.

– Тогава какво знаете за изчезването?

Мелберг демонстративно вдигна празната си чаша към Аника, която се престори, че не го вижда. Той пробва пак с Мартин Мулин и този път мина по-добре. Мартин още не беше придобил нужния апломб, за да игнорира шефа си. Мелберг се облегна доволно назад, щом най-младият му служител изчезна в посока към кухнята.

– Знаем, че Магнус излиза от дома си малко след осем сутринта. Сия тръгва за работа в седем и половина. Тя работи на половин ден в брокерска фирма в Гребестад. Децата излизат още в седем, за да хванат автобуса за училище.

Патрик направи пауза, за да отпие от кафето, което Мартин наля на всичките си колеги, а Паула се възползва, за да вметне въпрос.

– Откъде знаеш, че е излязъл в осем?

– Съсед го е видял да напуска къщата.

– С кола?

– Не, по-рано Сия потегля с единствения автомобил на семейството. Според нея Магнус най-често е ходил пеша.

– Едва ли е ходил чак до Танум – каза Мартин.

– Не, возил се е с колега, Улф Русандер, който живее до игрището за миниголф. Магнус е отивал пеш до дома му. Но онази сутрин се обажда на Русандер да му каже, че ще закъснее. И така и не се появява.

– Знаем ли това със сигурност? – намеси се Мелберг. – Проучили ли сме онзи Русандер достатъчно добре? Единственото доказателство, че Магнус не е стигнал до тях, са показанията му.

– Йоста разговоря с Русандер и нито думите, нито поведението му сочат, че лъже – отговори Патрик.

– Или не сте го притиснали достатъчно – каза Мелберг и записа нещо в бележника си. После вдигна очи и впери поглед в Патрик. – Докарайте го тук и го поизпотете малко.

– Това не е ли малко драстична мярка? Хората може да не поискат да говорят с нас, ако чуят, че сме започнали да викаме свидетели в управлението – възрази Паула. – Не може ли ти и Патрик да го посетите във Фелбака? Разбира се, знам, че сега си доста натоварен, така че мога да отида с Патрик вместо теб.

Тя намигна дискретно на Патрик.

– Хм, това е така. Имам куп задачи. Добра идея, Паула. Идете с Патрик пак да си поприказвате с онзи... Русел.

– Русандер – поправи го Патрик.

– Да, нали така казах – Мелберг изгледа Патрик. – Във всеки случай, с Паула ще говорите с него. Мисля, че това може да даде резултат. – Той махна нетърпеливо с ръка. – Е, нататък? Какво друго сте свършили?

– Говорихме с всички хора, покрай чиито къщи обикновено е минавал Магнус на път към Русандер. Но никой не е видял нищо. Но не можем да си вадим заключения. По това време хората са заети със сутрешните си задачи – каза Патрик.

– Изглежда, че е изчезнал като дим в мига, в който е излязъл през вратата. Докато не го намерихме в леда.

Мартин погледна обезсърчено към Патрик, който се насили да звучи по-позитивно, отколкото се чувстваше.

– Никой не се изпарява. Някъде има следи. Просто трябва да ги открием.

Патрик чу как баналностите се сипят с лекота от устата му, но в случая нямаше какво по-добро да предложи.

– Ами личният му живот? Ровили ли сме достатъчно дълбоко? Изкарахме ли всички скелети от гардероба? – Мелберг се засмя на собствената си шега, но никой друг не се присъедини.

– Магнус и Сия са общували най-много с Ерик Линд, Кенет Бенгтсон и Кристиан Тюдел. И съпругите им. Говорихме с тях, както и със семейството на Магнус, и всичко, което научихме, е, че Магнус е бил отдаден на семейството си мъж и добър приятел. Няма клюки, тайни или слухове.

– Глупости! – изсумтя Мелберг. – Всеки има какво да крие. Трябва само да се изрови. Очевидно не сте се постарали достатъчно.

– Ние... – започна Патрик. Но млъкна, осъзнавайки, че Мелберг за разнообразие можеше и да има право. Може би не бяха ровили достатъчно дълбоко, не бяха задали правилните въпроси. – Естествено, сега повторно ще разпитаме семейството и приятелите – продължи той и веднага си помисли за Кристиан Тюдел и писмото, което лежеше в най-горното чекмедже на бюрото му. Но още не искаше да споменава за него, не и преди да разполага с по-конкретни следи от голата си интуиция.

– Добре тогава. Ще повторим, този път като хората!

Мелберг се изправи толкова рязко, че Ернст, който беше положил глава в скута му, почти се претърколи на земята. Мелберг почти бе стигнал до вратата, когато се обърна и погледна строго служителите си, събрани около кръглата маса.

– И се поразбързайте малко, а?

Погледна през прозореца на влака. Навън се беше стъмнило. Сутринта стана от леглото толкова рано, че вече му се струваше, че е дошла вечерта, макар часовникът да показваше по-скоро късен следобед. Телефонът в джоба му звънеше упорито отново и отново, но той не вдигаше. Който и да го търсеше, явно искаше нещо от него, и то много настоятелно.

Кристиан гледаше навън. Тъкмо подминаваха Херюнга. Беше паркирал в Удевала. Оттам му оставаха четирийсет и пет минути до Фелбака. Облегна чело на прозореца и замижа. Стъклото беше студено. Мракът отвън се процеждаше във влака и сякаш се приближаваше до него. Пое въздух и отдръпна лицето си. Челото и носът му оставиха ясен отпечатък върху прозореца. Вдигна ръка и го изтри. Не искаше да оставя следи от себе си.

Когато пристигнаха в Удевала, се чувстваше толкова изморен, че едва виждаше ясно. Беше се опитал да дремне през последния час от пътуването, но в ума му не спираха да проблясват различни образи, които не му позволяваха да си почине. Качи се на колата си, после спря на един „Макдоналдс“ при Торп и си купи голяма чаша кафе, която изпи набързо, за да се зареди с кофеин.

Мобилният му избръмча отново, но той не беше способен да извади телефона от джоба си, камо ли да говори с човека, който го търсеше така настоятелно. Най-вероятно беше Сана. Щеше да се ядоса, че не й вдига, но така да бъде.

Тялото започна да го сърби и той се размърда на седалката. Фаровете на колата отзад светеха право в огледалото за обратно виждане и го заслепяваха. Имаше нещо в тези фарове. Блясъкът им и равномерното разстояние от колата му, което шофьорът поддържаше, го накараха отново да погледне в огледалото. Същата кола се движеше зад него от Торп насам. Или беше друга? Разтри очи. Вече не беше сигурен в нищо.

Светлините го последваха, когато отби от магистралата след табелата за Фелбака. Кристиан присви очи и се помъчи да различи марката на колата. Но беше твърде тъмно, а фаровете все така го заслепяваха. Ръцете му се изпотиха. Стискаше волана толкова силно, че започваше да го боли, и се наложи да изпъне пръсти за малко.

Представи си я, застанала пред него. Със синята рокля и детето в прегръдките. Усети мириса на ягоди, вкусът на устните й, дългата й кестенява коса.

Нещо изскочи пред колата. Кристиан натисна спирачката и за няколко секунди гумите изгубиха сцеплението си с пътя. Колата се плъзна към канавката и той усети, че губи контрол, че катастрофата е неизбежна. Но на няколко сантиметра от ръба колата спря. Бялата опашка на сърна се открои ясно на светлината от фаровете и Кристиан проследи с поглед изплашеното животно, което се отдалечи с подскоци през полето.

Двигателят продължаваше да работи, но шумът в главата му го заглушаваше. В огледалото видя, че колата зад него също е спряла, и си даде сметка, че трябва отново да потегли. Да се махне от фаровете, които светеха в огледалото му.

Отвори се врата и някой слезе от колата. Кой крачеше към него? Навън беше тъмно и той видя безполовия силует да се приближава. Още няколко стъпки и тъмната фигура щеше да стигне до вратата му.

Ръцете му на кормилото трепереха. Извърна поглед от огледалото и се загледа в полето и ръба на гората, който едва се различаваше в тъмницата. Зачака. Вратата на мястото до шофьора се отвори.

– Как си? Добре ли си? Като гледам, не успя да блъснеш сърната.

Кристиан се извърна по посока на гласа. Белокос мъж на около шейсет години стоеше до колата и го наблюдаваше.

– Няма страшно – смотолеви Кристиан. – Просто малко се стреснах.

– Да, ужасно е, като ти изскочи нещо пред колата просто ей така. Сигурен ли си, че се чувстваш добре?

– Абсолютно. Ей сега потеглям. Отивам във Фелбака.

– Аха, аз съм към Хамбургсунд. Карай внимателно.

Мъжът затвори вратата и Кристиан усети как пулсът му се успокоява. Просто го преследваха призраци и спомени от миналото. Те не можеха да му навредят.

Един глас в главата му се опита да заговори за писмата. Те не бяха плод на фантазията му. Но той запуши уши, не искаше да го слуша. Ако се замислеше за писмата, тя отново щеше да поеме контрол над него. Не можеше да позволи това да се случи. Толкова усилия бе положил, за да забрави. Тя не биваше пак да се добере до него.

Подкара колата към Фелбака. В джоба на якето му телефонът отново звънеше.

Алис продължаваше да пищи както денем, така и нощем. Той чу мама и татко да говорят за това. Тя имала нещо, което се наричаше колики. Но на каквото и да се дължеше, постоянната врява, която вдигаше Алис, беше нетърпима. Шумът завладяваше целия му живот, отнемаше му всичко.

Защо мама не я мразеше, задето пищи толкова много? Защо я носеше, пееше й, приспиваше я и я гледаше с мило изражение, сякаш й беше жал за бебето?

Нямаше защо да съжалява Алис. Тя се държеше така нарочно. Беше абсолютно убеден. Понякога, когато се наведеше над люлката й и се загледаше в грозната буболечка, легнала вътре, тя отвръщаше на погледа му. Гледаше го с очи, които му казваха, че Алис не иска мама да го обича. Затова пищеше и обсебваше цялото внимание на мама. За да не остане нищо за него.

От време на време виждаше, че татко се чувства по същия начин. И той знаеше, че Алис го прави нарочно, така че мама да не обръща внимание дори и на него. Но въпреки това татко не правеше нищо. Защо бездействаше? Нали беше голям, възрастен. Можеше да накара Алис да престане.

На татко също рядко му се удаваше да докосне бебето. Понякога опитваше, вдигаше Алис непохватно и я потупваше по дупето или гърба, за да я успокои. Но мама винаги му казваше, че не се прави така и той трябва да остави Алис на нея. И той отново се оттегляше.

Но все пак един ден татко реши да се погрижи за нея. Алис пищеше по-силно от всякога, вече три нощи подред. Той лежеше буден в стаята си, притиснал главата си с възглавница, за да изолира шума, а омразата му нарастваше, разпростираше се, докато накрая го обви толкова плътно, че едва дишаше и не можеше да повдигне възглавницата, за да си поеме дъх. Мама беше изморена. Тя също будуваше от три нощи. Така че направи изключение, остави бебето на татко и си легна. Той реши да изкъпе Алис и го попита дали иска да гледа.

Провери внимателно температурата, докато пълнеше ваната с вода. Алис като никога мълчеше, а татко я гледаше със същия поглед, с който я гледаше и мама. Той никога досега не бе имал важна роля. Беше невидима фигура, която избледняваше в сиянието на мама. Стоеше настрана, изключен от връзката между мама и бебето. Но сега Алис отвърна на усмивката му и татко изведнъж придоби значение.

Потопи внимателно малкото голо телце във водата. Във ваната имаше увита с кърпа бебешка седалка, която приличаше на малък хамак, и татко сложи Алис да седне в нея. С нежни движения изми ръцете, краката и дебелия й корем. Тя пляскаше във водата с ръце и крака. Вече не пищеше, най-накрая бе млъкнала. Но това бе без значение. Беше спечелила. Дори татко бе напуснал убежището си зад вестника, за да й се усмихне.

Кристиан стоеше неподвижно на прага. Не можеше да свали поглед от ръцете на татко, които миеха малкото бебешко телце. Татко, който бе единственият му съюзник, откакто мама спря да му обръща внимание. На вратата се позвъни и той се сепна. Татко погледна първо вратата на банята, после Алис, несигурен как да постъпи. Накрая каза:

– Можеш ли да наглеждаш сестра си за малко? Само ще видя кой е. Връщам се веднага.

Той се поколеба за секунда. После бавно кимна. Татко се изправи и го помоли да заеме мястото му. Краката му изминаха механично няколкото стъпки до ваната. Алис го погледна. С периферното си зрение видя как татко излиза от банята.

Сега бяха сами. Той и Алис.

11

Ерика гледаше Патрик безмълвно.

– В леда?

– Да, бедният човек, който го намери, трябва здравата да се е шашнал.

Патрик й бе преразказал накратко последните събития.

– Със сигурност!

Тя се стовари тежко на дивана и Мая веднага опита да се покатери в скута й. Което не бе лека задача.

– Ехо... ехо – викна Мая силно, допряла уста до корема на Ерика.

Откакто й обясниха, че бебетата могат да я чуят, тя комуникираше с тях при всеки удобен случай. Тъй като речниковият й запас все още беше, меко казано, ограничен, разговорите протичаха малко монотонно.

– Сигурно спят, не ги буди – каза Ерика и допря пръст до устните си.

Мая изимитира движението, след което допря ухо до корема, за да чуе дали бебетата наистина спят.

– Сигурно е бил отвратителен ден – каза Ерика тихо.

– Да – потвърди Патрик и се опита да не мисли за Сия и децата й. Макар че погледът на Лудвиг, който толкова приличаше на Магнус, дълго щеше да витае в съзнанието му. – Сега поне знаят. Понякога си мисля, че несигурността е по-лоша – каза той и седна до Ерика, така че Мая се оказа между тях и скочи щастлива в скута му, където имаше малко повече място, след което зарови глава в гърдите му.

Патрик погали светлата й главичка.

– Имаш право. Но в същото време е тежко, когато надеждата си отиде. – Ерика се колебаеше. – Имате ли представа какво може да се е случило?

Патрик поклати глава.

– Не, засега не знаем нищо. Абсолютно нищо.

– А писмата до Кристиан? – попита тя.

Вътрешно се бореше със себе си. Трябваше ли да разкаже за разходката си до библиотеката по-рано днес и за мислите си относно миналото на Кристиан? Реши да се въздържи. Щеше да почака, докато научи повече.

– Още не съм се захванал с тях. Но ще говорим повторно със семейството и приятелите на Магнус и смятам тогава да повдигна въпроса пред Кристиан.

– В сутрешния блок днес го питаха за заплахите – каза Ерика и настръхна, като помисли за собственото си участие в това, на което бяха подложили Кристиан по време на живото предаване.

– Той какво отговори?

– Отклони въпросите, макар да го притискаха.

– Не се учудвам. – Патрик целуна дъщеря си по главата. – Какво ще кажеш? Да приготвим ли малка вечеря за мама и бебетата? – Той се изправи и вдигна Мая на ръце. Тя кимна ентусиазирано. – Какво да сготвим тогава? Наденици с ако и лук?

Мая така се засмя, че остана без дъх. Тя се развиваше бързо за възрастта си и наскоро бе открила радостта от ако и пиш хумора.

– Нее – каза Патрик. – Да направим рибни хапки и пюре, а? Ще оставим надениците от ако за друг път.

Дъщеря му се замисли. После кимна благосклонно. Значи, рибни хапки.

Сана крачеше напред-назад. Момчетата гледаха Булибумпа във всекидневната. Тя обаче не можеше да си намери място. Обикаляше ли, обикаляше из къщата, а в едната си ръка стискаше здраво мобилния си телефон. През равни интервали от време набираше номера му.

Никакъв отговор. Вече цял ден Кристиан не си вдигаше телефона и в главата й един след друг се разиграваха ужасяващи сценарии. Особено откакто новината за Магнус разтърси Фелбака. Сана провери имейла му над десет пъти. В нея се натрупваше тревога, която щеше да я гложди все по-силно, докато не получеше опровержение или потвърждение. Вътрешно едва ли не й се искаше да го спипа в някакво провинение. Тогава поне щеше да знае и страхът и опасенията, които я измъчваха, щяха да намерят отдушник.

Знаеше, че в действителност постъпва неправилно. Потребността й да го контролира и постоянните й въпроси с кого се среща и какво си мисли само го отблъскваха още повече. Осъзнаваше го на рационално ниво, но чувството беше по-силно. Чувството, че не може да разчита на Кристиан, че не е достатъчно добра за него, че той крие нещо от нея. Че не я обича.

Така я заболя при тази мисъл, че седна на кухненския под и обви ръце около коленете си. Хладилникът бръмчеше зад гърба й, но тя не усещаше нищо друго, освен празнината в себе си.

Къде беше той? Защо не й се обаждаше? Защо не можеше да се свърже с него? Отново набра номера. Даваше свободно, но не последва отговор. Изправи се и отиде до масата, където лежеше писмото. Днес бе пристигнало още едно. Тя веднага го отвори. Думите бяха все така загадъчни. Знаеш, че не можеш да избягаш. Аз съм в сърцето ти, така че никога няма да се скриеш, дори и да отидеш на края на света. Черните букви й бяха добре познати. Сана вдигна писмото с треперещи ръце и го доближи до носа си. Миришеше на хартия и мастило. Нямаше полъх от парфюм или друго, което да разкрива нещо за подателя.

Кристиан твърдеше с идиотска упоритост, че не знае кой пише писмата, но тя не му вярваше. Чисто и просто не му вярваше. Усети, че гневът й отново се пробужда, хвърли писмото на масата и почти се затича към стълбата. Някое от момчетата я повика от дивана, но тя не му обърна внимание. Налагаше се да търси отговори, налагаше се да узнае. Сякаш нещо бе обладало тялото й и тя вече не можеше да се контролира.

Започна със спалнята, извади чекмеджетата на Кристиан от бюрото и изсипа съдържанието им. Взря се внимателно в резултата, след което опипа с ръка вътрешността на наглед празните чекмеджета. Нищо, абсолютно нищо освен тениски, чорапи и бельо.

Огледа стаята трескаво. Гардеробът. Отиде до секцията, която покриваше цялата стена, и започна методично да преравя шкафовете. Всички вещи на Кристиан се озоваха на пода. Ризи, панталони, колани и обувки. Не намери нищо лично, нищо, което да й помогне да преодолее стената, която съпругът й беше издигнал около себе си.

Започна да вади дрехите му все по-бързо, докато накрая вътре останаха само нейните неща. Седна тежко на леглото и погали с ръка кувертюрата, ушита от баба й. Притежаваше толкова неща, които подсказваха коя е тя и откъде идва. Покривалото, тоалетната масичка, която принадлежеше на другата й баба, огърлицата, която получи от майка си. Писмата от приятели и роднини, които пазеше в кутии в гардероба. Училищните годишници, подредени в спретната купчинка на една лавица, абсолвентската й шапка, която стоеше на сигурно място в кутия до изсушения булчински букет. Цял куп дреболии, които проследяваха миналото й, живота й.

Изведнъж осъзна, че мъжът й няма такива неща. Наистина не беше толкова сантиментален като нея и нямаше склонност да трупа вещи. Но трябваше да има все нещо. Всеки човек пазеше поне някой и друг спомен.

Удари с юмрук по кувертюрата. Несигурността накара пулсът й да се ускори. Кой всъщност беше Кристиан? Хрумна й нещо и тя застина. Имаше едно място, където не беше търсила. На тавана.

Ерик завъртя чашата между пръстите си, наблюдавайки тъмночервения цвят на виното, което изсветляваше в горната си част. Това е знак за младо вино, както знаеше от безбройните курсове, които бе посещавал.

Целият му живот беше на път да рухне. Не разбираше как бе стигнал до тук. Като че някакво течение го влечеше навътре в морето толкова силно, че не можеше да му се противопостави.

Магнус беше мъртъв. Двата шокиращи факта се бяха слели в едно и той едва сега осъзна напълно новината, която му съобщи Луис. Първо дойде съобщението й, че са намерили тялото на Магнус, а почти едновременно с това разбра и че Сесилия е бременна. Две събития, които го разтърсиха из основи и за които узна в рамките на половин минута.

– Можеш поне да ми отговориш – каза Луис остро.

– Какво? – сепна се той и си даде сметка, че тя му е казала нещо, което очевидно е пропуснал. – Какво каза?

– Попитах къде беше, когато ти пратих съобщението за Магнус. Първо се обадих в офиса, но там те нямаше. После позвъних няколко пъти на мобилния ти, но се свързах единствено с гласовата поща.

Луис заваляше думите, както правеше цяла вечер. Сигурно бе почнала да пие още от сутринта.

Погнусата се надигна в устата му, смеси се с виното и придаде на букета остър метален вкус. Отвращаваше го фактът, че е оставила животът да й се изплъзне. Защо не можеше да се вземе в ръце, вместо да го гледа с онзи поглед на мъченица и да се налива с вино от кутия?

– Бях по задачи.

– Задачи? – Луис отпи от чашата си. – Да, мога да си представя що за задачи.

– Стига – каза той изморено. – Не днес. Не точно днес.

– Аха, и защо не днес?

Интонацията й беше войнствена и Ерик знаеше, че иска да се скарат.

Момичетата отдавна спяха и сега двамата бяха сами. Той и Луис.

– Един от най-близките ни приятели беше намерен мъртъв. Не може ли поне днес да ме оставиш на мира?

Луис млъкна. Той видя, че се срамува. За миг си спомни момичето, което срещна в университета: сладка, интелигентна и остроумна. Но образът бързо изчезна и пред него останаха само отпуснатата кожа и зъбите, оцветени в синьо-лилаво от виното. Отново усети горчив вкус в устата.

А Сесилия? Какво ще прави с нея? Доколкото му бе известно, за пръв път някоя от любовниците му забременяваше. Може би досега просто бе имал късмет. Но късметът му явно се бе изчерпал. Сесилия каза, че ще го задържи. Стоеше си в кухнята и съвсем хладнокръвно му го съобщи. Без аргументи, без обсъждане. Казвала му го само защото трябвало, както и за да му дадяла възможност да допринесе с нещо, ако желае.

Изведнъж беше съзряла. Кикотенето и наивността й ги нямаше. Той стоеше срещу нея и от погледа й разбра, че тя за първи път го вижда такъв, какъвто е. И Ерик се извърна. Не искаше да се гледа през нейните очи. Не искаше да се гледа изобщо.

Цял живот бе приемал за даденост хората да му се възхищават. Понякога се страхуваха от него, което беше също толкова удовлетворяващо. Но тя го гледаше с презрение, закрила корема си с ръка. Връзката им бе приключила.

Сесилия обобщи вариантите, пред които бе изправен. Можела да не разкрива кой е бащата, ако в замяна всеки месец в банковата й сметка постъпва значителна сума, и така, докато детето навърши осемнайсет години. В противен случай ще разкаже на Луис и ще направи всичко, за да го опозори.

Ерик погледна съпругата си и се зачуди дали е направил правилния избор. Не обичаше Луис. Изневеряваше й, нараняваше я и знаеше, че на нея ще й е по-добре без него. Но силата на навика беше голяма. Нямаше нищо съблазнително в мисълта да живее като млад ерген, с мръсни чинии в мивката и растяща купчина дрехи за пране. Да яде готова храна пред телевизора и да посещава дъщерите си през уикенда. Луис печелеше заради удобството, което му осигуряваше. И заради правата си над половината от състоянието му. Това беше простата истина. И това удобство щеше да му струва скъпо през следващите осемнайсет години.

От близо час седеше в колата, паркирана малко встрани от къщата. Виждаше Сана да обикаля вътре. По езика на тялото й личеше, че е разстроена.

Нямаше сили да се изправи срещу гнева, плача и обвиненията й. Ако не бяха момчетата... Кристиан запали колата и паркира пред къщата, оставяйки мисълта недовършена. Обземаше го страх всеки път, когато усетеше любовта към синовете да тупти в гърдите му. Опитваше да не ги допуска твърде близо до себе си. Стараеше се да държи опасността и злото настрана. Но писмата го накараха да разбере, че злото вече е тук. А любовта към синовете му беше дълбока и безвъзвратна.

На всяка цена трябваше да ги предпази. Не можеше да се провали отново. Това би променило завинаги целия му живот и всичко, в което вярваше. Облегна глава на волана, усети допира на пластмасата до челото си и остана седнал, очаквайки външната врата да се отвори всеки момент. Но Сана очевидно не бе чула колата, така че той разполагаше с още няколко секунди да се съвземе.

Мислеше си, че може да им даде сигурност, като залости тази част от сърцето си, която им принадлежеше. Но бе грешал. Не можеше да избяга. И не можеше да не ги обича. Така че беше принуден да се изправи срещу злото, очи в очи, и да се бори. Да се опълчи на това, което толкова дълго бе държал затворено, но което книгата освободи. За първи път си помисли, че не е трябвало да я пише. Че всичко би било различно, ако книгата я нямаше. Но в същото време знаеше, че не става дума за свободен избор. Беше принуден да напише романа, да разкаже за нея.

Външната врата се отвори. Сана застана разтреперана на прага, увила жилетката си плътно около себе си. Той вдигна лице от волана и я погледна. На светлината от антрето изглеждаше като Дева Мария, само че с раздърпана жилетка и пантофи. Тя беше в безопасност, разбра го, когато я видя да стои на вратата. Беше в безопасност, защото не събуждаше никакви чувства в него. Никога не го бе правила и нямаше и да го направи. Нямаше нужда да я закриля.

Но за сметка на това щеше да се наложи да отговаря на въпросите й. Почувства краката си тежки и вдървени, когато излезе от колата. Натисна копчето за заключване и тръгна към къщата. Сана отстъпи в антрето и се взря в него. Беше пребледняла.

– Опитвах се да ти се обадя. Отново и отново. Звъня ти от обед, но ти не си направи труда да вдигнеш. Кажи, че са ти откраднали телефона, или че се е развалил, каквото и да е, само ми дай разумно обяснение защо не можах да се свържа с теб.

Кристиан сви рамене. Нямаше такова обяснение.

– Не знам – отговори той и свали якето си.

Дори и ръцете му бяха вдървени.

– Не знаеш...

Думите й излизаха на пресекулки. Въпреки че той затвори вратата и вътре вече не влизаше студ, тя продължаваше да стои с ръце плътно около тялото.

– Бях изморен – каза той и сам чу колко неубедително звучеше. – Интервюто сутринта беше тежко, а после се видях и с Габи и... Бях изморен.

Нямаше сили да разкаже за срещата с шефката на издателството. Искаше да се качи право горе и да си легне, да се мушне под одеялото, да заспи и да забрави.

– Момчетата спят ли? – попита и мина покрай нея.

Закачи я с тяло и тя се олюля, но остана на място. Не отговори на въпроса му, затова той повтори:

– Момчетата спят ли?

– Да.

Той тръгна нагоре по стълбите и влезе в стаята на децата. Приличаха на малки ангелчета, легнали в легълцата си. Имаха зачервени бузки и гъсти мигли, подобни на черни ветрила. Той седна на ръба на леглото на Нилс и погали светлата му коса, като в същото време слушаше как Мелкер сумти насън. После се изправи, зави синовете си по-плътно и слезе обратно долу. Сана стоеше в същата поза в антрето. Кристиан започна да подозира, че този път ще има още нещо освен обичайните обвинения и караници. Знаеше, че тя го проверява по всички възможни начини, че преглежда мейлите му и си измисля причини да звъни в библиотеката само за да провери дали е на работа. Знаеше всичко това и го приемаше. Но сега имаше и нещо друго.

Ако можеше да избира, щеше да се обърне кръгом, да се качи обратно горе и да превърне в реалност мислите си за сън. Но знаеше, че е безсмислено. Сана имаше нещо за казване и щеше да го изрази независимо дали той стои тук, или лежи в леглото.

– Случило ли се е нещо? – попита Кристиан и изведнъж изтръпна.

Възможно ли беше Сана да е направила нещо? Той знаеше на какво е способна.

– Днес пристигна още едно писмо – каза тя и най-накрая се размърда.

Влезе в кухнята и той предположи, че се очаква да я последва.

– Писмо?

Кристиан си отдъхна. Значи, не беше нещо по-лошо.

– Същото като предишните – каза Сана и му подхвърли плика. – И кой всъщност ги праща? Само недей да твърдиш, че не знаеш. Не ти вярвам и за секунда. – Гласът й се извиси във фалцет. – Коя е тя, Кристиан? С нея ли се видя днес? Затова ли не можах да се свържа с теб? Тя защо постъпва така?

Въпросите и обвиненията се лееха от устата й и Кристиан седна уморено на стола до прозореца. Държеше писмото в ръка, без да го погледне или да го прочете.

– Нямам представа, Сана.

Дълбоко в себе си почти копнееше да разкаже всичко. Но не можеше.

– Лъжеш. – Сана изсумтя. Увеси глава и разтърка нос с ръкава на пуловера. После вдигна поглед. – Знам, че лъжеш. Има някоя, или е имало. Днес обикалях из къщи като луда и търсих нещо, което да ми даде поне малка представа кой е човекът, за когото съм омъжена. И знаеш ли какво? Не открих нищо. Нищо! Нямам представа кой си!

Сана му крещеше и той остави яростта й да го облее. Тя имаше право. Беше оставил всичко зад себе си, целия си предишен живот. Обърна им гръб, на нея също. Но не бе проумял, че тя няма да се остави да бъде пратена в забвение. Трябваше да се досети.

– Кажи нещо!

Кристиан се стресна. Сана се беше надвесила над него и докато викаше, от устата й хвърчаха пръски слюнка. Той бавно вдигна ръка, за да избърше лицето си. Тя понижи глас и приближи лицето си още повече. Сега почти шепнеше:

– Но продължих да търся. Всеки има нещо, с което не може да се раздели. Така че искам да знам...

Тя направи пауза и той усети как тревогата пълзи под кожата му. Лицето й беше придобило самодоволно изражение, което беше нещо ново и плашещо. Не искаше да слуша повече, не искаше да играе тази игра, но знаеше, че Сана ще продължи неумолимо към целта си.

Тя се протегна към нещо, което стоеше на един от столовете от другия край на кухненската маса. В очите й блестяха всички емоции, трупани през съвместните им години.

– Искам да знам чие е това – каза тя и му показа нещо синьо.

Кристиан веднага разбра какво е то. Пребори се с инстинкта да изтръгне парчето плат от ръцете й. Тя нямаше право да докосва роклята! Искаше да й го каже, да й се разкрещи и да я накара да разбере, че е преминала границата. Но устата му беше пресъхнала и не можеше да издаде и звук. Протегна ръка към синия плат, който му беше така добре познат, толкова мек и почти безтегловен. Но Сана го дръпна назад и го задържа извън обсега му.

– Чие е това? – Гласът й беше още по-тих, едва се чуваше.

Разгъна роклята и я вдигна пред себе си, като че се намираше в магазин и искаше да провери дали цветът й отива.

Кристиан дори не я виждаше, взираше се единствено в роклята. Не можеше да понесе нечии чужди ръце да я омърсяват. Същевременно мозъкът му работеше учудващо хладнокръвно и ефективно. Двата свята, които старателно бе държал разделени, бяха на път да се сблъскат, но той не можеше да разкрие истинската история. Не биваше да я изрича гласно. И все пак най-добрата лъжа е тази, която съдържа частица от истината.

Изведнъж се успокои. Щеше да даде на Сана това, което иска, щеше да й разкрие късче от миналото си. Започна да разказва и след малко тя седна. Щеше да чуе историята му, но само част от нея.

Тя дишаше на пресекулки. От няколко месеца не бе спала на двойното легло на горния етаж. След известно време стана непрактично да спи горе заради болестта, така че той й устрои уютно местенце в гостната. Поне доколкото уютно можеше да бъде в малката стая. Колкото и да се опитваше да я разкраси, стаята си оставаше гостна. Но този път гост беше ракът. Той окупира стаята с миризмата си, с постоянството си и с обещанието си за смърт.

Ракът скоро щеше да си тръгне, но Кенет, който лежеше и слушаше неравномерното дишане на Лисбет, желаеше гостът да остане. Защото нямаше да си тръгне сам, щеше да вземе със себе си най-любимия му човек на този свят.

Жълтият шал лежеше на нощното шкафче. Той се обърна на една страна, подпря главата си с ръка и загледа съпругата си, осветена от слабата светлина на уличните лампи, която влизаше през прозореца. Протегна се и погали мъха по главата й. Тя се размърда леко и той бързо дръпна ръка, изплашен да не я изтръгне от съня, от който така се нуждаеше, но който рядко я спохождаше за по-дълго време.

Вече дори не можеше да спи до нея. Преди имаха този навик и обичаха да спят плътно един до друг. Известно време опитваха да продължават да го правят. Притискаха телата си едно в друго под одеялото, а той я обгръщаше с ръка, както бе правил винаги, още от първата им нощ заедно. Но болестта ги лиши и от тази радост. Допирът беше твърде болезнен. Лисбет потръпваше всеки път, когато я докоснеше. Затова разпъна походно легло до нейното. Не можеше да понесе мисълта да не спи в една стая с нея. Дори не му минаваше през ум да се качи на горния етаж, в спалнята им.

Спеше зле на походното легло. Гърбът го болеше все повече и сутрин внимателно раздвижваше ставите си. Обмисляше дали да не купи истинско легло и да го сложи до нейното, но макар да не искаше да приеме фактите, знаеше, че е безсмислено. Скоро нямаше да има нужда от второ легло и щеше да спи сам на горния етаж.

Кенет замига, за да прогони сълзите. Наблюдаваше плиткото, напрегнато дишане на Лисбет. Очите й се движеха под клепачите както по време на сън. Зачуди се какво ли се случва в сънищата й. Беше ли здрава? Тичаше ли с жълтия шал, вързан около дългата й коса?

Кенет се обърна. Трябваше да опита да поспи, все пак имаше работа за вършене. Прекарваше твърде много нощи, будувайки в походното легло, въртеше се и гледаше Лисбет, изплашен да не пропусне дори една-единствена минута. В резултат го преследваше умора, от която не можеше да се отърве.

Усети, че му се ходи до тоалетната. Най-добре да отиде. Нямаше да може да заспи, преди да се облекчи. С мъка се извъртя така, че да може да се изправи. И леглото, и гърбът му изпукаха и за момент той остана да седи на ръба, за да разтегне мускулите си. После се изправи и тръгна на пръсти по студения под. Банята беше първото помещение вляво. Пусна лампата и замижа срещу силната светлина. Вдигна капака на тоалетната чиния, смъкна долнището на пижамата и затвори очи, докато напрежението постепенно намаляваше.

Внезапно усети някакво течение. Вратата на банята беше отворена и като че оттам духаше студен вятър. Опита се да погледне през рамо, но още не беше свършил и рискуваше да не уцели тоалетната, ако се извърти твърде много. Щом приключи, изтръска последните капки, вдигна долнището и тръгна към вратата. Сигурно само си въобразяваше, защото вече не усещаше студения полъх. Но все пак нещо му говореше, че трябва да внимава.

Светлината в хола беше слаба. Лампата на банята осветяваше само пространството пред вратата, останалата част от къщата беше потънала в мрак. Лисбет винаги окачаше звезди^22 по прозорците още през ноември и ги оставяше да висят до март, защото много харесваше как светят. Но тази година тя нямаше сили и Кенет също не се зае с това.

22 Един от обичаите по време на Адвент, т.е. четирите седмици преди Коледа, е окачването на светещи украшения, символизиращи Витлеемската звезда. – Б. пр.

Промъкна се в хола. Не си въобразяваше. Температурата тук беше малко по-ниска, сякаш външната врата е била отворена. Отиде до нея и провери. Отключено. Това не беше нещо необичайно, той невинаги се сещаше да заключи, дори и вечер.

За всеки случай завъртя ключа и се увери, че вратата вече е стабилно затворена. Обърна се, за да се върне в леглото, но нещо го глождеше. Имаше чувството, че нещо не е наред. Погледна към кухнята. Вътре не светеше лампа, единствено от улицата влизаше малко светлина. Някакъв бял предмет проблясваше на масата, предмет, който го нямаше, когато Кенет разтреби, преди да си легне. Направи още няколко крачки натам. Страхът обливаше тялото му на вълни.

Върху масата имаше писмо. Още едно. А до белия плик някой грижливо бе поставил един от кухненските им ножове. Стоманата проблясваше на светлината от уличната лампа. Кенет се огледа, но осъзна, че който и да е бил натрапникът, вече си е тръгнал. Беше оставил само писмо и нож.

Искаше му се да разбере кое от двете е същинското послание.

Тя му се усмихна. Широка усмивка, без зъби, само венци. Но той не се подлъга. Знаеше какво иска тя. Искаше да граби, докато не му остане нищо.

Изведнъж усети миризмата в ноздрите си. Сладникава и отвратителна. Същата миризма като едно време, ето я отново. Идваше от нея. Погледна надолу към малкото мокро и лъщящо тяло. Всичко в нея го отвращаваше. Дебелият корем, резката между краката й, тъмната коса, която не растеше равномерно.

Сложи ръка върху главата й. Усети пулсирането под кожата й. Беше толкова близо, толкова уязвима. Натисна по-силно с ръка и бебето се плъзна надолу. Продължаваше да се смее. Водата обгърна краката й и се разплиска, когато петите й се удариха в дъното на ваната.

Чуваше татко откъм външната врата, далеч, много далеч. Гласът му се покачваше и снижаваше и не изглеждаше, че ще се върне скоро. Главата й още пулсираше в ръката му и Алис започна леко да хленчи. Усмивката й се появяваше и изчезваше, като че ли не беше сигурна дали е доволна, или разстроена. Може би през ръката му усещаше колко много я мрази, колко се отвращава от нея.

Щеше да бъде толкова по-хубаво без нея, без пищенето й. Нямаше да вижда щастието, изписано на лицето на мама, когато погледне Алис, нито липсата му, когато погледне него. Беше толкова очевидно. Когато мама преместеше поглед от бебето към него, ефектът бе като от изгасяне на лампа. Светлината умираше.

Отново се ослуша за татко. Алис, изглежда, реши засега да не избухва в плач и той й се усмихна. После подложи внимателно ръка под главата й, за опора, както правеше мама. С другата ръка се опита да отстрани седалката, която я държеше в полуизправено положение. Не беше лесно. Алис беше хлъзгава и през цялото време мърдаше.

Накрая освободи седалката и внимателно я отмести встрани. Сега цялата й тежест падаше върху лявата му ръка. Сладката, задушаваща миризма ставаше все по-силна. Догади му се и той извърна глава. Усещаше как погледът й изгаря бузата му, а кожата й се хлъзга по ръката му. Мразеше я, задето го принуди да усети миризмата отново, да си спомни.

Бавно дръпна ръката си и я погледна. Главата й падна назад и точно преди да достигне водата, тя пое дъх, за да изкрещи. Но беше твърде късно, малкото й лице изчезна под повърхността. Очите й се взираха в него изпод плискащата се вода. Тя махаше с ръце и крака, но не можеше да се издигне, беше твърде малка, твърде слаба. Не се наложи дори да я притисне. Главата й се опираше в дъното и тя можеше само да я движи наляво-надясно.

Той клекна, облегна буза на ръба на ваната и се загледа в борбата, която водеше бебето. Не трябваше да му отнема красивата майка. Заслужаваше да умре. Вината не беше негова.

След известно време ръцете и краката й спряха да се движат и бавно потънаха надолу. Усети как го обгръща спокойствие. Миризмата изчезна и той отново можеше да диша. Всичко щеше да е като преди. Навел глава настрани, облегнат на студения емайл, той наблюдаваше Алис, която вече не помръдваше.

12

– Влизайте, влизайте.

Улф Русандер изглеждаше сънен, но вече бе облечен, когато пусна Патрик и Паула вътре.

– Благодаря, че успя да ни приемеш в такъв кратък срок – каза Паула.

– Няма проблеми. Трябваше само да съобщя, че ще отида малко по-късно на работа. Като се имат предвид обстоятелствата, те проявиха пълно разбиране. Все пак всички загубихме колега.

Улф влезе във всекидневната и те го последваха.

Стаята изглеждаше сякаш вътре е паднала бомба. Навсякъде бяха пръснати играчки и други вещи и Улф разчисти дивана от купчините детски дрехи, за да могат да седнат.

– Сутрин винаги е хаос, преди да отидат на детска градина – извини се той.

– На колко години са? – попита Паула, а Патрик се облегна назад и я остави да поведе разговора.

Един полицай никога не бива да подценява значението на общите приказки.

– На три и пет – отвърна Русандер и грейна. – Две момичета. Те са второто ми котило. Имам и двама сина на четиринайсет и шестнайсет. Но сега те са с майка си, иначе тук щеше да е още по-разхвърляно.

– Как се разбират братята и сестрите при такава разлика във възрастта? – вметна Патрик.

– По-добре от очакваното всъщност. Момчетата са като повечето тийнейджъри, така че не всичко тече по мед и масло. Но момичетата ги боготворят и любовта е споделена. Дори ги наричат Братята лосове.

Патрик се засмя, но Паула, изглежда, не разбираше.

– От една детска книга е – разясни той. – Само почакай няколко години и всичко ще разбереш.

Той се обърна към Русандер и продължи, вече сериозно.

– Да, както си разбрал, открихме Магнус.

Усмивката на Русандер угасна. Той прокара ръка през косата си, която и преди това бе рошава.

– Знаете ли как е умрял? В морето ли е отишъл?

Изразът беше старомоден, но добре познат на хората, живеещи в градче толкова близо до морето.

Патрик поклати глава.

– Нямаме информация. Но сега е още по-важно да си изясним какво се е случило сутринта, когато е изчезнал.

– Разбирам, само че не знам с какво мога да ви помогна – Русандер разпери ръце обезсърчено. – Знам само, че ми се обади да каже, че ще закъснее малко.

– Това нещо необичайно ли беше? – попита Паула.

– Магнус да закъснява ли? – Русандер сбърчи чело. – Ами, като се замисля, май друг път не се беше случвало.

– Откога пътувахте заедно за работа?

Патрик дискретно отмести една пластмасова калинка, на която беше седнал.

– Откакто започнах работа в Танумсфьонстер преди пет години. Преди това Магнус взимаше автобуса, но се заприказвахме и му предложих да пътува с мен. В замяна плащаше част от бензина.

– И през тези пет години никога не е звънял да каже, че ще закъснее? – повтори Паула.

– Не, нито веднъж. Иначе щях да си спомня.

– Как ти се стори, когато се обади? – попита Патрик. – Спокоен? Развълнуван? Спомена ли защо не може да дойде навреме?

– Не, не спомена нищо такова. Не мога да кажа със сигурност, мина време оттогава, но не звучеше съвсем на себе си.

– По какъв начин?

Патрик се наведе напред.

– Развълнуван е твърде силно казано, но все пак останах с впечатлението, че има нещо. Помислих си, че може би се е карал със Сия или с малките.

– Нещо от казаното от него ли те наведе на тази мисъл? – попита Паула и размени поглед с Патрик.

– Не, значи, разговорът продължи около три секунди. Магнус позвъни и каза, че закъснява и че мога да тръгвам, ако се забави твърде много. Можел и сам да стигне до работа. После затвори. Изчаках известно време и после потеглих. Това беше всичко. Сигурно заради интонацията му съм предположил, че е имало кавга вкъщи.

– Знаеш ли дали са имали проблеми в семейството?

– Никога не съм чувал Магнус да каже лоша дума за Сия. По-скоро изглеждаше като че се разбират страшно добре. Човек никога не знае какво се случва в чуждите семейства, но винаги съм приемал Магнус за щастливо женен мъж. Но ние не обсъждахме много тези неща. Говорехме си повече за времето и за Алсвенскан^23.

23 Висшата футболна лига в Швеция. – Б. пр.

– Би ли казал, че бяхте приятели? – попита Патрик.

Русандер се забави с отговора.

– Не, не смятам. Пътувахме заедно и си приказвахме общи работи на обяд, но никога не сме общували извън работата или нещо такова. Всъщност не знам защо, тъй като и на двамата ни беше приятно в компанията на другия. Но нали всеки си има собствен кръг от приятели и е трудно да излезе от него.

– Значи, ако се е чувствал заплашен от някого или ако нещо го е тревожело, не би споделил с теб? – каза Паула.

– Не, не ми се вярва. Но все пак се виждахме пет дни в седмицата, така че би трябвало да забележа, ако нещо го притеснява. Но той се държеше както обикновено. Щастлив, спокоен и сигурен. Страшно свестен човек беше. – Русандер погледна надолу към дланите си. – Съжалявам, че не мога да ви бъда от по-голяма помощ.

– Беше много отзивчив.

Патрик се изправи и Паула последва примера му. Благодариха на Русандер и се сбогуваха.

Щом влязоха в колата, започнаха да обсъждат разговора.

– Какво мислиш? – попита Паула и погледна профила на Патрик, който седеше до шофьорското място.

– Хей, гледай си пътя!

Патрик сграбчи дръжката на вратата, когато Паула избегна на косъм един камион, докато взимаше тесния завой точно преди Мьорхулт^24.

24 Северната част на Фелбака. – Б. пр.

– Опа – каза Паула и извърна поглед обратно към предното стъкло.

– Жена шофьор – измърмори Патрик.

Паула разбра, че той се закача, и реши да пренебрегне коментара. Освен това се беше возила с Патрик зад волана и смяташе за цяло чудо факта, че са му дали книжка.

– Не мисля, че Улф Русандер има каквото и да е общо със случая – каза Патрик в отговор на въпроса й и Паула кимна.

– Съгласна съм. Мелберг определено греши за него.

– Остава само да го убедим в това.

– Но беше добре, че дойдохме до тук. Йоста, изглежда, е пропуснал това предния път, но явно е имало причина Магнус да закъснее за първи път от пет години. Русандер е останал с впечатлението, че когато се обадил, Магнус е бил напрегнат или във всеки случай не е звучал както обикновено. Едва ли е съвпадение, че изчезва именно онази сутрин.

– Права си. Само не знам как да продължим и да запълним празнината. Вече питах Сия дали сутринта е станало нещо особено и отговорът й беше „не“. Разбира се, тя тръгва за работа преди Магнус, но какво може да се е случило в краткия промеждутък, когато той е бил сам вкъщи?

– Някой провери ли списъка с телефонни обаждания? – попита Паула, като внимаваше да не отмести поглед от пътя за втори път.

– Няколко пъти. Никой не е звънял сутринта. Нито са го търсили на мобилния. Единственият разговор е този, който самият Магнус провежда с Русандер. След това – нищо.

– Може ли някой да го е посетил у дома?

– Не ми се вярва. – Патрик поклати глава. – Съседите имат добър изглед към къщата. Когато Магнус излязъл, те закусвали и го видели. Вярно, възможно е да са пропуснали, ако някой е звънял на вратата преди това, но това не им се струваше много вероятно.

– Електронната поща?

Патрик отново поклати глава.

– Сия ни разреши да прегледаме компютъра му и не открихме имейли, които да будят какъвто и да е интерес.

В колата настана тишина. И двамата седяха, потънали в мисли. Как така Магнус Шелнер беше изчезнал безследно, за да се появи три месеца по-късно замръзнал в леда? Какво всъщност се бе случило онази сутрин?

Ерика взе глупавото решение да тръгне пеш. В представите й къщата им в Селвик се намираше на един хвърлей разстояние от крайната й цел. Оказа се обаче, че такова „хвърляне“ определено би подобрило световния рекорд.

Тя изпъшка и се хвана за гърба. Погледна към офиса на „Хавсбюг“25, който все още беше твърде далеч. Но разстоянието обратно до дома им беше също толкова голямо. Така че или трябваше да легне в някоя преспа, или да продължи да трамбова.

25 Букв. „Морско строителство“ (шв.). – Б. пр.

Десет минути по-късно влезе изтощена през вратата на офиса. Не беше звъннала предварително, мислеше да се възползва от елемента на изненадата. Увери се, че колата на Ерик не е паркирана отпред. Кенет бе този, с когото искаше да говори, и то най-добре на спокойствие.

– Ехо?

Изглежда, никой не чу отварянето на вратата, така че тя продължи навътре. Мястото приличаше на обикновена вила, превърната в офис. По-голямата част от долния етаж бе превърната в едно общо помещение, а по стените имаше рафтове, пълни с папки, както и разлепени големи плакати с къщите, построени от фирмата. В двата края на стаята имаше по едно бюро. На едно от тях седеше Кенет. Изглежда, изобщо не осъзнаваше присъствието й, защото гледаше право пред себе си, без да помръдва.

– Ехо? – пробва тя пак.

Кенет се стресна.

– Здрасти! Извинявай, не те чух да влизаш. – Той се изправи и тръгна към нея. – Ерика Фалк, ако не греша?

– Точно така.

Тя стисна ръката му и се усмихна. Кенет явно забеляза, че Ерика хвърля жаден поглед към един от столовете за посетили, и направи подканящ жест с ръка.

– Седни. Сигурно ти тежи, като стоиш права. Май не остава много до раждането?

Ерика се отпусна с благодарност на стола и усети как тежестта в кръста й намалява.

– Трябва да потърпя още малко. Близнаци са – каза тя и почти се стресна, когато се чу да го казва.

– Ой, пълна програма – каза Кенет приятелски и седна до нея. – Да не търсите ново жилище?

Ерика се слиса, когато видя лицето му отблизо, огряно от лампата, която се намираше точно над тях. Изглеждаше изморен и изпит. Или думата по-скоро бе „изтормозен“. Изведнъж си спомни – някъде бе чула, че жена му е сериозно болна. Устоя на импулса да сложи ръка върху неговата, тъй като подозираше, че той няма да го възприеме добре. Но не можеше да не каже нищо. Мъката и умората бяха толкова очевидни, сякаш бяха гравирани в чертите на лицето му.

– Как се чувства жена ти? – попита тя, като се надяваше, че Кенет няма да се засегне.

– Зле. Изобщо не е добре.

Помълчаха малко. После Кенет се поизправи и пробва да се усмихне, с което обаче не успя да скрие болката си.

– Та да се върнем на въпроса. С Патрик нова къща ли си търсите? Вашата си е много хубава. Но, така или иначе, трябва да говорите с Ерик. Аз се грижа за цифрите и документите, не ме бива в разговорите. Но Ерик ще се върне следобед, мисля, така че ако дойдеш тогава...

– Не съм тук, за да купувам къща.

– Така ли? За какво става дума тогава?

Ерика се поколеба. По дяволите, защо беше толкова любопитна, трябваше ли да си вре носа навсякъде? Как да обясни посещението си?

– Предполагам си чул за Магнус Шелнер? Че откриха тялото му? – опипа почвата тя.

Лицето на Кенет посивя с още един нюанс и той кимна.

– Доколкото разбирам, вие често сте общували?

– Защо се интересуваш? – попита Кенет и придоби предпазливо изражение.

– Ами... – Тя затърси добро обяснение, но не намери такова. Трябваше да се задоволи с лъжа. – Чете ли във вестниците за заплахите, които получава Кристиан Тюдел?

Кенет кимна сдържано. В очите му се появи блясък, но бързо изчезна, преди Ерика изобщо да се увери, че наистина го е видяла.

– Кристиан ми е приятел и искам да му помогна. Смятам, че има връзка между заплахите срещу него и случилото се с Магнус Шелнер – продължи тя.

– Каква връзка? – попита Кенет и се наведе напред.

– Не мога да навлизам в подробности – каза тя уклончиво. – Но наистина ще ми е от помощ, ако можеш да ми разкажеш малко за Магнус. Имал ли е врагове? Може ли някой да му е желаел злото?

– Не мога да си го представя.

Кенет се облегна назад. Цялата му стойка изразяваше нежелание да говори.

– От колко време се познавахте?

Ерика насочи разговора в по-безопасна посока. Понякога обиколният път беше най-добрият.

Проработи. Кенет, изглежда, се отпусна.

– На практика цял живот. Набори сме, така че бяхме в един клас в основното училище, а също и в гимназията. Тримата винаги сме били приятели.

– Тримата? Имаш предвид ти, Магнус и Ерик Линд?

– Да, точно така. Ако се бяхме запознали като възрастни, сигурно нямаше да се сприятелим, но Фелбака е малък град, а ние се събрахме по някакъв начин още от малки и това продължи през годините. Докато Ерик живееше в Гьотеборг, не го виждахме много-много, разбира се, но щом се върна, често се събирахме семейно. По навик, предполагам.

– Много близки ли са отношенията ви?

Кенет се замисли. Когато отговори, гледаше през прозореца към заледеното море.

– Не, не бих казал. С Ерик работим заедно, така че общуваме много. Но не сме близки приятели. Не мисля, че някой е близък с Ерик. А с Магнус бяхме много различни. Не мога да кажа нищо лошо за него и не мисля, че някой може. Винаги си прекарвахме приятно заедно, но никога не сме си споделяли лични неща. В това отношение Магнус и новодошлият в групата, Кристиан, имаха най-много общо помежду си.

– Кристиан как се появи в картинката?

– Всъщност не знам. Магнус го покани, заедно със Сана, веднага щом Кристиан се премести тук. Оттогава той се превърна в естествена част от групичката.

– Знаеш ли нещо за миналото му?

– Не – каза той и замълча за момент. – Сега, като го казваш... Не знам почти нищо за живота му преди Фелбака. Никога не говорехме за това.

Кенет изглеждаше изненадан от собствения си отговор.

– Двамата с Ерик как се разбирате с Кристиан?

– Той трудно допуска хора в живота си и може да бъде доста мрачен. Но е добър човек и като изпие две чаши вино, се отпуска малко и си прекарваме доста приятно заедно.

– Струвало ли ти се е, че изглежда под напрежение? Притеснен от нещо?

– Имаш предвид Кристиан?

В очите на Кенет се появи ново проблясване, което изчезна също толкова бързо, колкото предното.

– Да, той получава тези заплахи от около година и половина.

– Толкова дълго? Не знаех.

– Значи, не сте забелязали нещо такова?

Той поклати глава.

– Както казах, Кристиан е малко... сложен, може да се каже. Не е лесно да разбереш какво се върти в главата му. Аз например дори не знаех, че пише книга, преди да се окаже готова за печат.

– Прочете ли я? Доста е плашеща – каза Ерика.

Кенет поклати глава.

– Не съм много по четенето. Но разбрах, че романът е получил добри рецензии.

– Направо фантастични – потвърди Ерика. – Значи, не ви е разказвал за писмата?

– Не, не е споменавал нищо за тях. Но, както казах, общувахме предимно покрай социални събития. Вечери по двойки, празнуване на Нова година и Мидсомар, такива работи. Магнус беше единственият, с когото Кристиан може да е споделял.

– И Магнус също не е споменавал нищо?

– Не. – Кенет се изправи. – Извинявай, но все пак трябва да поработя малко. Сигурна ли си, че с Патрик не искате да се възползвате от предложенията ни за нова къща?

Той се усмихна и махна с ръка към рекламните афиши по стената.

– Чувстваме се чудесно в сегашната къща, благодаря. Но са хубави.

Ерика направи усилие да се изправи, както обикновено с незначителен резултат. Кенет протегна ръка и й помогна.

– Благодаря. – Тя уви големия шал около врата си. – Наистина съжалявам – добави след това. – Съпругата ти. Надявам се...

Не намери повече думи и Кенет кимна мълчаливо.

Ерика потрепери, когато отново излезе на студа.

На Кристиан му беше трудно да се концентрира. Обикновено се наслаждаваше на работата си в библиотеката, но днес му бе невъзможно да се съсредоточи, да насочи мислите си в една посока.

Всички, които влизаха, имаха да кажат нещо за „Русалката“. Че са я прочели, че смятат да я прочетат, че са го гледали в сутрешния блок. А той отговаряше учтиво. Благодареше за похвалите или разказваше накратко сюжета на тези, които питаха. Но в действителност просто му се искаше да изкрещи.

Не спираше да мисли за ужасяващата случка с Магнус. Сърбежът в дланите се появи отново и сега се разпространяваше. Нагоре по ръцете, после през тялото и надолу по краката. От време на време се чувстваше така, сякаш целият гори, и му беше трудно да стои на едно място. Затова през цялото време обикаляше между рафтовете. Подреждаше книги, озовали се на грешно място, и подравняваше гръбчетата, така че да образуват прави, равни редици.

Изведнъж се спря. Стоеше и не беше в състояние да премести или свали ръката си, подпряна върху купчина книги. Отново го споходиха онези мисли, които бяха започнали да се появяват все по-често. Какво прави? Защо е тук, точно в този момент, на това място? Разтърси глава, за да ги прогони, но те се забиха още по-дълбоко в ума му.

Някой мина покрай входа на библиотеката. Кристиан едва го мерна, видя по-скоро движението, отколкото самия човек. Но го обзе същото чувство като предната вечер, когато караше към къщи. Чувството за нещо заплашително и същевременно познато.

Изтича до входа и погледна в коридора, в посоката, в която бе тръгнал човекът. Но там нямаше никого. Не се чуваха стъпки или други шумове, не се виждаше жива душа. Въобразил ли си беше? Кристиан допря пръсти до слепоочията си. Затвори клепачи и видя Сана и изражението й, когато й разказа историята – полуистина, полулъжа. Видя зяпналата й уста и състраданието, примесено с ужас.

Тя нямаше да задава повече въпроси. Поне за известно време. А синята рокля отново бе на тавана, където й беше мястото. С частица от истината си купи временно спокойствие. Но скоро Сана отново щеше да започне да разпитва, да търси отговори, да настоява да научи онази част от историята, която не й бе разказал. Частта, която трябваше да остане заровена. Нямаше друг вариант.

Все още не бе отворил очи, когато чу покашляне.

– Извинявай, името ми е Ларш Улсон. Журналист съм. Чудех се дали може да разменим няколко думи. Опитах да се свържа по телефона, но не получих отговор.

– Изключил съм си мобилния. – Кристиан свали ръце от слепоочията си. – Какво искаш?

– Вчера откриха мъж под леда. Магнус Шелнер, който беше изчезнал от ноември. Доколкото разбрах, с него сте били добри приятели.

– Защо се интересуваш?

Кристиан отстъпи назад и потърси убежище зад рецепцията.

– Интересно съвпадение е, не мислиш ли? Теб те заплашват от дълго време, а един от най-близките ти приятели е намерен мъртъв. Освен това получихме информация, че вероятно е бил убит.

– Убит? – повтори Кристиан и скри ръце под гишето.

Беше се разтреперил.

– Да, по трупа има рани, които говорят за убийство. Знаеш ли дали Магнус Шелнер също е бил заплашван, или пък кой може да е пращал писмата?

Гласът на журналиста беше настойчив и изискваше отговор.

– Не знам нищо по въпроса. Не знам нищо.

– Но изглежда, че някой е обсебен от теб и не е пресилено да се смята, че хора от обкръжението ти също могат да бъдат засегнати. Семейството ти например било ли е заплашвано по някакъв начин?

Кристиан можа единствено да поклати глава. Пред очите му изскочиха образи, които той бързо прогони. Не биваше да им дава свобода.

Журналистът не забеляза очевидното му нежелание да отговаря на въпроси или просто не му пукаше.

– Разбрах, че заплахите са започнали още преди медийното внимание покрай излизането на книгата. Това говори, че става дума за нещо лично. Имаш ли някакъв коментар?

Кристиан отново поклати енергично глава. Стискаше челюсти толкова силно, че чувстваше лицето си като неподвижна маска. Искаше да избяга от въпросите, от мислите за нея и за това как след толкова години тя най-накрая го настигаше. Не искаше да я допусне обратно в живота си. Но в същото време знаеше, че е твърде късно. Тя вече бе тук и той не можеше да избяга. Може би никога не е могъл.

– Значи, нямаш представа кой може да стои зад заплахите? И дали те могат да имат връзка с убийството на Магнус Шелнер?

– Нали каза, че имате информация, която само сочи, че е бил убит. А не че това е установен факт.

– Да, но предположението е основателно – отвърна журналистът. – И както казах, не можеш да отречеш, че е невероятно съвпадение някой в малката Фелбака да е заплашван и в същото време да открият убит негов приятел. Това поражда не един и два въпроса.

Кристиан усети раздразнението му да се засилва. Какво право имаха да нахлуват в живота му, да изискват отговори, да го карат да им даде нещо, което няма?

– Нямам какво повече да кажа по въпроса.

– Нали разбираш, че ще пишем за случая със или без сътрудничеството ти? Може да е в твой интерес да споделиш собствената си гледна точка.

– Казах всичко, което имам за казване – повтори Кристиан, но журналистът, изглежда, не възнамеряваше да си тръгне.

Тогава Кристиан се изправи. Излезе от библиотеката, отиде в тоалетната и затвори вратата. Стресна се, щом видя отражението си в огледалото. Сякаш в него се взираше друг човек. Не можеше да се разпознае.

Затвори очи и подпря ръце на мивката. Дишаше учестено и плитко. Със силата на волята опита да смъкне пулса си, да си възвърне самоконтрола. Но скоро щяха да го лишат от собствения му живот. Знаеше го. Някога тя му бе отнела всичко и сега се връщаше, за да го направи отново.

Образите танцуваха зад спуснатите му клепачи. Чуваше гласовете. Нейния и техните. Импулсивно дръпна глава назад. И после с пълна сила се хвърли напред. Чу шума от счупеното огледало и усети капка кръв да се стича по челото му. Но не го болеше. Докато стъклото проникваше през кожата му, гласовете замлъкнаха. Благословена тишина.

Минаваше дванайсет на обяд, а тя бе приятно пияна. Точно както обичаше. Отпусната, леко нестабилна, но без да губи представа за реалността.

Луис си доля още малко. Къщата беше празна. Момичетата бяха на училище, а Ерик в офиса. Или някъде другаде, може би при курвата си.

През последните дни се държеше странно. Беше по-мълчалив и сдържан. Страхът й се смеси с надежда. Винаги се чувстваше така, когато се опасяваше, че Ерик все пак ще я напусне. Като че имаше раздвоение на личността. Една част от нея чувстваше облекчение, че ще се отърве от затвора на брака им, от всички лъжи и предателства. Но друга част се паникьосваше при мисълта да бъде изоставена. Вярно, ще получи част от парите на Ерик, но какво ще прави с тях сама?

И сегашният й живот не й носеше кой знае какво удовлетворение, но все пак беше по-добре от нищо. Имаше топло тяло до себе си, когато си легнеше нощем, и някой, който чете вестник в кухнята на закуска. Имаше мъж. Ако той я напуснеше, щеше да бъде напълно самотна. Момичетата растяха, те бяха като временни гости, отбили се в къщата, преди да отидат на училище или да излязат с приятели. Вече бяха по юношески необщителни и едва отвръщаха, когато ги заговориш. Когато си бяха вкъщи, Луис виждаше най-вече затворените врати на стаите им, като единственият признак на живот беше постоянното бумтене от музикалните им уредби.

Чашата вино свърши и тя я напълни. Къде се намираше Ерик в момента? В офиса ли, или с нея? Дали се бъхтеше над голото тяло на Сесилия, проникваше ли в нея, галеше ли гърдите й? Във всеки случай, вкъщи не правеше нищо такова. Повече от две години не я беше докосвал. Първоначално тя опитваше да мушне ръка под завивката му и да го погали. Но след като той на няколко пъти я унизи, като демонстративно се обръщаше с гръб към нея или без да се церемони избутваше ръката й, тя се отказа.

Видя отражението си в гладката, излъскана стомана на хладилника. Огледа се, вдигна ръка и докосна лицето си. Не беше толкова зле, нали? Едно време изглеждаше много добре. И все още следеше теглото си, внимаваше какво яде и гледаше с пренебрежение на връстничките си, които подхранваха тлъстините по тялото си с кифли и кексчета и се заблуждаваха, че могат да ги скрият под рокли без талия от „Линдекс“. Тя самата все още можеше да обуе тесни дънки, без да се прости с достойнството си.

Луис вдигна брадичка. Там кожата й се беше поотпуснала малко. Опъна шия. Ето така трябваше да изглежда. Щом сниши обратно брадичката си, видя как кожата й образува малка гънка и се пребори с импулса да грабне един от кухненските ножове пред себе си и да отреже отблъскващото парче плът. Изведнъж се отврати от собствения си образ. Нищо чудно, че Ерик не искаше да я докосне. Нищо чудно, че предпочиташе стегната кожа под пръстите си, че не искаше да докосва плът, която бавно се разпада и гние отвътре.

Вдигна чашата вино и плисна съдържанието върху хладилника. Изтри отражението си, заменяйки го с блестящата червена течност, която се стече надолу по гладката повърхност. Вдигна телефона, поставен на плота пред нея, и набра номера на офиса. Трябваше да разбере къде е той.

– Здрасти, Кенет, Ерик там ли е?

Сърцето й биеше силно, когато затвори, въпреки че вече трябваше да е свикнала. Бедният Кенет. Толкова пъти през годините му се бе налагало да прикрива партньора си. Да съчинява набързо оправдания как Ерик бил излязъл по някаква работа, но сигурно скоро щял да се върне.

Луис напълни чашата си, без да си прави труда да избърше разляното вино, и тръгна решително към кабинета на Ерик. Всъщност не трябваше да влиза там. Той твърдеше, че се нарушавал порядъкът, ако някой друг ползва стаята, така че на нея й бе строго забранено изобщо да припарва вътре. Тъкмо затова се отправи натам.

Остави небрежно чашата върху бюрото и започна да вади чекмеджетата едно по едно. През всичките години на съмнения никога не бе ровила в нещата му. Предпочиташе да не знае. Подозренията бяха по-добри от знанието, макар в нейния случай разликата да бе съвсем тънка. По някакъв начин винаги разбираше с коя се вижда Ерик в момента. Две от секретарките му, докато още живееха в Гьотеборг, една от бавачките на момичетата, майката на една от съученичките им. Виждаше го в очите им, когато извърнеха поглед виновно, щом я срещнеха. Усещаше парфюмите им или забелязваше леките дискретни докосвания.

Сега за пръв път ровеше из кабинета му. Прелистваше документите, без да я е грижа, че той ще забележи. Защото все повече се убеждаваше, че потискащото мълчание през последните дни може да означава само едно. Той ще я изостави. Ще я изхвърли като торба с боклук, като употребен продукт, след като роди децата му, след като чистеше дома му и приготвяше шибаните вечери за шибаните му бизнес партньори, които в повечето случаи бяха толкова скучни, че главата й се пръскаше, когато се оказваше принудена да седи и да разговаря с тях. Ако Ерик си мислеше, че тя ще подвие опашка като ранено животно, че ще се даде без борба, без съпротива, много грешеше. Освен това тя знаеше за някои сделки, които е извършвал през годините и които не биха издържали на по-сериозна проверка. Ще му струва скъпо, ако направеше грешката да я подцени.

Последното чекмедже беше заключено. Тя го задърпа, но то не поддаде. Знаеше, че трябва да го отвори. Имаше причина да бъде заключено, вътре имаше нещо, което Луис не биваше да вижда. Обходи бюрото с поглед. Беше от модерните, или с други думи, не бе голямо предизвикателство да го разбие, за разлика от старите масивни бюра. Нож за писма привлече вниманието й. Ще свърши работа. Дръпна чекмеджето, доколкото позволяваше ключалката, след което пъхна ножа в цепката и натисна. Първоначално изглеждаше, като че ключалката ще издържи, но Луис напъна още малко и надеждите й се възродиха, щом дървото шумно изпука. Чекмеджето най-накрая поддаде, и то така внезапно, че тя за малко да падне по гръб, но в последния момент успя да се хване за ръба на бюрото и да запази равновесие.

Изпълнена с любопитство, Луис погледна вътре. На дъното лежеше нещо бяло. Протегна ръка и се опита да фокусира замъгления си поглед. Бели пликове. В чекмеджето имаше само няколко бели плика. Спомни си, че ги е виждала заедно с останалата поща, но не им е обръщала внимание. Бяха адресирани до Ерик, така че ги оставяше при другите му писма, които той отваряше, когато се прибере от работа. Но защо държеше точно тези пликове в заключено чекмедже?

Луис ги извади, седна на пода и ги разстла пред себе си. Пет броя, с името и адреса на Ерик, изписани с черно мастило и елегантен почерк.

За миг се запита дали да не ги напъха обратно в чекмеджето и да продължи да живее в неведение, игнорирайки всичко. Но ключалката беше счупена и щом се прибере, Ерик така и така ще види, че тя е била в кабинета. Така че можеше спокойно да ги прочете.

Протегна се към чашата вино. Имаше нужда да усети как алкохолът потича през гърлото й и надолу към стомаха, как успокоява мястото, където я боли. Три глътки. После остави чашата до себе си и отвори първия плик.

Прочете и петте и ги събра накуп. Нищо не разбираше. Освен че някой иска да нарани Ерик. Нещо зло заплашваше живота им, семейството им, а той не й бе казал нищо. Това я изпълни с ярост, която далеч надминаваше всичкия гняв, който някога бе изпитвала. Ерик не я смяташе за равна, за достойна да знае за това. Но сега ще му се наложи да дава обяснения. Не можеше да продължава да я третира с такова неуважение.

Когато влезе в колата, остави пликовете на съседната седалка. Отне й известно време да пъхне ключа в стартера, но след няколко дълбоки глътки въздух се справи по-добре. Ясно й бе, че не бива да кара точно сега, но също като толкова пъти преди укроти съвестта си и изкара колата на улицата.

Намираше, че тя изглежда почти сладка, докато лежи неподвижно и не пищи, не изисква и не граби. Протегна ръка и докосна челото й. Жестът раздвижи водата и вълничките по повърхността размътиха очертанията й.

Откъм вратата се чу, че татко се сбогува с посетителя. Шумът от стъпки се приближаваше към банята. Татко щеше да разбере постъпката му. Той също беше изоставен. Алис бе отнела мама и от него.

Играеше си с пръсти във водата, правейки шарки и вълни. Ръцете и краката й лежаха на дъното. Само коленете и част от челото се показваха над повърхността.

Чу, че татко е пред вратата. Не погледна нагоре. Изведнъж му се стори, че не може да отдели поглед от нея. Вече я харесваше. За първи път му допадаше. Притисна бузата си още по-силно към ваната. Заслуша се, чакайки татко да открие, че са се освободили от нея. Бяха си върнали мама, и двамата. Татко щеше да е доволен, беше сигурен...

Усети как някой го откъсва от ваната. Погледна нагоре учуден. Лицето на татко се бе изкривило от толкова много емоции, че не знаеше как да ги тълкува. Но не изглеждаше доволен.

– Какво си направил?

Гласът на татко избухна и той извади Алис от водата. Объркан, вдигна отпуснатото й тяло в прегръдките си, след което я постави нежно върху постелката на пода.

– Какво си направил? – повтори той, без да го поглежда.

– Тя ни отне мама.

Усети как обяснението се спира в гърлото му и не иска да излезе. Нищо не разбираше. Мислеше, че татко ще се зарадва.

Но той не отговори. Само го изгледа невярващо. После се наведе и натисна с пръсти гърдите на бебето. Стисна носа й, издиша нежно в устата й и отново натисна гърдите й.

– Какво правиш, тате?

Сам чу колко плачливо звучи гласът му. Мама не обичаше, когато хленчи. Обви ръце около свитите си колене и притисна гръб към ваната. Не трябваше да става така. Защо татко го гледаше с такъв странен поглед? Изглеждаше не просто ядосан, а сякаш го беше страх от него.

Татко продължи да духа в устата на Алис. Ръцете и краката й лежаха върху постелката също толкова неподвижно, колкото и върху дъното на ваната. От време на време помръдваха, щом татко натисне гърдите й, но потръпването не идваше от нея, а от движенията на татко.

Но след четвъртия път, когато татко спря да духа, за да натисне гръдния кош, едната й ръка се раздвижи. После се чу кашляне, а след това писък. Добре познатият, остър, изискващ писък. Вече не я харесваше.

Чуха стъпките на мама, която слизаше по стълбите. Татко прегърна Алис и ризата му цялата се измокри отпред. Алис пищеше толкова силно, че банята ехтеше, а той искаше единствено тя да млъкне, да бъде мълчалива и миличка, каквато бе, преди татко да направи това с нея.

Докато мама се приближаваше, татко клекна пред него. Очите му бяха големи и изплашени, когато приближи лице към него и тихо каза:

– Никога повече няма да говорим за това. И ако някога пак направиш така, ще те изхвърля толкова бързо, че даже няма да чуеш как вратата се затваря зад гърба ти. Разбра ли? Няма да я докосваш повече.

– Какво става? – Гласът на мама се разнесе откъм вратата. – Опитах да си легна и да си почина малко и веднага настана същинска истерия. Какво й е? Да не й е направил нещо?

Тя обърна поглед към него.

В продължение на няколко секунди единственият отговор бяха писъците на Алис. После татко се изправи, държейки я в прегръдките си.

– Не, просто не я увих с кърпата веднага, щом я извадих от водата. Само е ядосана.

– Сигурен ли си, че той не й е направил нещо?

Тя се взираше в него, но той сведе глава, преструвайки се, че е зает да чопли ресните на постелката.

– Да, той само ми помагаше. Беше много старателен.

С периферното си зрение видя как татко го изгледа предупредително.

Мама като че ли се задоволи с отговора. Протегна се нетърпеливо към Алис и след кратко колебание татко остави бебето в ръцете й. Щом мама се отдалечи, поклащайки се, за да успокои малката, с татко се спогледаха. И двамата мълчаха. Но той видя в очите на баща си, че наистина мисли това, което му бе казал. Никога повече нямаше да говорят за случилото се.

13

– Кенет?

Гласът на Лисбет прозвуча сподавено, когато се опита да викне мъжа си.

Никакъв отговор. Да не си беше въобразила? Не, определено чу отварянето и затварянето на вратата.

– Ехо?

Все още нямаше отговор. Лисбет се помъчи да се изправи, но не можа. В последно време силите й се изцеждаха твърде бързо. Цялата й енергия отиваше за часовете, през които Кенет си беше вкъщи. Само и само за да го убеди, че е по-добре, отколкото е в действителност. Така можеше да остане вкъщи още малко. Не искаше да усеща болничната миризма и грубите чаршафи. Познаваше Кенет толкова добре. Щеше на мига да я откара в болницата, ако знаеше колко зле се чувства всъщност. Щеше да го направи, защото все още бе вкопчен в надеждата.

Но тялото й казваше, че краят идва. Запасите й бяха изчерпани и болестта я завладя напълно. Победи я. Искаше единствено да умре у дома, завита със собственото си одеяло и със собствената си възглавница под главата, докато Кенет спи до нея през нощта. Често лежеше будна и се вслушваше, опитваше се да запомни звука от всяко негово вдишване. Знаеше колко му е неудобно на паянтовото походно легло. Но не можеше да му каже да се качи горе и да легне там. Може би беше егоистично, но го обичаше твърде много, за да не бъде до него през последните мигове, които й оставаха.

– Кенет? – викна за трети път.

Тъкмо бе успяла да си втълпи, че си е въобразила, когато чу добре познатия звук от хлабавата дъска в пода на антрето. Винаги протестираше шумно, когато някой стъпеше отгоре й.

– Ехо?

Започваше да се плаши. Огледа се за телефона, който Кенет обикновено се сещаше да остави близо до нея. Но напоследък беше толкова изтощен сутрин, че понякога забравяше. Като днес.

– Има ли някой?

Тя се хвана за ръба на леглото и отново опита да се изправи. Почувства се като главния герой в един от любимите й романи, „Преображението“ на Кафка, където Грегор Замза се превръща в бръмбар и озовал се по гръб, не може да се обърне, ами остава да лежи безпомощно.

Чу стъпки в хола. Бяха предпазливи, но се приближаваха. Лисбет усети паниката да пълзи по кожата й. Кой се промъкваше и не отговаряше на виковете й? Кенет не би се шегувал с нея по този начин. Не си падаше по закачките и никога не й бе подготвял неочаквани изненади. Не би започнал сега, нали?

Стъпките вече бяха близо. Тя се вторачи в старата дървена врата, която сама беше шлайфала и боядисала преди, както й се струваше, цял един живот. Първоначално вратата не помръдна и тя отново си помисли, че може би мозъкът й си прави шеги, че туморът се е разпространил дотолкова, че вече не може да мисли ясно и да възприема реалността такава, какво е.

Но после вратата бавно се отвори. Някой стоеше от другата страна и я буташе. Тя извика за помощ толкова високо, колкото можеше, за да запълни ужасяващата тишина. Когато вратата се отвори изцяло, тя млъкна. А човекът на прага заговори. Гласът й беше познат, но все пак чужд и тя присви очи, за да вижда по-добре. Дългата, черна коса я накара инстинктивно да докосне главата си и да се увери, че жълтият шал е на мястото си.

– Какво... – каза тя, но фигурата сложи пръст на устните си и тя замълча.

Отново чу гласа. Сега идваше от ръба на леглото, говореше близо до лицето й, изричаше такива неща, че на Лисбет й се искаше да запуши уши. Клатеше глава, не искаше да слуша, но гласът продължаваше. Беше омагьосващ и безмилостен. Разказваше история и нещо в интонацията и в начина, по които се разгръщаше разказът, я убеди, че думите са истина. А тази истина беше повече, отколкото можеше да понесе.

Слушаше, вцепенена. Колкото повече научаваше, толкова повече отслабваше хватката, с която се бе вкопчила в живота. Времето й бе изтекло, крепяха я само волята и най-вече любовта и вярата в него. Сега това й бе отнето и тя отпусна хватката. Последното, което чу, бе гласът. После сърцето й се пръсна.

– Според теб кога ще можем да говорим със Сия?

Патрик погледна колежката си.

– За жалост, нямаме време да чакаме – отговори Паула. – Тя ще разбере, че трябва да продължим с разследването.

– Да, сигурно си права – каза Патрик, но не звучеше напълно убеден.

Винаги бе трудно да се постигне баланс – да си свършиш работата, което понякога означава да се натрапиш на скърбящите, или да проявиш състрадание и да поставиш работата на второ място. Но по време на редовните си посещения в участъка самата Сия бе изяснила какви са й приоритетите.

– Какво да правим? Какво не сме свършили още? Или какво можем да опитаме повторно? Все нещо трябва да сме пропуснали.

– Ами, като начало, Магнус е прекарал целия си живот във Фелбака, така че, ако има някакви скорошни или отминали тайни, те са тук. Това би трябвало да ни улесни. Но въпреки че клюкарската телеграфна агенция обикновено е крайно ефективна, не успяхме да изровим нищо за Магнус. Нищо, което да може да се счита за мотив за престъпление, още по-малко нещо толкова драстично като убийство.

– Не, изглежда, е бил истински семеен мъж. Стабилен брак, възпитани деца, нормално социално обкръжение. И все пак явно някой му се е нахвърлил с нож. Може ли да е било акт на лудост? На някой психично болен да му е прищракало и да си е избрал произволна жертва?

Паула не изложи теорията си с особена увереност.

– Не можем да изключим този вариант, но не ми се вярва. Не се връзва с факта, че Магнус се обажда на Русандер, за да каже, че ще закъснее. Освен това по телефона не е звучал както обикновено. Не, нещо се е случило онази сутрин.

– С други думи, трябва да се насочим към хората, които е познавал.

– Лесно е да се каже – отвърна Патрик. – Фелбака има около хиляда жители и всички малко или много се познават.

– Ясно, вече започнах да разбирам как стоят нещата – засмя се Паула.

Тя бе в Танумсхеде сравнително отскоро и се опитваше да свикне с шока от липсата на анонимност, каквато имаше в големия град.

– Но на практика си права. И в такъв случай бих предложил да започнем от най-тесния кръг и постепенно да го разширяваме. Ще говорим със Сия веднага щом можем. Също и с децата, ако Сия се съгласи. После ще се заемем с най-близките приятели, Ерик Линд, Кенет Бенгтсон и не на последно място Кристиан Тюдел. Има нещо в тези заплахи...

Патрик отвори най-горното чекмедже на бюрото си и извади торбичката, в която бяха писмото и картичката. Разказа цялата история как Ерика се е сдобила с тях, а Паула слушаше невярващо. После прочете мълчаливо заплашителните думи.

– Това е сериозно – каза тя. – Трябва да ги пратим за анализ.

– Знам – отговори Патрик, – но не бива да си вадим прибързани заключения. Просто имам усещането, че всичко е навързано.

– Да – съгласи се Паула и се изправи. – И аз не вярвам много в съвпаденията.

Тя се спря на излизане от стаята и се обърна към Патрик.

– Ще говорим ли с Кристиан днес?

– Не, искам през остатъка от деня да съберем всички материали, които имаме за тримата: Кристиан, Ерик и Кенет. Утре сутринта ще ги прегледаме заедно и ще видим разполагаме ли с нещо, което можем да използваме. Искам и двамата внимателно да прочетем записките от разговорите, проведени с тях след изчезването на Магнус. Така веднага ще забележим, ако кажат нещо, което да не съвпада с първоначалните им показания.

– Ще говоря с Аника, тя сигурно може да помогне с останалата информация.

– Добре. Ще се обадя на Сия да проверя кога може да се срещне с нас.

Патрик се взира в телефона дълго след като Паула излезе.

– Стига сте звънели тук!

Сана тресна слушалката. Телефонът звънеше непрекъснато цял ден. Журналисти, които търсеха Кристиан. Не казваха какво искат, но не беше трудно да се досети. Магнус бе открит много скоро след разкритието за заплахите и журналистите, естествено, се хванаха за това. Но идеята беше абсурдна. Нямаше как двете събития да са свързани. Наистина имаше слухове, че Магнус е бил убит, но преди да го е чула от сигурен източник, а не от кварталните клюкарки, тя отказваше да повярва. А дори и нещо толкова немислимо да бе истина защо да има връзка с писмата, които получава Кристиан? Когато се опитваше да я успокои, самият той казваше, че го е взел на прицел някой умопомрачен човек, по всяка вероятност напълно безобиден.

Искаше да го попита защо тогава реагира така емоционално на рилийз партито. Самият той вярваше ли в казаното? Но въпросите заседнаха в гърлото й, когато Кристиан й разкри откъде е синята рокля. На фона на тази история, всичко друго избледня. Беше толкова ужасяващо, че Сана изпита физическа болка в сърцето си, докато слушаше разказа му. Но в същото време това бе утеха, защото обясняваше много неща. И ги извиняваше.

Притесненията й избледняваха още повече, когато си помислеше за Сия и през какво преминава тя. Магнус щеше да им липсва, и на нея, и на Кристиан. Общуването им невинаги беше съвсем лесно, но все пак по някакъв начин изглеждаше естествено. Ерик, Кенет и Магнус бяха израснали заедно и имаха общо минало. Тя ги познаваше от разстояние, но заради разликата във възрастта никога не бе общувала с тях, преди Кристиан да се появи и да ги опознае покрай него. Вярно, разбираше, че съпругите им я смятат за млада и може би малко наивна. Но въпреки това винаги я посрещаха с отворени обятия и с годините срещите им станаха част от живота й. Неизменно се виждаха по празниците, а понякога и се събираха спонтанно на вечеря през уикендите.

От жените Сана най-много харесваше Лисбет. Тя бе спокойна, скромна, забавна и винаги говореше с нея като с равна. Освен това обожаваше Нилс и Мелкер. Беше много жалко, че с Кенет нямат деца. Но съвестта глождеше Сана, защото тя нямаше сили да посети Лисбет. По Коледа направи опит. Отиде на гости, носейки коледна звезда и кутия шоколадови бонбони, но веднага щом видя Лисбет легнала в леглото, повече мъртва, отколкото жива, й се прииска да се обърне и да избяга възможно най-бързо. Лисбет забеляза реакцията й. Сана го видя в очите й, усети разбирането й, примесено с известна доза разочарование. Не можеше да понесе да види този поглед отново, нито да се срещне със смъртта, която се бе преоблякла като човек, и да се преструва, че в леглото все още лежи приятелката й.

– Хей, прибираш ли се? – тя погледна учудено нагоре, когато Кристиан влезе през вратата и с вдървени движения окачи връхните си дрехи на закачалката. – Да не си болен? Днес не си ли на работа до пет?

– Чувствам се малко отпаднал – измърмори той.

– Да, не изглеждаш много добре – каза тя и се загледа разтревожено в него. – И какво ти е на челото?

Той махна с ръка.

– А, нищо страшно.

– Одрал ли си се?

– Стига. Не ми е до твоите разпити. – Той си пое дъх и продължи с по-спокоен глас: – В библиотеката дойде един журналист и ме заразпитва за Магнус и писмата. Писна ми от цялата тази история.

– Мм, тук също звънят като луди. Ти какво му каза?

– Възможно най-малко. – Той се намръщи. – Но въпреки това утре сигурно ще има материал за мен. Пишат каквото си искат.

– Поне Габи ще е доволна – каза Сана кисело. – Как мина срещата с нея, между другото?

– Добре – отвърна Кристиан лаконично, но нещо в интонацията му й подсказа, че това не е цялата истина.

– Така ли? Разбирам, ако си й ядосан, задето те хвърли на вълците...

– Казах, че мина добре! – изръмжа Кристиан. – Трябва ли да подлагаш на съмнение всичко, което казвам?

Гневът му отново излезе на повърхността и Сана не можа да каже нищо, просто го гледаше. Очите му почерняха, когато се приближи към нея и продължи да вика.

– Трябва да ме оставиш на мира, по дяволите! Разбираш ли? Спри да ме дебнеш ден и нощ. Спри да си вреш носа там, където не ти е работа.

Тя се вгледа в очите на мъжа си, когото би трябвало да познава след всичките години, прекарани с него. Но човекът, който я гледаше, й беше чужд. И за пръв път Сана се изплаши от Кристиан.

Ана присви очи, когато излезе на завоя след яхтклуба, в посока към Селвик. Фигурата, която вървеше по тротоара, имаше известна прилика със сестра й, ако се съдеше по цвета на косата и облеклото. Но останалото по-скоро навяваше асоциации с мама Барба. Ана намали и свали прозореца.

– Хей, тъкмо отивах към вас. Май няма да откажеш да те метна?

– Благодаря – каза Ерика, отвори вратата и потъна в седалката до шофьорското място. – Грубо надцених възможностите си. Направо капнах и съм вир-вода от пот.

– Къде си ходила?

Ана включи на първа и потегли към къщата на родителите им, в която сега живееха Ерика и Патрик. Спомни си как веднъж за малко да я продадат, но бързо прогони мислите за Лукас. Това време бе отминало. Завинаги.

– Отидох да поговоря малко с Кенет от „Хавсбюг“, знаеш го.

– Защо? Нали няма да продавате къщата?

– Не, не – побърза да каже Ерика. – Просто исках да поговоря с него за Кристиан. И за Магнус.

Ана паркира пред красивата стара вила.

– Защо? – попита тя, но веднага съжали.

Любопитството на сестра й надхвърляше нормалното и понякога я въвличаше в ситуации, за които Ана предпочиташе да не знае.

– Осъзнах, че не знам нищо за миналото на Кристиан. Никога не ми е разказвал нищо за себе си – отговори Ерика и слезе от колата, задъхвайки се. – Пък и ми се струва, че цялата работа е малко странна. Магнус най-вероятно е убит, а Кристиан получава заплахи. Като се има предвид, че са добри приятели, не мога да повярвам, че става дума за съвпадение.

– Да, но Магнус бил ли е заплашван?

Ана влезе в антрето след Ерика и свали палтото си.

– Не, доколкото разбирам. Ако беше така, Патрик щеше да знае.

– Сигурна ли си, че би ти казал, ако има напредък в разследването?

Ерика се усмихна.

– Защото знаем как милият ми съпруг умее да си мълчи ли?

– Имаш право – засмя се Ана и седна на един от кухненските столове.

Патрик не можеше да устои дълго, когато Ерика си наумеше да изкопчи нещо от него.

– Освен това видях, че писмата до Кристиан са нещо ново за него. Ако и Магнус беше получавал такива, Патрик щеше да реагира различно.

– Мм, сигурно си права. И разбра ли нещо от Кенет?

– Не много. Но ми се стори, че му е страшно неприятно да го разпитвам по този въпрос. Като че ли е деликатна тема, но не мога да кажа по какъв начин точно.

– Те колко добре се познават?

– Не знам. Трудно ми е да разбера какво общо има Кристиан с Кенет и Ерик. По-лесно ми е да си го представя като приятел на Магнус.

– Винаги съм смятала, че със Сана също са малко странна двойка.

– Да... – Ерика потърси правилните думи. Не искаше да прозвучи така, сякаш говори зле за някого. – Сана като че ли е твърде млада – каза накрая. – Освен това ми се струва, че е страшно ревнива. Донякъде я разбирам. Кристиан изглежда добре, а и съм останала с впечатлението, че отношенията им не са съвсем равнопоставени.

Ерика остави на масата кана чай заедно с малко мед и мляко.

– Какво искаш да кажеш с равнопоставени? – попита Ана с любопитство.

– Не съм прекарвала много време с тях, но имам чувството, че Сана боготвори Кристиан, докато той се отнася към нея с известно снизхождение.

– Не звучи много забавно – отбеляза Ана и отпи от чая си, но той все още бе твърде горещ и тя остави чашата, за да изстине малко.

– Така е. Вероятно си вадя прибързани заключения от малкото, на което съм била свидетел. Но има нещо във взаимоотношенията им, което ги кара да приличат по-скоро на дете и родител, а не на двама възрастни.

– Поне книгата му върви добре.

– Да, и заслужено – съгласи се Ерика. – Кристиан е един от най-надарените писатели, на които съм се натъквала, и много ще се радвам, ако читателите също го открият.

– Драсканиците по вестниците също ще помогнат. Човек не бива да подценява хорското любопитство.

– Така е, но стига да прочетат книгата, ще съм доволна, без значение как са чули за нея – каза Ерика и добави втора лъжица мед.

Пиеше чая си толкова сладък, че течността лепнеше по зъбите й, и опитите й да отвикне от този навик винаги се оказваха безуспешни.

– А иначе как се чувстваш?

Ана посочи към корема на Ерика и не успя да скрие притеснението в гласа си. Не можа да помогне на Ерика, когато сестра й минаваше през труден период след раждането на Мая, защото тогава се бореше със собствените си проблеми. Но този път сериозно се бе загрижила за Ерика. Не искаше да я види отново да потъва в мъглите на депресията.

– Ще излъжа, ако кажа, че не ме е страх – каза Ерика колебливо. – Но този път се чувствам по-подготвена психически. Знам какво ме очаква, колко тежки ще са първите месеци. Но в същото време не мога да си представя как ще бъде с две бебета. Може да се окаже много по-зле, колкото и подготвена да си мисля, че съм.

Още си спомняше твърде добре как се чувстваше след раждането на Мая. Не помнеше подробности или конкретни моменти от всекидневието през първите месеци. В това отношение животът й тогава бе като черна дупка. Но добре си спомняше усещането и изпадаше в паника само при мисълта, че може отново да изпадне в същото бездънно отчаяние и тотална безутешност.

Ана се досети какво си мисли Ерика. Протегна се и положи длан върху ръката на сестра си.

– Този път ще е различно. Вярно, ще имаш повече работа, отколкото с Мая, това не може да се отрече. Но аз ще съм до теб, Патрик ще е до теб и ще те уловим, ако отново залитнеш към черната пропаст. Обещавам. Погледни ме, Ерика. – Тя принуди сестра си да вдигне глава и да срещне погледа й. Щом привлече пълното й внимание, Ана повтори, бавно и уверено: – Няма да те оставим пак да се озовеш там.

Ерика избърса няколко сълзи и стисна ръката на Ана. Отношенията им много се промениха през последните години. Тя вече не изпълняваше ролята на майка на Ана, дори не й беше кака. Двете бяха чисто и просто сестри. И приятелки.

– Имам кутия сладолед в камерата, шоколадов фъдж. Да я донеса ли?

– И ми го казваш чак сега? – каза Ана с обидено изражение. – Давай сладоледа, преди да съм се отрекла от теб.

Ерик въздъхна, когато видя колата на Луис да завива към паркинга пред офиса. Тя никога не идваше тук, така че появата й предвещаваше неприятности. Преди малко го беше търсила и по телефона. Кенет му го съобщи, когато Ерик се върна от кратката разходка до магазина. Като никога, този път Кенет можеше да каже истината за отсъствието му.

Зачуди се защо толкова държи да се свърже с него. Може ли да е разбрала за аферата му със Сесилия? Не, това, че си ляга с някоя друга, не бе достатъчна мотивация за Луис да се качи в колата и да потегли през кишата. Ерик изтръпна. Дали е разбрала, че Сесилия е бременна? Ами ако тя е нарушила споразумението им, което сама бе предложила? Може би желанието й да го нарани и да си отмъсти беше по-голямо от желанието да получава месечна издръжка за себе си и за детето?

Видя как Луис слиза от колата. Мисълта, че Сесилия може да го е издала, го парализира. Човек никога не бива да подценява жените.

Колкото повече се замисляше, толкова по-вероятно му се струваше Сесилия да е жертвала парите само заради удовлетворението да съсипе живота му.

Луис влезе през външната врата. Изглеждаше разстроена. Щом се приближи, той усети вонята на вино, която я обгръщаше като гъста мъгла.

– Ти луда ли си? Караш пияна? – сгълча я той.

С периферното си зрение видя как Кенет се прави на заинтригуван от монитора си. Но колкото и да не му се искаше, нямаше как да не чуе разговора им.

– Майната му – отвърна завалено Луис. – Карам по-добре пияна, отколкото ти трезвен.

Тя залитна и Ерик погледна часовника. Три следобед, а тя вече се е натряскала.

– Какво искаш?

Ерик просто искаше да се свършва. Ако ще разрушава света му, да го направи. Той бе човек на действието и никога не отбягваше неприятните моменти.

Но вместо да се впусне в обвинения за Сесилия и да съобщи, че знае за детето, да го прати по дяволите и да му каже, че ще му отнеме всичко, тя се зарови в джоба на палтото си и извади нещо бяло. Пет бели плика. Ерик веднага ги разпозна.

– Влизала си в кабинета ми? Тършувала си из бюрото ми?

– И още как. Ти нищо не ми казваш. Нито дори че някой те заплашва. За каква ме имаш? Да не мислиш, че не виждам, че това са същите писма като тези, за които писаха по вестниците? Такива, каквито получава Кристиан. А сега и Магнус е мъртъв. – Гневът й кипеше и преливаше. – Защо не си ми ги показал? Някой болен човек ни праща заплахи вкъщи, а ти не смяташ, че имам право да знам? Аз, която стоя сама и беззащитна вкъщи по цял ден.

Ерик хвърли поглед към Кенет, раздразнен, че колегата му чува как Луис го излага. Но щом видя изражението му, Ерик замръзна. Кенет вече не гледаше в монитора. Взираше се в петте бели плика, които Луис бе хвърлила на бюрото. Лицето му бе пребледняло. За миг погледна към Ерик, след което отново извърна глава. Но беше късно. Ерик разбра.

– И ти ли получаваш такива?

Луис се сепна от неочаквания въпрос и погледна към Кенет. Първоначално той сякаш не чу нищо, а продължи старателно да изучава сложната екселска таблица с приходи и разходи. Но Ерик не възнамеряваше да го остави да се измъкне.

– Кенет, зададох ти въпрос!

Ерик прибягна до заповедния си глас, който бе използвал през всичките години, откакто се познаваха. И Кенет реагира по същия начин, както когато бяха деца. Като покорното момче, което следваше Ерик и се подчиняваше на авторитета и желанието му да ръководи. Завъртя се бавно на стола си, докато застана с лице към Ерик и Луис. Сви ръце в скута си и отговори тихо:

– Получих четири. Три по пощата и едно оставено на кухненската ми маса.

Луис пребледня. Яростта, която изпитваше към Ерик, се разгоря с нова сила и тя се обърна към него.

– Какво става тук? Кристиан, ти и Кенет? Какво сте направили? А Магнус? И той ли е получавал такива писма?

Тя хвърли обвинителен поглед първо на Ерик, после на Кенет и пак на мъжа си.

За кратко настъпи тишина. Кенет погледна въпросително Ерик. Той поклати бавно глава.

– Доколкото знам, не. Магнус никога не е споменавал за заплахи, но това не означава нищо. Ти знаеш ли?

Ерик насочи въпроса си към Кенет, който на свой ред поклати глава.

– Не. Ако Магнус би говорил с някого за такива неща, това щеше да е Кристиан.

– Кога получи първото?

Мозъкът на Ерик започваше да обработва информацията. Опитваше се да я разнищи, да намери решение и да си върне контрола над нещата.

– Не знам с точност. Във всеки случай беше преди Коледа. Значи, декември.

Ерик се протегна към писмата върху бюрото. Луис се беше свила, гневът й се бе изпарил. Стоеше пред мъжа си и го наблюдаваше как сортира писмата според датата на изпращане. Най-старото се оказа най-отдолу и той го извади отново, като се взря в печата, опитвайки се да разчете датата.

– Петнайсети декември.

– Общо взето, съвпада с моето първо – каза Кенет и отново се втренчи в пода.

– Пазиш ли писмата? Можеш ли да провериш кога са подпечатани дошлите по пощата? – попита Ерик с деловия си тон.

Кенет кимна и си пое дълбоко дъх.

– Когато намерих четвъртото писмо, до него лежеше и един от кухненските ни ножове.

– И си сигурен, че самият ти не си го оставил там?

Луис вече не заваляше думите. Страхът я накара да изтрезнее и вдигна мъглата от мозъка й.

– Да, преди да си легна, разчистих всичко и масата беше празна.

– Външната врата отключена ли беше?

Ерик продължаваше да говори хладно и авторитетно.

– Да, така мисля. Не винаги се сещам да я заключа.

– Моите писма са пристигали единствено по пощата – констатира Ерик и прегледа пликовете.

После си припомни нещо, което бе прочел в статията за Кристиан.

– Кристиан първи е получил заплаха. Започнали са да пристигат преди година и половина. С теб ги получаваме само от три месеца. Значи, можем да си представим, че това е свързано с него. Че всъщност той е мишената на онзи, който праща писмата, а ние се оказваме забъркани в цялата каша само защото го познаваме. – Гласът на Ерик придоби възмутена интонация. – Да го вземат дяволите, ако знае нещо за това и не ни е казал, ако е изложил мен и семейството ми на мушката на някой луд, без да ни предупреди...

– Той не знае, че и ние получаваме заплахи – намеси се Кенет и Ерик трябваше да се съгласи, че има право.

– Не, но във всеки случай сега ще научи.

Ерик събра пликовете в спретната купчинка и потропа с тях по бюрото.

– Мислиш да говориш с него ли?

Кенет изглеждаше разтревожен и Ерик въздъхна. Понякога не издържаше колегата си и неговия страх от конфликти. Цял живот бе така. Кенет винаги следваше течението, никога не противоречеше, съгласяваше се с всичко. Само по себе си това бе в интерес на Ерик. Можеше да има само един човек, който да взима решенията. Досега това бе той и така и смяташе да си остане.

– Естествено, че ще говоря с него. И с полицията. Трябваше да го направя много отдавна, но едва когато прочетох за писмата на Кристиан, започнах да взимам всичко това на сериозно.

– Ами крайно време е – промърмори Луис и Ерик я зяпна.

– Не искам Лисбет да се тревожи – каза Кенет, а в очите му имаше непокорен блясък.

– Някой е влязъл в къщата ти, сложил е писмо върху кухненската ти маса и е поставил до него нож. Ако бях на твое място, щях да се притеснявам повече от този факт, а не от това да не се разтревожи Лисбет. Тя е сама вкъщи през по-голямата част от деня. Ами ако онзи влезе вътре, докато теб те няма?

Той видя, че мисълта вече е хрумвала на Кенет, и се подразни от липсата му на инициативност, като в същото време опита да си затвори очите за факта, че самият той не бе съобщил в полицията за писмата. Но от друга страна, той не бе получил нито едно директно на масата.

– Добре тогава, разбираме се така. Отиваш вкъщи да вземеш писмата, за да можем да предадем всичко на полицията и те да се заемат незабавно със случая.

Кенет се изправи.

– Тръгвам веднага. Ей сега се връщам.

– Хубаво, действай – каза Ерик.

Когато Кенет излезе и външната врата се затвори след него, Ерик се обърна към Луис и се втренчи в нея.

– С теб трябва да си поговорим.

Луис погледна съпруга си, след което вдигна ръка и го шамароса.

– Нищо й няма, казвам ти!

Гласът на мама беше гневен и тя почти плачеше. Той се отдалечи крадешком и седна зад дивана, все пак достатъчно близо, че да чува. Всичко свързано с Алис бе важно.

Вече я харесваше повече. Тя не го гледаше с онзи граблив поглед. През повечето време лежеше кротко и мълчеше и това бе хубаво.

– На осем месеца е, а не е направила нито един опит да пълзи или да се изправи. Трябва да я прегледа лекар.

Татко говореше ниско. Използваше този глас, когато искаше да убеди мама да направи нещо, което тя не иска. Той продължи, като хвана мама за раменете, за да я принуди да го изслуша.

– Нещо не е наред с Алис. Колкото по-рано се обърнем за помощ, толкова по-добре. Не й правиш услуга, като си затваряш очите.

Майка му клатеше глава. Тъмната коса блестеше на гърба й и на него му се прииска да протегне ръка и да я докосне. Но знаеше, че тя не желае, че ще се отдръпне.

Мама продължаваше да клати глава. Сълзите се стичаха по бузите й и той виждаше, че все пак ще се предаде. Татко се обърна леко и хвърли бърз поглед към него. Той му се усмихна в отговор, без да разбира смисъла на погледа. Но явно не биваше да се усмихва, защото татко сбърчи вежди и изглеждаше ядосан, сякаш бе очаквал друга реакция.

Не разбираше защо мама и татко са толкова притеснени и тъжни. Сега Алис беше спокойна и мила. Лежеше мирно, където и да я оставят, и не се налагаше мама да я носи през цялото време. Но въпреки това мама и татко не бяха доволни. И макар че вече имаха време и за него, продължаваха да се държат все едно не съществува. Това, че татко не му обръща внимание, не го интересуваше толкова, не той му липсваше. Но мама също не го поглеждаше, а ако го стореше, беше с отвращение и погнуса.

Понеже той не можеше да се спре. Вдигаше вилицата отново и отново, приближаваше я до устата си, дъвчеше, преглъщаше, взимаше си още, усещаше как тялото му се изпълва. Страхът беше твърде голям, страхът, че тя никога няма да го погледне. Вече не беше красивото момче на мама. Но беше тук и заемаше място.



Беше тихо, когато се прибра. Лисбет сигурно спеше. Замисли се дали първо да не отиде при нея, но не искаше да рискува да я събуди, ако тъкмо е заспала. По-добре да я види на тръгване. Тя имаше нужда от всичкия възможен сън.

Кенет се спря за малко в антрето. Скоро щеше да живее с тази тишина. Вярно, и друг път е оставал сам в къщата. Лисбет бе много ангажирана с работата си като учител и често работеше извънредно, оставайки в училището до късно вечер. Но тишината, когато Кенет се прибираше вкъщи преди нея, бе различна. Това бе тишина, изпълнена с обещания и очакване на мига, в който входната врата ще се отвори, тя ще влезе и ще каже:

– Скъпи, прибрах се.

Никога вече нямаше да чуе тези думи. Лисбет ще напусне къщата и няма да се върне.

Внезапно мъката го сломи. Влагаше много енергия да я потиска, да не й позволява да го обземе предварително. Но сега всичко рухна. Опря чело в стената. Усети как плачът напира и го остави да излезе на повърхността, заплака без глас, а сълзите закапаха по стъпалата му. За първи път си позволяваше да почувства какво ще бъде, когато тя си отиде. В много отношения вече го бе направила. Любовта им бе все така голяма, но и различна. Защото тази Лисбет, която лежеше в леглото в гостната, бе просто сянката на любимата му жена. Истинската Лизбет вече я нямаше и той скърбеше за нея.

Дълго стоя, облегнал глава на стената. След известно време сълзите понамаляха и започнаха да капят по-бавно. Когато спряха изцяло, той си пое дълбоко дъх, вдигна глава и избърса влажните си бузи с ръка. Време бе да се съвземе. Не можеше да си позволи повече изблици.

Отиде в кабинета си. Писмата стояха в най-горното чекмедже. Когато започна да ги получава, първоначалният му инстинкт бе да ги изхвърли, да ги игнорира, но нещо го спря. А когато четвъртото пристигна предната нощ, оставено насред дома им, той се зарадва, че ги е запазил. Защото вече разбираше, че трябва да ги вземе на сериозно. Някой искаше да му навреди.

Знаеше, че трябваше да предаде писмата на полицията още в началото, а не да се ръководи от страха за Лисбет и за това, че ще наруши спокойното й очакване на смъртта. Трябваше да я защити, като приеме заплахата сериозно. За щастие, Ерик го накара да осъзнае това навреме. Никога нямаше да си прости, ако нещо й се бе случило, защото той, както обикновено, не е съумял да реагира.

С разтреперани ръце взе пликовете, мина на пръсти през хола и влезе в кухнята, където ги пъхна в обикновена найлонова торбичка. Зачуди се дали просто да не тръгне веднага, за да не рискува да я събуди. Но не можеше да не я види. Трябваше да провери дали всичко е наред, да погледне лицето й, потънало, както се надяваше, в спокоен сън.

Открехна внимателно вратата на гостната. Тя се плъзна безшумно, разкривайки постепенно спящата в леглото Лисбет. Очите й бяха затворени и той попиваше всяка нейна черта, всяко ъгълче на лицето й. Измършавяло, с изсъхнала кожа, но все още красиво.

Кенет пристъпи безшумно в стаята. Не можеше да устои на желанието да я докосне. Но внезапно усети, че нещо не е наред. Лисбет изглеждаше както обикновено, когато спеше, но той разбра какво го е притеснило. В стаята бе твърде тихо, не се чуваше нищо. Нито дори дишането й.

Втурна се към нея. Допря два пръста до врата й, после ги премести върху лявата й китка, търсеше нагоре и надолу, надявайки се трескаво да напипа животворното пулсиране.

Но напразно. Не усещаше нищо. Стаята бе притихнала като самото тяло на Лисбет. Тя си бе отишла.

Чу хлипащ звук, като от животно. Гърлен, отчаян вой. Разбра, че идва от самия него. Седна на ръба на леглото и повдигна тялото й, внимателно, сякаш тя още чувстваше болка.

Главата й лежеше тежко в скута му. Погали я по бузата и усети сълзите да избиват повторно. Мъката го обзе с такава сила, че изтри всичко, което си мислеше, че знае за страданието. Беше физическа мъка, която се разпростря из цялото му тяло, поразявайки всяко едно нервно влакно. Струваше му се, че агонизира. Изкрещя. Викът отекна из малката стая, отскочи от цветната кувертюра и бледите тапети и се върна обратно към него.

Дланите й бяха сключени на гърдите и той внимателно ги раздели. Искаше да подържи ръката й за последен път. Усети кожата й до своята собствена. След всички лечения бе загубила мекотата си, но все още му бе добре позната.

Вдигна ръката й към устата си. Притисна устни към опаката страна, докато сълзите мокреха дланите им, сливайки ги в едно. Затвори очи и соленият вкус от сълзите му се смеси с миризмата й. Ако зависеше от него, би седял тук вечно, без да пуска ръката й. Но знаеше, че е невъзможно. Лисбет вече не му принадлежеше, Кенет трябваше да я пусне да си отиде. Тя вече не страдаше, болката я нямаше. Ракът победи, но същевременно с това загуби, защото умря с нея.

Той пусна ръката й, поставяйки я внимателно до тялото й. Дясната й ръка остана така, сякаш все още държеше лявата, и той я вдигна, за да намести и нея. Но по средата на движението се спря. В дланта й имаше нещо. Нещо бяло. Сърцето му затуптя диво. Искаше отново да сплете ръцете й и да скрие това, което държаха, но не можеше. С треперещи пръсти разтвори дланта й. Хартийката се отрони и падна върху кувертюрата. Бе сгъната така, че да скрива посланието си, но той беше сигурен какво е то. Усещаше злото присъствие в стаята.

Протегна се и вдигна бележката. Поколеба се за миг, след което я прочете.

Ана тъкмо си бе тръгнала, когато на вратата се позвъни. Ерика първо си помисли, че сестра й е забравила нещо, но Ана никога не си губеше времето в чакане да я пуснат. Отваряше вратата и влизаше направо.

Ерика остави чашите, които се канеше да прибере, и отиде да отвори.

– Габи? Какво правиш тук?

Тя пристъпи встрани, за да пусне шефката на издателството, която днес озаряваше сивия зимен пейзаж с яркотюркоазено палто и огромни златни обеци.

– Имах среща в Гьотеборг, така че реших да се отбия да си поговорим.

Да се отбие? Пътят бе час и половина с кола, а тя дори не бе звъннала, за да се увери, че Ерика си е вкъщи. Какво можеше да е толкова спешно?

– Исках да говорим за Кристиан. – Габи отговори на неизречения въпрос на Ерика и мина покрай нея. – Имаш ли кафе?

– Хм, да, разбира се.

Както обикновено, срещата с Габи бе като да те блъсне влак. Тя не си направи труда да си свали ботушите, само ги избърса криво-ляво на изтривалката, преди да зачатка с острите си токове по дървения под. Ерика погледна леко притеснена фините, излъскани дъски, надявайки се, че по тях няма да останат белези. Но нямаше смисъл да го казва на Габи. Ерика не помнеше да я е виждала по чорапи дори веднъж и се чудеше дали издателката изобщо си сваля обувките, преди да си легне.

– Толкова е... уютно тук – каза Габи и се усмихна широко.

Но Ерика видя, че погледът й е изпълнен с ужас от играчките, от дрехите на Мая, документите на Патрик и всичко останало, разхвърляно на долния етаж. Габи и друг път им бе идвала на гости, но тогава Ерика знаеше за пристигането й и разтребваше предварително.

Шефката на издателството махна няколко трохи от кухненския стол, преди да се настани. Ерика побърза да вземе кърпа и да мине с нея масата, която не бе бърсана нито след закуска, нито след посещението на Ана.

– Сестра ми тъкмо беше тук – оправда се тя и махна празната кутия сладолед.

– Нали знаеш, че е мит, че можеш да ядеш като за двама, когато си бременна – каза Габи и погледна огромния корем на Ерика.

– Мм – отвърна тя, като се въздържа от острата реплика, която й идеше да изтърси.

Габи не се славеше с тактичност. Собствената й стройна фигура се дължеше на стриктна диета и усилени тренировки с личен треньор в спацентъра три пъти седмично. Не личаха и следи от раждане. Кариерата й винаги бе на първо място.

За да я дразни, Ерика остави на масата поднос със сладки и го бутна към Габи.

– Ще си вземеш сладка, нали?

Видя как Габи се разкъсва между стремежа да прояви учтивост и отчаяното желание да откаже. Накрая намери компромисен вариант.

– Ще изям половинка, ако може.

Габи отчупи внимателно част от една сладка и направи физиономия, сякаш се кани да лапне хлебарка.

– Значи, искаш да поговорим за Кристиан? – каза Ерика и не можа да не изпита известно любопитство.

– Да, не знам какво му става. – Габи изглеждаше облекчена, че изпитанието със сладките е приключило, и прокара парчето със стабилна глътка кафе. – Твърди, че отказва да се явява на повече промоции, но така не се прави. Не е професионално!

– Май статиите са му подействали зле – каза Ерика предпазливо и отново почувства угризения заради собствения си дял в цялата работа.

Габи махна с ръка, демонстрирайки хубавия си маникюр.

– Да, това го разбирам. Но ще отшуми бързо, а в същото време даде голям тласък на продажбите. Хората се интересуват от него и романа му. Искам да кажа, че в крайна сметка Кристиан печели от всичко това. И трябва да осъзнае, че сме вложили страшно много време и пари в него и в промотирането на книгата. Очакваме и той да се постарае в замяна.

– Да, разбира се – промърмори Ерика, без да е сигурна каква е позицията й по въпроса.

От една страна, разбираше Кристиан, сигурно е отвратително да изложат личния ти живот на показ по този начин. От друга страна, историята наистина ще отшуми бързо. Той тъкмо започва писателската си кариера и вниманието, на което се радва в момента, може да му е от полза години наред.

– Защо го казваш на мен? – добави тя внимателно. – Не трябва ли да говориш с Кристиан?

– Вчера имахме среща – каза Габи. – И може да се каже, че не протече много добре.

Тя присви устни, сякаш за да подчертае думите си, и Ерика разбра, че разговорът с Кристиан е бил истинска катастрофа.

– Оу, неприятно. Но Кристиан е под голямо напрежение, струва ми се, така че човек трябва да прояви разбиране...

– Това ми е ясно, но в същото време движа бизнес, а с Кристиан имаме договор. Макар и в споразумението да не се уточнява с подробности какви задължения има той във връзка с пресата, маркетинга и така нататък, все пак се подразбира, че очакваме от него определено сътрудничество. Някои писатели могат да си позволят да се правят на отшелници и да бъдат над тези неща. Но те са вече утвърдени имена и имат широк читателски кръг. Кристиан още е далеч от такава популярност. Може и да стигне дотам, но писателска кариера не се изгражда за една нощ, а с летящия старт, който му осигури „Русалката“, той е длъжен и пред себе си, и пред издателството да направи известни жертви. – Габи направи пауза и погледна Ерика съсредоточено. – Надявах се, че ти ще можеш да му разясниш това.

– Аз? – Ерика не знаеше какво да каже. Изобщо не бе убедена, че е правилният човек, който да убеди Кристиан отново да се хвърли на вълците. Нали тъкмо тя ги бе докарала пред вратата му. – Не знам дали това би било... – опита да се изрази дипломатично, но Габи я прекъсна:

– Добре, решено е. Ще се срещнете и ще му обясниш какво очакваме от него.

– Какво... – Ерика зяпна Габи и се зачуди кое в думите й би могло да се тълкува като положителен отговор.

Но Габи вече се изправяше. Приглади полата си, взе чантата си и я метна през рамо.

– Благодаря за кафето и разговора. Радвам се, че се сработваме така добре.

Наведе се и целуна Ерика по бузите, без да ги докосва с устни, след което затрака с токчетата си към входната врата.

– Не се притеснявай, сама ще намеря изхода – извика тя. – Чао, чао.

– Чао, чао – отвърна Ерика и помаха.

Чувстваше се не просто като блъсната, а като премазана от влак.

Патрик и Йоста седяха в колата. Бяха минали пет минути, откакто получиха обаждането. В началото Кенет Бенгтсон едва продумваше, но накрая Патрик успя да разбере какво казва – жена му е била убита.

– Какво, по дяволите, става всъщност? – Йоста поклати глава. Беше се хванал здраво за дръжката над вратата, както обикновено, когато Патрик караше. – Трябва ли да даваш газ като луд на завоите? Направо ме залепи за стъклото.

– Извинявай. – Патрик намали малко, но не след дълго кракът му отново натежа върху педала на газта. – Какво става? Ами и аз това се чудя – каза той мрачно и хвърли поглед към огледалото, за да се увери, че Паула и Мартин ги следват.

– Какво каза той? И тя ли е имала рани от нож? – попита Йоста.

– Не можа да ми даде много смислена информация. Звучеше наистина шокиран. Каза само, че се е прибрал вкъщи и е намерил съпругата си убита.

– Доколкото знам, не й е оставало много и без това – каза Йоста.

Той се ужасяваше от всичко свързано с болести и смърт и бе прекарал по-голямата част от живота си в очакване да го сполети нещо нелечимо. Единственото му желание бе да играе колкото се може повече голф, преди това да се случи. Но в момента не той, а Патрик изглеждаше като жертва на лошо здраве.

– Ти впрочем май не се чувстваш много добре.

– Много знаеш пък ти – каза Патрик раздразнено. – Първо виж сам какво е да работиш и да се грижиш за малко дете. Вечно не ти стига времето, никога не успяваш да се наспиш... – Патрик съжали за думите си още в мига, в който излязоха от устата му. Знаеше, че голямата мъка в живота на Йоста е синът му, който бе умрял при раждането. – Извинявай, голям съм глупак – каза той и Йоста кимна.

– Няма нищо.

Помълчаха известно време, слушайки единствено шума от гумите, докато колата хвърчеше в посока към Фелбака.

– Много се радвам за Аника и малката – каза Йоста накрая и лицето му омекна.

– Голямо чакане пада обаче – вметна Патрик, доволен, че са сменили темата.

– Да, нямах представа, че отнема толкова време. Бебето е родено, така че какъв е проблемът?

Йоста бе почти толкова объркан, колкото бяха Аника и мъжът й Ленарт.

– Бюрокрация – отговори Патрик. – Пък и в известен смисъл човек трябва да е благодарен, че проверяват всичко прилежно, а не раздават деца наляво и надясно.

– Да, това е вярно.

– Пристигнахме.

Патрик сви пред къщата на семейство Бенгтсон. Секунда по-късно Паула паркира втората полицейска кола до тяхната. Тя изключи двигателя и за кратко единственият шум, който се чуваше, бе свистенето на вятъра в близката гора.

Кенет Бенгтсон отвори входната врата. Бе пребледнял и изглеждаше объркан.

– Патрик Хедстрьом – представи се Патрик и подаде ръка на Кенет. – Къде е тя?

Той направи знак на останалите да изчакат отвън. Нямаше да е добре за разследването на местопрестъплението, ако всички се натъпчат вътре.

Кенет посочи с ръка и му направи път.

– Там вътре. Аз... може ли да остана тук?

Той погледна Патрик с невиждащ поглед.

– Остани с колегите ми, ще вляза сам – каза Патрик и хвърли на Йоста поглед, с който го молеше да се погрижи за съпруга на жертвата.

От способностите на Йоста като полицай имаше какво да се желае, но той имаше подход към хората и Патрик знаеше, че Кенет ще е в добри ръце.

Скоро на мястото щеше да пристигне и медицински екип. Той се обади още преди да потеглят от управлението, така че линейката вероятно не бе много зад тях.

Патрик влезе внимателно в антрето и събу обувките си. Тръгна в указаната посока и предположи, че Кенет е имал предвид вратата в края на коридора. Тя бе затворена и Патрик спря с ръка във въздуха. Можеше да има отпечатъци. Натисна дръжката с лакът и избута вратата с тяло.

Тя лежеше на леглото със затворени очи и ръце до тялото. Изглеждаше като че спи. Патрик пристъпи по-близо и огледа тялото за наранявания. Нямаше кръв или рани. За сметка на това, болестта бе оставила видими следи. Скелетът прозираше под опънатата, суха кожа, а главата й, изглежда, бе плешива под шала, който носеше. Заболя го сърцето при мисълта на какво е била подложена, както и на какво е бил подложен Кенет, принуден да вижда жена си в това състояние. Но нищо не сочеше друго, освен че е умряла спокойно в съня си. Патрик излезе внимателно от стаята.

Когато излезе обратно на студа, видя Йоста да утешава Кенет, а Паула и Мартин да помагат на шофьора на линейката да паркира на заден пред къщата.

– Бях вътре при нея – тихо каза Патрик на Кенет, слагайки ръка на рамото му. – И не виждам нищо, което да говори, че е била убита, както ми съобщи по телефона. Разбирам, че съпругата ти е била сериозно болна?

Кенет кимна безмълвно.

– Не е ли най-вероятно просто да е починала в съня си?

– Не, била е убита – Кенет го изгледа остро.

Патрик размени поглед с Йоста. Не е необичайно хора в шок да реагират странно и да говорят чудновати неща.

– Защо мислиш така? Както казах, току-що бях вътре при съпругата ти и по тялото й няма наранявания или друго, което да сочи за нещо... необичайно.

– Била е убита! – настоя Кенет и Патрик започна да си дава сметка, че в момента няма какво повече да направят.

Оставаше да помоли медицинския екип да окаже помощ на мъжа.

– Виж това!

Кенет извади нещо от джоба си и го подаде на Патрик, който го взе, без да се замисли. Беше бяло листче хартия, сгънато на две. Патрик погледна въпросително Кенет и разгъна бележката.

На нея с елегантни букви бе изписано: Истината за теб я уби.

Патрик веднага разпозна почерка.

– Къде намери бележката?

– В ръката й. Извадих я от ръката й – заекна Кенет.

– И тя не е написана от нея самата?

Това беше ненужен въпрос, но Патрик все пак искаше да го зададе, за да няма никакво съмнение. Но вече знаеше отговора. Почеркът беше същият. И простичките думи бяха изпълнени със същото зло като писмото, което Ерика бе взела от Кристиан.

Както очакваше, Кенет поклати глава.

– Не – отвърна той и вдигна още нещо, което Патрик не бе забелязал, че държи в ръка. – Написал я е човекът, пратил тези тук.

В прозрачната торбичка Патрик различи няколко бели плика. Адресът беше изписан с черно мастило и изящен почерк. Същият като на бележката, която държеше в ръка.

– Кога ги получи? – попита той и усети как сърцето му се разтуптява.

– Тъкмо щяхме да ви ги предадем – каза Кенет тихо и подаде плика на Патрик.

– Щяхте? – попита Патрик, докато оглеждаше внимателно пликовете.

Четири писма.

– Да. Аз и Ерик. И той получава такива.

– Имаш предвид Ерик Линд? И той получава писма? – повтори Патрик, за да се увери, че е чул правилно.

Кенет кимна.

– Но защо не сте отишли в полицията по-рано?

Патрик се опита да скрие объркването си. Мъжът пред него току-що бе загубил съпругата си и сега не бе време за упреци.

– Аз... ние... С Ерик едва днес разбрахме, че и двамата сме получавали писма. А за Кристиан научихме през уикенда, когато вестниците писаха за това. Не знам за Ерик, но аз лично не исках да тревожа...

Гласът му секна.

Патрик отново погледна пощенските пликове в торбичката.

– Само три са адресирани и имат печат и марка. На един от тях пише само името ти. Как получи това писмо?

– Някой е влизал у дома снощи и го е оставил на масата в кухнята. – Той се поколеба, но Патрик мълчеше, усещайки, че ще последва още нещо. – До писмото имаше и нож. Един от кухненските ни ножове. А такова послание едва ли може да се тълкува по повече от един начин. – Кенет се разплака, но продължи: – Само че си помислих, че искат да наранят мен. Защо Лисбет? Защо някой би убил Лисбет?

Той избърса една сълза с опакото на ръката си, очевидно засрамен, че плаче пред Патрик и останалите.

– Все още не знаем дали наистина е била убита – каза Патрик меко. – Но някой определено е бил тук. Имаш ли представа кой може да е? Кой е изпратил писмата?

Той не откъсваше поглед от Кенет, за да може да забележи всяка промяна в изражението му. Доколкото можеше да прецени, Кенет отговори искрено:

– Мислих много за това, откакто писмата започнаха да пристигат. Това стана точно преди Коледа. Но не се сещам за някого, който да иска да ми навреди. Чисто и просто няма такъв човек. Никога не съм си създавал врагове. Твърде съм... незначителен.

– А Ерик? Той откога получава писмата?

– Малко по-дълго от мен. Те са при него в офиса. Тъкмо се бях прибрал, за да взема моите, след което щяхме да се свържем с вас...

Гласът му заглъхна и Патрик разбра, че в мислите си се е върнал обратно в стаята, където е намерил жена си мъртва.

– Какво могат да означават думите на бележката? – попита Патрик предпазливо. – Каква е тази „истина за теб“, за която се говори?

– Не знам – отговори Кенет тихо. – Действително не знам. – Той си пое глътка въздух. – Какво ще правите с нея?

– Ще я откарат в Гьотеборг за по-подробен преглед.

– По-подробен преглед? Имаш предвид аутопсия?

Кенет направи гримаса.

– Да. Аутопсия. За съжаление, е необходимо, за да разберем какво се е случило.

Кенет кимна, но погледът му бе стъклен, а устните му започваха леко да посиняват. Патрик осъзна, че са стояли навън твърде дълго, като се имат предвид тънките дрехи на Кенет, така че побърза да каже:

– Студено е, трябва да влезеш вътре. – Патрик се замисли. – Би ли могъл да дойдеш с мен до офиса? Твоя офис, имам предвид? За да говорим с Ерик. Кажи, ако нямаш сили, ще отида сам. Между другото, може би искаш да се обадиш на някого?

– Не. И ще дойда с теб. – каза Кенет почти опърничаво. – Искам да знам кой го е извършил.

– Добре тогава.

Патрик го подхвана леко за лакътя и го поведе към колата. Отвори вратата на мястото до шофьорското, след което отиде до Мартин и Паула, за да им даде кратки инструкции. После взе яке за Кенет и кимна на Йоста да го последва. Криминалистите бяха на път и Патрик се надяваше да са още тук, когато се върне от офиса. Ако ли не, ще говори с тях по-късно. Срещата с Ерик не можеше да чака.

Когато потеглиха на заден, Кенет хвърли дълъг поглед към къщата. Устните му помръднаха, сякаш мълчаливо се сбогуваше.

Нищо не се промени, празнината си остана същата като преди. Единствената разлика бе, че сега имаше тяло, което да погребе, както и това, че дори най-последната надежда изгасна. Предчувствията й се оказаха верни, но как само й се искаше да бе грешала.

Как ще живее без Магнус? Как ще изглежда животът без него? Мисълта, че мъжът й, бащата на децата им, ще лежи в гробището, бе направо нереална. Магнус, който винаги бе пълен с живот, който винаги искаше да се забавлява, а и се грижеше за настроението на околните. Вярно, тя понякога се дразнеше от безгрижието и постоянните му шеги. Направо се вбесяваше, когато искаше да говорят за нещо сериозно, а той просто се закачаше и се шегуваше с нея, докато тя не се засмее против волята си. Но в същото време не искаше да променя нищо в него.

Какво ли не би дала, за да прекара още един час с него. Или половин час, една минута. Още не бяха готови, тъкмо започваха съвместния си живот. Бяха изминали едва кратка част от пътуването, което планираха. Бурните им срещи, когато бяха на деветнайсет. Първите влюбени години. Предложението на Магнус и сватбата в църквата във Фелбака. Децата. Нощите, изпълнени с бебешки викове, когато се редуваха кой да спи. Всички мигове на игри и смях с Елин и Лудвиг. Вечерите, когато се любеха или просто заспиваха ръка за ръка. И последните години, през които децата пораснаха и двамата с Магнус сякаш отново започнаха да се опознават.

Но им предстоеше толкова много, пътят пред тях им се струваше дълъг и изпълнен с преживявания. Магнус чакаше с нетърпение първите гаджета на децата, представяше си ги как идват у дома непохватни, срамежливи и заекващи, за да се запознаят с родителите. После двамата щяха да помогнат на Елин и Лудвиг да се изнесат в първите си собствени жилища, да пренасят мебели, да боядисват стени и да шият пердета. Магнус щеше да държи речи на сватбите им. Щеше да говори дълго, да се разчувства, да разкаже с подробности за детството им. Дори бяха започнали да си фантазират за внуци, макар че оставаха много години, докато им дойде времето. Но мисълта витаеше във въздуха като обещание. Щяха да са най-страхотните баба и дядо на света. Винаги щяха да помагат и да глезят. Да дават сладки на внуците преди вечеря и да им купуват твърде много играчки. Да им посвещават времето си, цялото си време.

Сега всичко това е изчезнало. Мечтите им за бъдещето никога няма да се превърнат в реалност. Изведнъж усети ръка на рамото си. Чу глас, но той така приличаше на този на Магнус, че Сия не издържа и спря да слуша. След известно време гласът замлъкна и ръката се отдръпна. Пред себе си видя пътят към бъдещето да изчезва, сякаш никога не го бе имало.

Последната отсечка до къщата на Кристиан бе като пътя към Голгота. Тя позвъни в библиотеката и попита за него, но й съобщиха, че се е прибрал. Така че Ерика се провря зад волана и потегли към тях. Още не беше сигурна, че е добра идея да изпълни молбата на Габи. Но в същото време не знаеше как да се измъкне от ситуацията. Габи не приемаше „не“ за отговор.

– Какво искаш? – попита Сана, щом отвори вратата.

Изглеждаше дори по-тъжна от обикновено.

– Трябва да говоря с Кристиан – отговори Ерика, като се надяваше, че няма да се наложи да седи на вратата и да обяснява защо.

– Той не е вкъщи.

– Кога ще се прибере? – попита Ерика търпеливо и почти изпита благодарност за възможността да отложи срещата.

– Седи и пише. В колибата. Може да отидеш там, но на свой риск.

– Ще поема риска. – Ерика се поколеба и добави: – Важно е.

Сана сви рамене.

– Прави каквото искаш. Знаеш ли как да стигнеш?

Ерика кимна. И преди бе посещавала Кристиан в малкото му писателско леговище. Пет минути по-късно спря колата пред редицата къщурки до брега. Тази, в която работеше Кристиан, бе наследство от семейството на Сана. Дядо й я купил почти без пари и сега това беше една от малкото такива къщички, които се ползваха целогодишно.

Кристиан явно бе чул колата, защото отвори вратата още преди Ерика да почука. Тя забеляза раната на челото му, но реши, че сега не е моментът да го разпитва.

– Ти ли си? – каза той със същата липса на ентусиазъм като Сана.

Ерика започваше да се чувства като чумава.

– Аз и още двама – опита тя да се пошегува, но на Кристиан, изглежда, не му беше смешно.

– Работя – каза той, без да понечи да я пусне вътре.

– Няма да ти преча за повече от няколко минути.

– И сама знаеш как е, когато писането ти потръгне – каза той.

Посещението вървеше още по-зле, отколкото Ерика бе очаквала.

– Габи се отби през нас преди малко. Разказа ми за срещата ви.

Кристиан отпусна рамене и въздъхна.

– Пропътувала е целия път дотук за това?

– Била е в Гьотеборг по работа. Но много се притеснява. И мислеше, че аз... Ох, не може ли да влезем и да поговорим вътре?

Кристиан най-накрая отстъпи встрани мълчаливо и я пусна да мине. Таванът бе толкова нисък, че му се налагаше да стои леко наведен, но Ерика, която бе с половин глава по-ниска, можеше да стои изправена. Той й обърна гръб и влезе първи в стаята, която гледаше към морето. Включеният компютър и разпръснатите по бюрото листове сочеха, че Кристиан наистина работи.

– Аха, и какво ти каза тя?

Той седна, кръстоса дългите си крака и скръсти ръце на гърдите си. Цялото му тяло изразяваше неохота.

– Както казах, притеснена е. Или може би правилната дума е обезпокоена. Казва, че не смяташ да се явяваш на повече интервюта и да участваш в пиара на книгата.

– Така е.

Кристиан притисна ръцете си още по-здраво към тялото.

– Може ли да попитам защо?

– Не се ли досещаш? – изръмжа той и Ерика трепна. Той, изглежда, го забеляза и съжали за интонацията си. – Знаеш защо – повтори, този път по-глухо. – Не мога... Не и след всичко, което се изписа.

– Притесняваш се, че ще привлечеш още внимание върху себе си? Това ли е? Получавал ли си още заплахи? Знаеш ли от кого идват?

Въпросите се изсипаха от устата й.

Кристиан поклати гневно глава.

– Нищо не знам. – Гласът му отново се повиши. – Не знам абсолютно нищо! Просто искам да ме оставят на мира, да работя на спокойствие и да не трябва да...

Той извърна поглед.

Ерика го изгледа мълчаливо. Кристиан не се вписваше в обстановката. Това й бе направило впечатление и предните няколко пъти, когато го посети тук, а сега усещането беше още по-силно. Кристиан не изглеждаше на място сред рибарското оборудване и мрежите, които красяха стените. Малката колиба имаше вид на куклена къща, в която той е натъпкал дългите си крайници и се е заклещил, без да може да излезе. В известен смисъл може би беше така.

Ерика погледна ръкописа на бюрото. От мястото си не можеше да види какво пише, но прецени, че имаше около стотина страници.

– Това новата ти книга ли е?

Ерика не възнамеряваше да изостави темата, която го разстрои, но искаше да му даде малко време да се успокои.

– Да – отвърна той и като че ли се отпусна малко.

– Продължение ли е? На „Русалката“?

Кристиан се усмихна.

– „Русалката“ няма продължение – каза той, отправи поглед към морето и добави: – Не разбирам как се осмеляват.

– Моля? – Ерика не разбра какво в думите й го развесели. – Не се осмеляват какво?

– Да скочат.

Ерика проследи погледа му и веднага разбра какво иска да каже.

– Имаш предвид от кулата? В Бадхолмен?

– Да.

Кристиан наблюдаваше кулата за скачане, без да мига.

– Аз никога не съм смеела. Но от друга страна, имам страх от водата, за мой срам, особено като се има предвид, че съм израснала тук.

– И аз никога не съм скачал.

Гласът на Кристиан беше отнесен, замечтан.

Ерика го погледна загрижено. Имаше нещо между редовете, някакво напрежение, което бе на път да експлодира. Тя не смееше да помръдне, едва дишаше. След няколко мига Кристиан продължи. Но сякаш вече не съзнаваше, че тя е в стаята.

– Тя посмя.

– Коя?

Ерика прошепна въпроса. Първоначално помисли, че няма да получи отговор. Посрещна я само тишина. Но после Кристиан каза тихо, почти недоловимо:

– Русалката.

– В книгата?

Ерика нищо не разбираше. Какво се опитваше да каже той? И къде се намираше? Навсякъде, но не и тук и сега, в стаята, заедно с нея. Беше някъде другаде и й се искаше да знае къде.

Секунда по-късно моментът отмина. Кристиан си пое тежко въздух и се обърна към нея. Беше се върнал обратно.

– Искам да се съсредоточа върху новия си ръкопис. Не да седя, да давам интервюта и да надписвам книги с поздрави за рожден ден.

– Това е част от работата, Кристиан – отбеляза Ерика спокойно и не можа да не се подразни от арогантността му.

– Нямам ли възможност да избирам?

Гласът му вече бе спокоен, но напрежението още си личеше.

– Ако не си готов за тази част от работата, трябвало е да си кажеш. Издателството, пазарът, читателите, за бога, най-важното за един писател, всички те очакват да им отделяме част от времето си. Ако човек не е готов да го направи, трябва ясно да го заяви още в началото. Не може да променяш правилата по средата на играта.

Кристиан гледаше в пода и тя виждаше, че я слуша внимателно и възприема казаното. Когато вдигна глава, в очите му имаше сълзи.

– Не мога, Ерика. Не мога да ти обясня... – Поклати глава и започна отначало. – Не мога. Нека ме съдят, да ме впишат в черния списък, не ме интересува. Ще продължа да пиша, защото трябва. Но не мога да играя тази игра.

Той зачеса яростно ръцете си, сякаш под кожата му пълзяха мравки. Ерика го погледна разтревожено. Кристиан бе като опъната струна, която може да се скъса всеки момент. Но тя осъзна, че не може да направи нищо. Той не желаеше да говори с нея. Ако искаше да разреши загадката, трябваше да потърси отговорите сама, без негова помощ.

Той се взря в нея за миг, след което дръпна рязко стола си към бюрото, където се намираше компютъра.

– Сега трябва да работя.

Лицето му беше безизразно. Затворено.

Ерика се изправи. Искаше й се да може да надникне в главата му и да извади тайните, които усещаше, че се крият там и които бяха ключът към всичко. Но той седеше, обърнат към монитора. Бе се съсредоточил в написаните от него думи, сякаш те бяха последното, което ще прочете.

Ерика не каза нищо на излизане. Нито дори довиждане.

Патрик седеше в кабинета си и се бореше с проклетата умора. Трябваше да се съсредоточи, да бъде в топ форма, сега, когато разследването навлиза в критична фаза. Паула подаде глава иззад вратата.

– Какво ще правим сега? – попита тя и забеляза, че лицето на Патрик е придобило нездравословен цвят и че по челото му е избила пот.

Притесняваше се за него. Виждаше колко изтощен изглежда напоследък.

Патрик си пое дълбоко дъх и насочи мислите си към последните събития.

– Лисбет Бенгтсон е откарана в Гьотеборг за аутопсия. Не съм говорил с Педерсен, но като се има предвид, че ще получим резултатите от аутопсията на Магнус Шелнер най-рано след два дни, не очаквам някаква информация за Лисбет преди началото на следващата седмица, в най-добрия случай.

– Ти как мислиш? Убити ли са?

Патрик се поколеба.

– Що се отнася до Магнус, съм напълно сигурен. Невъзможно е сам да си е причинил такива наранявания или да ги е получил по друг начин, освен при нападение. Но Лисбет... Не знам какво да кажа. Доколкото успях да видя, няма външни наранявания, а и е била много болна, така че спокойно може да е било и естествена смърт. Ако не беше онова с бележката. Някой е бил в стаята й и я е поставил в ръцете й, но не може да се каже дали се е случило преди, по време или след смъртта й. Трябва да изчакаме Педерсен да ни каже нещо повече.

– А писмата? Какво казаха Ерик и Кенет? Имат ли предположения за извършител и мотив?

– Не, или поне така казват. А в момента нямам причина да не им вярвам. Но изглежда невероятно тримата души, които получават заплахи, да са избрани случайно. Познават се, общуват един с друг, така че трябва да има някакъв общ знаменател. Нещо, което пропускаме.

– Тогава защо Магнус не е получавал писма? – възрази Паула.

– Това не знаем. Може да е получавал, но да не е казал на никого.

– Говорил ли си със Сия по този въпрос?

– Да, направих го, когато чух за заплахите срещу Кристиан. Тя твърди, че не е получавал писма. В противен случай щяла да разбере и да ни го каже още в началото. Но не можем да сме сигурни. Магнус може да си е мълчал, за да я предпази.

– Като че цялата ситуация ескалира. Да влезеш посред нощ в нечии дом е доста по-сериозно, отколкото да пращаш писма по пощата.

– Имаш право – съгласи се Патрик. – Бих искал да осигуря на Кенет полицейска закрила, но нямаме достатъчно персонал за такова нещо.

– Така е, нямаме – каза Паула. – Но ако се окаже, че съпругата му не е починала от естествена смърт...

– Тогава ще се съобразим с това – отвърна Патрик уморено.

– Даде ли писмата за анализ, между другото?

– Да, изпратих ги веднага. Добавих и писмото, което Ерика взе от Кристиан.

– Искаш да кажеш писмото, което Ерика открадна – поправи го Паула и се постара да скрие усмивката си.

Не пропускаше да се пошегува с Патрик, когато той се опитваше да оправдае постъпката на жена си.

– Добре де, открадна. – Патрик леко се изчерви. – Но не мисля, че можем да се надяваме на кой знае какви резултати. Вече няколко души са ги докосвали, а и е трудно обикновената хартия и мастило да бъдат проследени. Сигурно могат да се купят от безброй места из Швеция.

– Вярно – каза Паула. – Съществува и вероятността да си имаме работа с някого, който внимателно разчиства следите след себе си.

– Възможно е, но може и да извадим късмет.

– Засега не ни се случва често – промърмори Паула.

– Така е... – Патрик седна тежко на стола и двамата се замислиха мълчаливо над случая.

– Утре ще предприемем нови стъпки. Ще направим брифинг в седем и ще продължим оттам.

– Нови стъпки утре – повтори Паула и се върна в кабинета си.

Наистина имаха нужда от някакъв пробив. А Патрик изглеждаше, сякаш се нуждае от сериозна почивка. Отбеляза си наум да го държи под око. Той като че ли въобще не се чувстваше добре.

Писането вървеше трудно. Думите се трупаха в главата му, без да може да ги подреди в изречения. Курсорът мигаше дразнещо. С тази книга беше по-трудно, в нея влагаше много по-малко от себе си. В „Русалката“, от друга страна, бе вложил твърде много. Кристиан се учудваше, че никой не забелязва. Четяха книгата безкритично и я приемаха за измислица, за мрачна приказка. Най-големият му страх се оказа безпочвен. По време на тежката, но необходима работа с ръкописа той се бореше със страха. Притесняваше се от това какво ще се случи, когато повдигне камъка, какво ще изпълзи отдолу, щом слънчевата светлина огрее дупката.

Но не се случи нищо. Хората са така наивни, дотолкова привикнали да поглъщат измислени истории, че не разпознават реалността дори когато е скрита зад съвсем оскъдна маскировка. Той отново се загледа в монитора. Опита се да призове думите, да се върне към новата книга, която наистина беше измислена. Както каза и на Ерика, „Русалката“ нямаше продължение. Тази история приключваше там, където свършваше книгата.

Бе си играл с огъня и сега пламъците горяха под петите му. Тя беше близо, Кристиан го усещаше. Бе го намерила и той можеше да вини само себе си.

Изключи компютъра с въздишка. Имаше нужда да прочисти мислите си. Облече си якето и дръпна ципа до брадичката си. С ръце в джобовете, тръгна енергично към площад „Ингрид Бергман“26. Колкото живи и пулсиращи бяха улиците през лятото, толкова безлюдни бяха сега. Но така му допадаха повече.

26 Актрисата Ингрид Бергман прекарвала повечето лета на остров Данхолмен, част от архипелага на Фелбака. След смъртта й нейният прах бил разпръснат около острова. На централния площад в градчето била издигната статуя в нейна памет, а самият площад бил прекръстен на нейно име. – Б. пр.

Не знаеше накъде отива, преди да завие към кея, където се намираха лодките на спасителната служба. Краката го водеха към Бадхолмен и кулата за скачане, която се открояваше на фона на сивото зимно небе. Духаше силно и щом излезе на каменния пристан, който водеше към малкия остров, мощен порив на вятъра подхвана якето му и го опъна като платно. Намери завет между дървените стени, които разделяха съблекалните, но веднага щом се изкачи по скалите към кулата, вятърът отново се засили. Кристиан спря и се остави вятърът да го брули, после вдигна глава нагоре и погледна към кулата. Не можеше да се каже, че е красива, но беше на мястото си. От най-горната платформа имаше изглед към цяла Фелбака и към морето. Да, кулата притежаваше някакво поизносено достойнство. Като възрастна дама, живяла дълго и добре, която не се срамува, че годините й личат.

Поколеба се за миг, след което изкачи първото стъпало. Държеше парапета с две ръце. Кулата скърцаше и протестираше. Лятно време издържаше цели орди нетърпеливи тийнейджъри, които тичаха нагоре и надолу, но сега вятърът я блъскаше с такава сила, че Кристиан не знаеше дали постройката ще понесе дори неговото тегло. Но това нямаше значение. Трябваше да се качи.

Направи още няколко крачки нагоре. Нямаше съмнение, че кулата се люлее на вятъра. Движеше се като махало и тялото на Кристиан се накланяше тук на едната, ту на другата страна. Но той продължи напред и накрая достигна върха. Замижа за миг, седна на платформата и издиша. После отвори очи.

Тя беше там, облечена със синята рокля. Танцуваше по леда, с детето в ръце, без да оставя следи в снега. Въпреки че беше боса, точно както на онзи Мидсомар, изглежда не изпитваше студ. Детето също бе леко облечено, с бели панталони и малка блузка, но се усмихваше срещу зимния вятър, сякаш нищо не можеше да му навреди.

Отново се изправи, залитайки. Погледът му бе вперен в нея. Искаше да извика, да я предупреди. Ледът беше тънък, не биваше да върви по него, да танцува отгоре. Видя цепнатините. Някои бяха широки, други едва разпукани. Но тя танцуваше с детето в прегръдките си, а роклята се вееше около краката й. Смееше се и махаше, а тъмната коса очертаваше лицето й.

Кулата се разклати. Но той остана изправен, пазейки равновесие с разперени ръце. Понечи да я извика, но от гърлото му излезе само дрезгав звук. Тогава я видя. Бяла, мокра ръка. Подаде се от водата, опита се да улови танцуващите крака, да хване роклята, искаше да я завлече в дълбините. Той видя Русалката, видя бялото й лице, което гледаше лакомо към жената и детето, към хората, които той обичаше.

Но жената не я виждаше. Продължаваше да танцува, махаше му, хванала ръката на детето, движеше крака по леда, понякога само на милиметри от бялата ръка, която се протягаше да я улови.

Главата го цепеше. Нямаше какво да направи, беше безпомощен. Кристиан затвори очи и запуши уши. И тогава дойде викът. Надигна се от гърлото му, силен и остър, отскочи от леда и скалите и отвори раната в гърдите му. Когато замлъкна, той свали предпазливо ръце от ушите си. Жената и детето ги нямаше. Но той знаеше. Тя нямаше да се откаже, преди да му отнеме всичко.

Тя продължаваше да изисква толкова много. Мама отделяше часове да я тренира, да свива крайниците й, да прави упражнения с картини и музика заедно с нея. Майка му не беше на себе си, когато най-накрая прие истината. Нещо не беше наред с Алис.

Но той вече не се ядосваше толкова. Не мразеше сестра си заради всичкото време, което искаше от мама. Защото триумфът в очите й го нямаше. Тя бе тиха и спокойна. Обикновено седеше сама и се занимаваше с нещо, повтаряше едно и също движение с часове, гледаше през прозореца или пък в стената, взираше се в нещо, което само тя може да види.

И се учеше. Първо да седи, после да пълзи, а накрая и да върви. Също като другите деца. Просто на Алис й отнемаше повече време.

От време на време татко го поглеждаше, докато се занимаваше с нея. За кратък миг погледите им се срещаха и в очите на татко имаше нещо, което не можеше да разтълкува. Но разбираше, че той бди над него, както бдеше над Алис. Искаше да му каже, че няма нужда. Защо би й направил нещо? Тя вече беше мила.

Не я обичаше. Обичаше само мама. Но я търпеше. Алис беше допълнение към света му, малка част от неговата реалност, също като звуците от телевизора, леглото, в което лягаше вечер, или шумоленето на вестниците, които татко четеше. Тя бе също толкова естествена, колкото тези неща и означаваше също толкова малко.

Алис, от своя страна, го обожаваше. Не я разбираше. Защо бе избрала него, а не красивата им майка? Грейваше, щом го видеше, и само той я караше да протяга ръце, сякаш иска да я вдигнат и прегърнат. Иначе не обичаше да я докосват. Често се дърпаше, когато мама я хванеше, за да я погали и подържи в ръце. Това му беше непонятно. Ако мама решеше да го докосне и погали по този начин, той би потънал в прегръдките й със затворени очи, завинаги.

Безусловната любов на Алис го озадачаваше. Но това, че поне някой го желае, все пак му носеше известно удовлетворение. Понякога подлагаше любовта й на изпитание. През редките мигове, когато татко забравяше да ги наглежда и отиваше до тоалетна или да вземе нещо от кухнята, той проверяваше докъде се простира любовта й. Тестваше на какво може да я подложи, преди светлината в очите й да изгасне. Понякога я щипеше, друг път я скубеше. Веднъж внимателно свали едната й обувка и я одраска по стъпалото със сгъваемото ножче, което бе намерил преди време и което винаги носеше в джоба си.

Всъщност не му харесваше да я наранява, но знаеше колко повърхностна може да бъде любовта, колко лесно може да отшуми. За негово най-голямо удивление Алис никога не се разплакваше, дори не го поглеждаше укорително. Просто търпеше мълчаливо, вперила светлия си поглед в него.

Никой не забелязваше малките синки и рани по тялото й, защото тя постоянно се удряше, падаше, блъскаше се в предметите и се драскаше. Като че се движеше с няколко секунди закъснение и често не реагираше, преди да е станало твърде късно. Но никога не плачеше.

Наглед й нямаше нищо. Той дори бе принуден да признае, че прилича на ангелче. Когато мама извеждаше Алис в количката – за която тя вече бе твърде голяма, но все пак трябваше да ползва, защото вървенето й костваше толкова много време, – минувачите по улицата коментираха външния й вид.

– Какво красиво дете – чуруликаха те.

Навеждаха се към нея и я гледаха с гладни очи, сякаш искаха да попият сладостта й. Тогава той поглеждаше нагоре към мама и виждаше как тя грейва от гордост, изправя се и кима.

После всичко рухваше само за миг. Алис протягаше непохватните си ръце към любуващите й се хора, опитваше да каже нещо, но думите се изкривяваха, а от устата й се проточваше лига. Хората се отдръпваха. Поглеждаха мама първо с ужас, а после със състрадание и гордостта в очите й изчезваше.

Него дори не го забелязваха. В случаите, когато мама изобщо му позволеше да излезе с тях, той просто бе някой, който върви зад нея и Алис. Дебела, безформена маса, на която никой не обръща внимание. Но това не го интересуваше. Като че ядът, който бе горял в гърдите му, умря в мига, в който водата обгърна лицето на Алис. Вече дори не усещаше миризмата в ноздрите си. Сладникавият мирис изчезна, сякаш никога не го е имало. Водата отми и него. Остана само споменът. Не като знание за реална случка, а по-скоро като усещане за нещо отминало. Сега бе друг човек. Човек, който знае, че мама вече не го обича.

14

Захванаха се за работа отрано. Патрик не прие възраженията срещу събранието точно в седем.

– Извършителят създава крайно двойствена представа за себе си – каза той, след като обобщи положението. – Изглежда, си имаме работа с човек със сериозни психични отклонения, но който освен това е много внимателен и организиран. Това е опасна комбинация.

– Не знаем дали убиецът на Магнус и този, който е пратил писмата и е влязъл в дома на Кенет, са един и същи човек – възрази Мартин.

– Не, но и не можем да отхвърлим тази възможност. Предлагам засега да изхождаме от предположението, че двата случая са свързани. – Патрик разтри лицето си с ръка. През по-голямата част от нощта се бе въртял в леглото и сега се чувстваше по-изморен от всякога. – Щом приключим тук, ще се обадя на Педерсен, за да проверя дали разполагаме с окончателна информация относно причината за смъртта на Магнус.

– На Педерсен сигурно ще му трябват още няколко дни – каза Паула.

– Да, но няма да навреди да го пришпоря малко. – Патрик посочи таблото на стената. – Изгубихме твърде много време. Минаха три месеца от изчезването на Магнус, а чак сега разбираме за заплахите срещу тези хора.

Всички погледи се впериха в снимките, закачени една до друга на таблото.

– Имаме четирима приятели: Магнус Шелнер, Кристиан Тюдел, Кенет Бенгтсон и Ерик Линд. Един от тях е мъртъв, останалите получават заплашителни писма от неизвестен човек, предполага се – жена. За жалост, не ни е известно дали Магнус също е получавал такива писма. Съпругата му, Сия, изглежда, не знае нищо и вероятно и ние няма да разберем.

– Но защо точно тези четиримата?

Паула се взираше в снимките.

– Ако знаехме, сигурно щяхме да сме наясно и кой стои зад всичко това – каза Патрик. – Аника, успя ли да намериш нещо интересно за тях?

– Не, поне засега. Няма изненади около Кенет Бенгтсон. За сметка на това има цял куп новини за Ерик Линд, но нищо, което да е от значение за нас. Предимно подозрения за съмнителна финансова дейност и други такива.

– Обзалагам се, че този Ерик е замесен по някакъв начин – каза Мелберг. – Хлъзгаво копеле. Носят се какви ли не слухове за бизнес начинанията му. Освен това е женкар. Съвсем ясно е, че трябва да се съсредоточим върху него.

Шефът им почука с пръст по носа си.

– Тогава защо е бил убит Магнус? – възрази Патрик и в отговор получи раздразнен поглед.

– Още не съм приключила с Кристиан – добави Аника, без да им обръща внимание. – Но продължавам да търся и, естествено, ще съобщя веднага, щом намеря нещо, което може да ни е от полза.

– Да не забравяме, че той е първият, който получава заплаха. – Паула продължаваше да гледа към таблото. – Още преди година и половина. Освен това е получил и най-много писма. Но би било странно, че другите са въвлечени, ако той е единствената цел. Имам ясното усещане, че нещо ги свързва.

– Съгласен съм. И това, че Кристиан първи е попаднал в полезрението на извършителя, също трябва да означава нещо. – Патрик избърса чело. В стаята беше задушно и топло и по кожата му започнаха да избиват капки пот. Обърна се към Аника: – Съсредоточи се върху Кристиан.

– Продължавам да мисля, че трябва да се насочим към Ерик – настоя Мелберг и се вторачи в Йоста. – Ти какво ще кажеш, Флюгаре? Все пак ти и аз имаме най-много опит от тук присъстващите. Не трябва ли да обърнем малко повече внимание на Ерик Линд?

Йоста се размърда неловко. Той бе преминал през полицейската си кариера, като се придържаше към правилото да оказва възможно най-малка съпротива. Но след известна вътрешна борба поклати глава.

– Не, разбирам те, но трябва да се съглася с Хедстрьом, че в момента най-голям интерес представлява Кристиан Тюдел.

– Добре, щом искате да губите още време, заповядайте – каза Мелберг с наранено изражение. – Имам и по-важна работа от това, да седя тук и да хвърлям бисери на свинете.

Той стана и се изправи. По-важната работа, за която говореше, вероятно бе дрямка, от по-дългите. Но Патрик не възнамеряваше да го спира. Колкото по-дълго стои настрана, толкова по-добре.

– В такъв случай се насочваме към Кристиан – каза Патрик и кимна на Аника. – Кога мислиш, че ще разполагаш с нещо?

– До утре ще съм сглобила по-ясна картина за него.

– Много добре. Мартин и Йоста, вие ще посетите Кенет и ще се опитате да изкопчите повече подробности за вчерашния ден и за писмата. Евентуално ще трябва да говорим повторно и с Ерик Линд. Аз, както казах, ще се обадя на Педерсен веднага щом стане осем часът. – Патрик хвърли поглед на ръчния си часовник. До осем оставаше само половин час. – Паула, мисля след това с теб да посетим Сия.

Паула кимна.

– Кажи ми, когато си готов, и тръгваме.

– Добре. Е, всички знаете какво да правите.

Мартин вдигна ръка.

– Да?

– Не трябва ли да помислим за някаква закрила за Кристиан и останалите?

– Мина ми през ума, разбира се. Но нямаме ресурси за такова нещо, а и в действителност разполагаме с твърде малко информация, така че ще изчакаме. Нещо друго?

Мълчание.

– Окей, тогава да действаме.

Той отново избърса потта от челото си. Въпреки зимния студ следващия път трябваше да отворят някой прозорец, така че вътре да влиза поне малко кислород.

След като другите излязоха, Патрик застана пред таблото, изучавайки го. Четирима мъже, четирима приятели. Един мъртъв.

Какво ги свързваше?

Сана имаше чувството, че вечно ходи на пръсти около него. Бракът им не беше щастлив, дори в началото. Не й се искаше да го признае, но нямаше как да продължава да си затваря очите за истината. Кристиан така и не я бе допуснал в живота си.

Казваше това, което се очаква от него, вършеше, каквото трябва, ухажваше я и й правеше комплименти. Но в действителност тя така и не му повярва, макар и да отказваше да го признае пред себе си. Защото той беше повече от всичко, за което бе мечтала. Професията му може и да създаваше впечатление за скучен книжен плъх, но той беше точно обратното. Недостижим и стилен, с поглед, който виждаше всичко. Но никога не я бе обичал. Сана си даваше сметка, че през цялото време го е знаела. И въпреки това продължаваше да се самозалъгва. Виждаше, каквото искаше да види, и игнорираше всичко, което не се вписваше в представите й.

Не знаеше какво да прави сега. Не искаше да го изгуби. Въпреки че любовта й не бе споделена, тя го обичаше и това беше достатъчно, стига той да останеше при нея. Но същевременно чувстваше празнина и студ при мисълта да живее по този начин, да бъде единствената, която обича.

Изправи се в леглото и погледна съпруга си. Той спеше дълбоко. Сана протегна бавно ръка и докосна косата му. Гъста и тъмна, тук-там посивяла. Един кичур бе паднал над очите му и тя внимателно го приглади.

Миналата вечер нещата се развиха зле и това се случваше все по-често. Никога не знаеше кога Кристиан ще избухне заради някоя дреболия. Снощи децата бяха твърде шумни. После храната не била вкусна, а Сана била казала нещо с грешната интонация. Не можеше да продължава така. Всички трудности, с които бяха изпълнени съвместните им години, изведнъж изцяло превзеха живота им и скоро нямаше да остане нищо хубаво. Като че препускаха със скоростта на светлината към нещо непознато, към мрака, и тя искаше да му изкрещи да спрат. Искаше всичко пак да е както обикновено.

Въпреки всичко сега го разбираше по-добре. Бе й разкрил частица от миналото си. И колкото и ужасяваща да беше историята, тя се чувстваше така, сякаш е получила красиво опакован подарък. Той й разказа за себе си, сподели с нея нещо, което не бе споделял с никого другиго, и тя дълбоко ценеше това.

Не знаеше само какво да прави с информацията, която Кристиан й довери. Искаше да му помогне, да поговори с него и да научи още неща, които никой друг не знае. Но той мълчеше. Вчера опита да му зададе още въпроси, но в резултат той излезе от къщи и така тресна входната врата, че прозорците се разклатиха. Не знаеше кога се е прибрал. Към единайсет тя се приспа с плач, а когато се събуди преди малко, го завари заспал в леглото. Беше почти седем часът. Ако ще ходи на работа, трябваше да става. Тя погледна будилника. Алармата не беше включена. Да го събуди ли?

Колебаеше се, седнала на ръба на леглото. Очите на Кристиан се движеха бързо под клепачите. Би дала всичко, за да разбере какво сънува, какви образи вижда. Тялото му потрепваше леко, а лицето му имаше измъчено изражение. Тя вдигна бавно ръка и леко докосна рамото му. Той щеше да се ядоса, че не го е събудила, ако закъснееше за работа. Но пък ако имаше почивен ден, щеше да се ядоса, че не го е оставила да спи. Искаше й се да знае какво да направи, за да е доволен, а защо не и щастлив.

Гласът на Нилс откъм детската стая я стресна. Той я извика с изплашен глас. Сана се изправи и се заслуша. За секунда си помисли, че си е въобразила, че гласът е бил ехо от собствените й сънища, в които децата винаги я викаха и имаха нужда от нея. Но после се чу отново:

– Мамо!

Защо звучеше толкова изплашен? Сърцето на Сана заби силно и краката й сами се разбързаха. Тя се наметна с халата си и се втурна към съседната стая, стаята на момчетата. Нилс се беше надигнал в леглото си. Очите му бяха ококорени и той гледаше към вратата, към нея. Беше разперил ръце, като малък Исус на кръста. Шокът я връхлетя като ритник в корема. Видя разперените, треперещи пръсти на Нилс, гърдите му, пижамата с Бамсе, която той обичаше и която бе прала толкова пъти, че ръкавите й се бяха раздърпали в краищата. Видя червеното. Мозъкът й едва успяваше да възприеме случващото се. Тогава погледна нагоре и от гърдите й се надигна писък, който набра сила и изригна от гърлото й.

– Кристиан! КРИСТИАН!

Дробовете му горяха. Чувстваше се странно насред мъглата, в която се намираше. От вчера следобед, когато намери Лисбет мъртва в леглото, над света като че бе паднала гъста пелена. Къщата беше толкова тиха, когато се върна от офиса след разговора с полицията. Бяха отнесли Лисбет, нея вече я нямаше.

Обмисляше да отиде някъде другаде. Беше му почти невъзможно да прекрачи прага на дома им. Но къде да се дене? Нямаше при кого да се приюти. Освен това можеше да я вижда само тук. В картините по стените и щорите на прозорците, в почерка на малките бележки върху кутиите с храна в хладилника. В запаметените програми, когато включеше радиото в кухнята, и във всички странни хранителни продукти, с които бе пълен килерът: олио от трюфели, бисквити с брашно от спелта и необичайни мариновани консерви. Неща, които тя носеше вкъщи с голямо задоволство, но никога не използваше. Той толкова пъти се бе шегувал с грандиозните й готварски планове, които винаги приключваха с нещо значително по-просто. Искаше му се да може да се пошегува с нея още един път.

Кенет тичаше с големи крачки. Ерик му бе казал, че днес не е необходимо да идва на работа. Но имаше нужда да се държи както обикновено. Какво да прави вкъщи? Сутринта се събуди с будилника, навит за обичайния час, и стана от походното легло до нейната вече празна постеля. Приветстваше дори болката в гърба. Болеше го на същите места, както когато тя бе жива.

След един час щеше да е в офиса. Трябваха му четирийсет минути всяка сутрин, за да направи обиколката през гората. Преди няколко минути подмина футболното игрище, което означаваше, че е преполовил разстоянието. Увеличи скоростта още повече. Дробовете му сигнализираха, че приближава границата на възможностите си, но краката му продължаваха да се движат. Това беше добре. Болката в дробовете изместваше малка част от болката в сърцето. Достатъчно, за да не легне на земята, да се свие на малко кълбо и да остави тъгата да го обземе.

Не проумяваше как ще живее без нея. Все едно да трябва да живее без въздух. Също толкова невъзможно, също толкова задушаващо. Краката му се движеха все по-бързо. Пред очите му проблясваха малки светли точици и полезрението му се стесни. Фокусира се в малка дупка между клоните далеч напред, през която се процеждаха първите намеци за сутрешна светлина. Наоколо все още доминираше острият блясък на уличните лампи.

Алеята се стесни до пътека и земята стана неравна, покрита с вдлъбнатини и дупки. Беше и леко заледена, но той знаеше пътя наизуст и не си направи труда да погледне надолу. Взираше се в светлината, съсредоточен в наближаващото утро.

Първоначално не разбра какво се случва. Сякаш някой изведнъж постави пред него невидима стена. Увисна насред въздуха, с крака отделени от земята. После залитна напред. Инстинктивно протегна ръце пред себе си, за да омекоти падането. Болката от удара на дланите му в земята се разпростря нагоре, чак до раменете. След нея се появи друг вид болка, остра и изгаряща, която го накара да се задъха. Погледна ръцете си. И двете му длани бяха покрити с дебел слой стъкълца. Големи и малки прозрачни парчета, които бавно се оцветяваха в червено от кръвта, която потече от местата, където кожата му бе пробита. Кенет не помръдваше. Наоколо цареше съвършена тишина.

Когато най-накрая опита да се изправи, усети как ходилата му се запират в нещо. Погледна към краката си. Стъклата бяха нарязали и тях, пробивайки панталоните. Погледът му продължи нататък. И тогава видя кордата.

– Ама помогни ми малко, де!

Ерика беше плувнала в пот. Мая се съпротивляваше при обличането на всяка дреха, от бельото до гащеризона, а сега седеше с пламнало от гняв лице и пищеше, докато Ерика се опитваше да й сложи чифт ръкавици.

– Навън е студено. Трябва да носиш ръкавици – опитваше се тя да убеди дъщеря си, макар че тази сутрин вербалните аргументи не сработваха.

Ерика усети, че ще се разплаче. Изпитваше угризения на съвестта заради караницата и всъщност искаше да свали връхните дрехи на Мая, да й позволи да не ходи на детска градина и вместо това цял ден да я гушка. Но знаеше, че няма как да стане. Не можеше да се грижи за нея сама, а освен това, ако отстъпеше сега, протестите утре сутрин щяха да бъдат още по-големи. Изглежда, че Патрик минаваше през същото изпитание всеки ден, и тя започваше да разбира защо съпругът й имаше толкова изтерзан вид.

С мъка успя да се изправи и без повече дискусии хвана дъщеря си за ръката и я помъкна със себе си към вратата. Ръкавиците напъха в джоба си. Може би Мая нямаше да се дърпа толкова, когато стигнат до детската градина, или пък лелките щяха да имат по-голям успех.

На път към колата Мая заби пети в земята и се запъна колкото можа.

– Хайде. Не мога да те нося.

Ерика я дръпна малко по-силно, но в резултат Мая се катурна напред и се разрева.

Ерика също се разплака. Ако някой я бе видял, щеше да звънне незабавно на социалните. Тя клекна бавно, опитвайки се да обръща внимание на приклещените си вътрешности. Помогна на Мая да стане и каза с мек глас:

– Извинявай, мама направи глупост. Ще се гушнем ли?

Обикновено Мая никога не подминаваше възможността за прегръдка, но сега просто зяпна Ерика и заплака още по-високо. Звучеше като сирена.

– Няма, няма, миличка – каза Ерика и погали Мая по бузата. След малко дъщеря й се поуспокои и воят премина в хлипане. Ерика направи нов опит. – Няма ли да гушнеш мама?

Мая се поколеба за миг, но после остави ръцете на Ерика да я обгърнат. Зарови лице в прегръдките й и Ерика усети как лицето й подгизва от сълзи и сополи.

– Извинявай, не исках да паднеш. Удари ли се?

– Мм – подсмръкна Мая и я изгледа жално.

– Да духна ли? – попита Ерика.

Това винаги вършеше работа. Мая кимна.

– Къде да духна? Къде се удари?

Мая се замисли за малко, след което започна да сочи навсякъде, където й хрумне. Ерика се постара да духне навсякъде и изтупа снега от червения гащеризон на момиченцето.

– Не мислиш ли, че приятелите ти те чакат в детската градина? – каза тя и изигра коза си. – Тюре е там и се чуди кога ще се появиш.

Мая спря да хлипа. Тюре беше голямата й любов. Беше три месеца по-голям от нея, но отвръщаше на чувствата й, а енергията му надхвърляше тази на повечето деца.

Ерика затаи дъх и след малко на лицето на Мая цъфна усмивка.

– При Тюре.

– Точно така – каза Ерика. – Отиваме при Тюре. Най-добре да тръгваме веднага, преди той да почне работа и да го пратят в командировка или нещо такова.

Мая я погледна учудено и Ерика се засмя.

– Не слушай глупавата си майка. Хайде, да тръгваме към Тюре.

Беше на десет, когато всичко се промени. Всъщност до този момент вече се бе нагодил доста добре към живота. Не беше щастлив, не и така, както си представяше, че ще бъде, когато видя красивата си майка за първи път. Не изпитваше щастието, което бе изпитвал, преди Алис да започне да расте в корема на мама. Но не беше и нещастен. Намери мястото си в живота, всеки ден се изгубваше във вълшебния свят на книгите и това му стигаше. А мазнините в тялото му го предпазваха, те бяха броня срещу вътрешното му раздразнение.

Алис го обичаше също колкото преди. Вървеше подире му като сянка, но не говореше много, което го устройваше. Ако имаше нужда от нещо, тя бе там. Ожаднееше ли, тя веднага му носеше вода, искаше ли нещо за ядене, тя се прокрадваше в килера и взимаше от сладките, които мама бе скрила.

Онзи странен поглед все още се появяваше в очите на татко, но той вече не наблюдаваше него и сестра му толкова внимателно. Алис беше голяма, на пет годинки. Най-накрая се научи да ходи и да говори. Но изглеждаше като всички останали само когато не мърдаше и не казваше нищо. Тогава бе толкова сладка, че хората се спираха и й се любуваха, както правеха, когато беше мъничка и още лежеше в количката. Но помръднеше ли, заговореше ли, в очите им се появяваше жалост и те поклащаха глава.

Докторът каза, че никога няма да се оправи. Е, мама и татко не го взимаха с тях, когато ходеха по лекари, всъщност никъде не го взимаха, но той умееше да се промъква като индианец. Движеше се из къщата, без да издава звук, и слушаше. Чуваше разговорите им и знаеше всичко, което казват за Алис. Говореше главно мама. Именно тя разнасяше сестра му по лекарските кабинети в търсене на друго лечение, нов метод или упражнения, които да помогнат на Алис, така че движенията, речта и уменията й да отговарят по-добре на външността й.

Него никой не го споменаваше. Това също го разбираше чрез подслушване. Сякаш не съществуваше, сякаш просто заемаше малко пространство.

Но се научи да живее с това. В редките случаи, когато се чувстваше наранен, се замисляше за миризмата и за миналото, което все повече му се струваше като мрачна приказка. Далечен спомен. Това му стигаше, за да приеме, че е невидим за всички, освен за Алис. Сега, когато я бе направил мила.

Но един телефонен разговор промени всичко. Вещицата бе умряла и сега къщата й принадлежеше на мама. Къщата във Фелбака. Не бяха ходили там, откакто Алис се роди, от онова лято в караваната, когато той изгуби всичко. Сега щяха да се местят там. Мама го реши. Татко се опита да възрази, но, както обикновено, никой не го слушаше.

Алис не хареса промяната. Искаше всичко да си бъде както обикновено, рутинно, едно и също всеки ден. Така че щом опаковаха всичките си вещи и се качиха в колата, тя се обърна и залепи нос за задното стъкло. Гледа къщата, докато тя изчезна от полезрението й. После се обърна напред и се притисна в него. Облегна буза на рамото му и за миг той помисли дали да не я утеши, да я потупа леко по главата или ръката. Но не го направи.

Тя седя облегната на него през целия път до Фелбака.

15

– Вчера сериозно ме изложи – каза Ерик.

Стоеше пред огледалото в спалнята и се опитваше да си върже вратовръзката.

Луис не отговори. Просто му обърна гръб и легна на една страна.

– Чу ли какво казах?

Той повиши глас, но не дотолкова, че момичетата да чуят нещо от стаята си, която се намираше от другата страна на коридора.

– Чух – каза тя тихо.

– Никога не прави така. Никога! Ако искаш да пиеш като смок, докато си вкъщи, хубаво. Не ме интересува, стига да можеш да стоиш на крака пред момичетата. Но не си и помисляй да идваш в офиса.

Никакъв отговор. Дразнеше го това, че не му се опълчва. Предпочиташе злобните й коментари пред мълчанието.

– Отвращаваш ме, знаеш ли?

Възелът на вратовръзката се оказа твърде нисък. Той изруга и го развърза, за да започне отново. Хвърли бърз поглед към Луис. Тя все още лежеше с гръб към него, но сега видя как рамената й се тресат. Мамка му. Мразеше махмурлука на Луис, изпълнен с плач и самосъжаление.

– Стига. Трябва да се стегнеш.

Пак старата песен, отново и отново. Разиграването на една и съща ситуация започваше да се отразява на търпението му.

– Срещаш ли се още със Сесилия?

Въпросът прозвуча глухо изпод възглавницата. После тя се обърна към него, за да чуе отговора.

Ерик я погледна с погнуса. Без грима и скъпите дрехи изглеждаше ужасно. Тя повтори въпроса:

– Продължаваш ли да се срещаш с нея? Чукаш ли я?

Значи, знаеше. Не очакваше това от нея.

– Не.

Ерик си спомни последния си разговор със Сесилия. Не искаше да говори за това.

– Защо? И тя ли ти омръзна?

Луис захапа темата като куче, сключило здраво челюсти.

– Престани вече!

Откъм стаята на момичетата бе тихо и той се надяваше, че не са чули нищо. Осъзнаваше, че е кряснал твърде силно. Но не можеше да мисли за Сесилия и детето, за което щеше да е принуден да плаща тайно.

– Не искам да говоря за нея – каза той по-спокойно и най-накрая се справи с възела на вратовръзката.

Луис го гледаше със зяпнала уста. Изглеждаше стара. Сълзите се бяха насъбрали в краищата на очите й. Долната й устна трепереше и тя продължаваше да го наблюдава.

– Сега отивам на работа. Вдигни си задника от леглото и се погрижи момичетата да отидат на училище. Ако въобще е по силите ти.

Той я изгледа студено и й обърна гръб. Може би разводът все пак си струваше половината от парите му. Имаше предостатъчно жени, които с радост биха приели това, което може да им предложи. Ще бъде лесно да я замени.

– Мислиш ли, че е в състояние да говори с нас?

Мартин се обърна към Йоста. Седяха в колата пред дома на Кенет, но никой от тях не искаше да го безпокои толкова скоро след смъртта на жена му.

– Не знам – отвърна Йоста по начин, от който ставаше ясно, че не иска да говори за това. Настъпи мълчание.

– Как върви с малката? – попита Йоста след известно време.

– Чудесно!

Мартин грейна. След редица неуспешни връзки той почти бе изгубил надежда да създаде семейство. Но Пия промени това и през есента им се роди дъщеричка. Сега ергенският живот му се струваше като далечен и не особено приятен сън.

Отново тишина. Йоста барабанеше с пръсти по волана, но спря, щом Мартин му хвърли раздразнен поглед.

Мобилният телефон на Мартин стресна и двамата. Той вдигна и лицето му придоби сериозно изражение.

– Трябва да тръгваме – каза Мартин, след като прекрати разговора.

– Защо? Какво е станало?

– Беше Патрик. Нещо се е случило в дома на Кристиан Тюдел. Току-що е позвънил в управлението и е говорил съвсем несвързано. Но става дума за децата.

– О, по дяволите. – Йоста веднага ускори. – Дръж се – каза той на Мартин и натисна педала още повече.

Усещаше нарастващ дискомфорт в стомаха. Винаги му бе трудно да се справя със случаи, в които има пострадали деца. А с годините не ставаше по-лесно.

– Патрик не ти ли каза нещо повече?

– Не – отговори Мартин. – Кристиан е бил видимо разстроен. Не е могъл да каже почти нищо смислено. Така че ще разберем какво става, когато пристигнем. Патрик и Паула също пътуват натам, но ние ще стигнем преди тях. Патрик каза да не ги чакаме.

Мартин също бе пребледнял. Беше достатъчно тежко да отидеш на местопрестъпление, когато си подготвен. А сега нямаха представа какво ги очаква.

Пристигнаха пред къщата на семейство Тюдел и не губиха време да паркират прилежно. Йоста отби рязко и колата спря с плъзгане, а двамата изскочиха навън. Никой не се появи, когато позвъниха, така че отвориха вратата.

– Ехо! Има ли някого?

Чуха шум от горния етаж и се втурнаха нагоре по стълбата.

– Ехо? Полицията е – викнаха повторно.

Отново не получиха отговор, но от една от стаите се чуваха плач и детски писъци, примесени с шум от плискаща се вода.

Йоста си пое дъх и погледна вътре. Сана седеше на пода на банята и плачеше толкова силно, че цялото й тяло се тресеше. Във ваната имаше две малки момчета. Водата около тях бе леко розова и Сана ги миеше с енергични движения.

– Какво е станало? Ранени ли са? – попита Йоста, зяпнал децата във ваната.

Сана извърна глава и ги погледна, но после пак се обърна към синовете си и продължи да ги мие.

– Наранени ли са, Сана? Да повикаме ли линейка?

Йоста отиде до нея, клекна и сложи ръка на рамото й. Но Сана не отговаряше. Просто търкаше, без особен резултат. Червеното не се отмиваше, а по-скоро се разпространяваше още повече.

Той погледна децата по-отблизо и усети как пулсът му се успокоява. Червеното не беше кръв.

– Кой е направил това?

Сана изхлипа и с опакото на ръката си избърса розовите капки вода, които бяха опръскали лицето й.

– Те... те...

Гласът й трепереше и Йоста стисна успокоително рамото й. С периферното си зрение видя Мартин да стои колебливо на вратата.

– Боя е – обърна се той към него, след което погледна обратно към Сана.

Тя си пое дълбоко дъх и направи нов опит да заговори:

– Нилс ме извика. Седеше в леглото. Те... изглеждаха така. Някой е писал по стената и е изпръскал леглата им с боя. Помислих си, че е кръв.

– С Кристиан не сте ли чули нищо през нощта? Или сутринта?

– Не, нищо.

– Къде е стаята на децата? – попита Йоста.

Сана посочи към коридора.

– Ще отида да проверя – каза Мартин и изчезна.

– Ще дойда с теб. – Йоста накара Сана да го погледне в очите, преди да се изправи. – Веднага се връщаме. Окей?

Тя кимна и Йоста излезе в коридора. Откъм детската стая се чуваха развълнувани гласове.

– Кристиан, остави това на пода.

– Трябва да измия...

Кристиан изглеждаше също толкова объркан, колкото и Сана, и щом влезе в стаята, Йоста го видя да стои с голяма кофа вода, готов да излее съдържанието й върху стената.

– Първо трябва да погледнем.

Мартин вдигна предупредително ръка към Кристиан. Той беше по бельо, а по гърдите му се виждаха червени петна, които сигурно бе получил, докато бе отнасял децата към банята.

Направи опит да лисне водата, но Мартин се хвърли напред и хвана кофата. Кристиан не оказа съпротива, пусна кофата и остана на място, леко залитайки.

Ситуацията бе овладяна и Йоста най-сетне успя да се съсредоточи върху това, което Кристиан искаше да заличи. На стената, над детските легла, някой бе изписал: Не ги заслужаваш.

Червената боя се бе разтекла и буквите изглеждаха като написани с кръв. Същото впечатление създаваха и пръските по завивките. Йоста осъзна какъв шок трябва да е получила Сана, когато е влязла в стаята. Разбра и реакцията на Кристиан. Той се взираше в буквите по стената напълно безизразно. Но си мърмореше нещо. Йоста се приближи, за да чуе какво казва.

– Не ги заслужавам. Не ги заслужавам.

Йоста го хвана внимателно за ръката.

– Хайде, иди да се облечеш, после ще поговорим.

Бе забелязал, че спалнята се намира в съседство с детската стая, и с известно усилие успя да издърпа Кристиан дотам.

Кристиан се остави да го водят, но щом влязоха в стаята, просто седна на леглото, без да понечи да се облече. Йоста се огледа и видя халат, окачен на кукичка от вътрешната страна на вратата. Подаде го на Кристиан, който го облече с бавни, мудни движения.

– Ще отида да видя Сана и децата. После можем да слезем в кухнята и да поговорим.

Кристиан кимна. Очите му бяха празни, като че покрити със стъкловиден воал. Йоста го остави седнал на леглото и отиде при Мартин, който още се намираше в детската стая.

– Какво става всъщност?

Мартин поклати глава.

– Има нещо нездраво във всичко това. Който го е направил, трябва да е луд. И какво означава? „Не ги заслужаваш.“ Кои? Децата?

– Това трябва да разберем. Патрик и Паула ще пристигнат всеки момент. Ще отидеш ли да ги посрещнеш? Обади се и за лекар. Мисля, че малките не са пострадали, но това е било голям шок за тях, както и за Сана и Кристиан. Най-добре е някой да ги погледне. Аз ще помогна на Сана да измие децата, иначе скоро ще им протърка кожата.

– Трябва да извикаме и криминалистите.

– Точно така. Помоли Патрик да се свърже с Турбьорн веднага щом дойде, за да пратят екипа тук. А ние трябва да се погрижим нищо повече да не се пипа, докато пристигнат.

– Поне успяхме да спасим надписа – каза Мартин.

– Да, страшен късмет.

Слязоха заедно на долния етаж и Йоста бързо успя да открие вратата на мазето. Гола крушка освети стълбището и той слезе внимателно по стъпалата. Като повечето мазета, това на семейство Тюдел бе пълно с всевъзможни боклуци: кашони, захвърлени играчки, кутии с надпис „коледна украса“, инструменти, които, изглежда, не се ползваха твърде често, както и лавица с бояджийско оборудване: кутии боя, бутилки, четки и парцали. Йоста се протегна към наполовина пълна бутилка разтворител, но в мига, в който пръстите му се свиха около нея, забеляза нещо с крайчеца на окото си. На пода лежеше парцал. Изцапан с червена боя.

Прегледа набързо кутиите на лавицата. Никоя от тях не съдържаше червена боя. Но Йоста беше сигурен. Червеното бе със същия нюанс като боята в стаята на момчетата. Човекът, който бе писал по стената, сигурно също се е изцапал и е слязъл долу, за да се изчисти. Йоста погледа бутилката в ръката си. По дяволите, по нея можеше да има отпечатъци и не биваше да ги унищожава. Но съдържанието му бе необходимо. Трябваше да изчистят момчетата и да ги изкарат от банята. Решението беше празно шише от кока-кола. Йоста преля течността в него, продължавайки да държи бутилката с разредител така, както я бе хванал първоначално. После я остави обратно на рафта. Ако имаше късмет, не бе унищожил всички отпечатъци. А и по парцала също можеше да има следи.

Качи се обратно на втория етаж с бутилката от кола в ръка. Патрик и Паула още не бяха пристигнали, но едва ли бяха далеч.

Влезе в банята, където Сана продължаваше упорито да търка. Момчетата викаха отчаяно и Йоста клекна до ваната и каза с мек глас:

– Няма да отмиеш боята само със сапун. Трябва ни разредител.

Той й показа бутилката, която носеше със себе си.

Сана се спря и го зяпна. Йоста взе кърпа от една кукичка до мивката и изля част от течността върху хавлиената тъкан. Сана стоеше и го наблюдаваше. Той вдигна кърпата, за да й демонстрира какво ще прави, след което хвана ръката на по-голямото момче. Нямаше как да ги успокои, просто трябваше да действа бързо.

– Виж, сега боята изчезва.

Макар че момчето се въртеше като червей, Йоста се справи доста добре.

– Ще ги измием, боята се маха.

Осъзна, че говори на Сана, както би говорил на дете, но, изглежда, имаше ефект, защото тя сякаш започваше да си възвръща присъствието на духа.

– Първият е готов.

Остави кърпата и взе душа, за да изплакне разредителя от тялото на момчето. То зарита диво, щом Йоста го вдигна над ръба на ваната, но Сана реагира и бързо грабна хавлия, с която да го загърне. После го сложи да седне в скута й, притисна го към гърдите си и го залюля.

– Окей, малкият, сега е твой ред.

Другото момче изглежда разбра, че ако остави чичко полицай да го измие, ще му дадат да излезе от ваната и да гушне мама, затова млъкна незабавно и стоя напълно неподвижно, докато Йоста сипе още разредител върху кърпата и започне да го търка. Скоро и по неговата кожа остана само лек нюанс розово и Сана го прегърна, след като го уви от глава до пети с голяма кърпа.

Йоста чу гласове откъм долния етаж, а после и стъпки по стълбите. На вратата се появи Патрик.

– Какво е станало? – попита той задъхано. – Всички ли са окей? Мартин каза, че децата не изглеждат да са ранени.

Погледът на Патрик се спря на кърпата, напоена с розова вода.

– Децата са добре. Само малко стреснати. Също като родителите си.

Йоста се изправи и излезе в коридора при Патрик, където му разказа накратко какво се е случило.

– Ама че лудост. Що за човек би направил такова нещо?

– С Мартин си говорихме същото. Нещо не е наред, меко казано. И мисля, че Кристиан знае повече, отколкото казва.

Йоста разказа какво си е мърморил Кристиан.

– Да, от известно време и аз имам такова чувство. Къде е той сега?

– В спалнята. Трябва да видим дали е в състояние да разговаря.

– Крайно време е.

Телефонът на Патрик иззвъня. Той го извади от джоба си и вдигна. След което се сепна.

– Какво каза? Можеш ли да повториш? – Погледна ужасено към Йоста, който напразно се опитваше да чуе думите, идващи от слушалката. – Добре, разбрано. Ние сме при Тюдел, тук също е имало инцидент, но ще се справим.

Патрик затвори.

– Кенет Бенгтсон е постъпил в болница в Удевала. Сутринта е тичал в парка и някой му е поставил капан. Опъната корда на пътя, в която се е спънал и е паднал през глава върху постеля от натрошени стъкла.

– Триста дяволи – прошепна Йоста и за втори път тази сутрин попита: – Какво става всъщност?

Ерик се взираше в мобилния си телефон. Кенет бе на път към болницата. Предан както винаги, той убедил парамедиците да се обадят и да съобщят, че няма да дойде на работа.

Някой му заложил капан на алеята за бягане. Ерик не си помисли дори за миг, че би могло да става дума за грешка, за груба шега, излязла от контрол. Кенет винаги бягаше по един и същи маршрут. Изминаваше абсолютно същата отсечка всяка сутрин, това не бе тайна за никого и всеки би могъл да проучи маршрута. Нямаше съмнение, че някой иска да нарани Кенет. А това означаваше, че иска да нарани и Ерик.

Подът започна да пари под краката му. През годините бе поел много рискове и бе настъпил много хора по мазолите. Но никога не би могъл да предвиди сегашната ситуация и ужаса, който изпитваше.

Обърна се към монитора и се логна в сайта на банката си. Трябваше да обмисли с какви възможности разполага. Мислите кръжаха бясно в главата му, но той опита да се концентрира върху сумите в сметките си и да мобилизира страха си за изграждането на план, на път за бягство. За миг си позволи да се замисли кой би могъл да е човекът, изпратил писмата и вероятно убил Магнус. Явно същият човек сега се бе насочил към Кенет. Като начало.

Ерик прогони тези мисли. Не печелеше нищо, като размишлява над това. Можеше да е всеки. Сега трябваше да се погрижи за собствената си кожа, да вземе със себе си каквото може, да замине за някое топло местенце, където никой няма да го намери, и да остане там, докато всичко отшуми.

Естествено, момичетата щяха да му липсват, докато го няма. Но те вече бяха големи, а и може би Луис ще се вземе в ръце, ако отговорността за тях падне върху нея. Нямаше да ги остави без пукната пара, разбира се. Ще се погрижи в сметките да има достатъчно пари, за да живеят прилично известно време. После Луис ще трябва да си намери работа. Това би й се отразило добре. Не можеше да очаква, че той ще я осигурява до края на живота й. Имаше пълното право да постъпи така. Изработеното през годините ще му стигне да започне нов живот, ще му даде сигурност.

Все още държеше положението под контрол, трябваше само да уреди някои практически детайли. Освен това налагаше се да говори с Кенет. Утре може да отиде до болницата с надеждата, че колегата му ще е в достатъчно добра форма, за да прегледа някои цифри. Вярно, ако изостави фирмата, това сигурно ще доведе до неприятни последствия и на Кенет ще му е тежко, особено толкова скоро след смъртта на Лисбет. Но колегата му вече беше голямо момче и Ерик може би щеше да му направи услуга, като го принуди да се оправя сам. Като се замислеше, и за Луис, и за Кенет щеше да е добре, че Ерик вече няма да бъде до тях, за да ги подкрепя.

Оставаше Сесилия. Но тя му постави съвсем ясни условия и му даде да разбере, че не се нуждае от друга помощ, освен икономическа. Все ще може да й задели някаква малка сума.

Решено. Сесилия ще се справи, всички ще се справят. А момичетата ще го разберат. С времето ще го разберат.

Отне много време, докато отстранят всички парченца стъкло. Останаха две. Бяха толкова надълбоко, че бе нужна по-сериозна намеса, за да бъдат извадени. Но казаха, че е имал късмет. Стъклата се бяха разминали с всички основни кръвоносни съдове. Иначе можело да стане много лошо. Така се изрази докторът, с шеговит тон.

Кенет обърна глава към стената. Не разбираха ли, че най-лошото вече е станало? Предпочиташе някое стъкло да бе срязало артериите му, да бе отрязало болката и злото от сърцето му. Да бе заличило спомена. Защото в линейката, докато сирената виеше в ушите му, а той кривеше лице от болка при всяко подрусване, изведнъж му просветна. Разбра кой ги преследва. Кой ги мрази и иска да ги нарани. Кой му бе отнел Лисбет. Не можеше да понесе, че тя е умряла с истината, кънтяща в ушите й.

Погледна ръцете си, които лежаха върху одеялото. Бяха покрити с бинтове. Краката му изглеждаха по същия начин. Бе пробягал последния си маратон. Лекарят каза, че ще е чудо, ако раните заздравеят нормално. Но това нямаше значение. Не искаше да бяга повече.

Не смяташе да бяга и от нея. Тя вече му отне най-важното. За останалото му беше все едно. Имаше някаква библейска справедливост, от която не можеше да се предпази. Око за око, зъб за зъб.

Кенет затвори очи и видя образите, които бе заровил дълбоко в паметта си. С годините бе започнал да се чувства така, сякаш никога нищо не се е случило. Спомените излязоха на повърхността само веднъж. По време на онзи Мидсомар, когато за малко всичко да се разпадне. Но стените издържаха и той отново изтика образите в най-тъмните недра на мозъка си.

Но сега спомените се бяха завърнали. Тя отново ги изкара наяве, принуди го да се погледне в огледалото. И Кенет не можа да понесе гледката. А преди всичко не можеше да понесе, че това е последното, което е чула Лисбет. Дали всичко се бе променило? Дали жена му бе умряла с черна дупка в гърдите, на мястото на любовта, която изпитваше към него?

Отново отвори очи. Загледа се в тавана и усети как сълзите се стичат по бузите му. Тя можеше да дойде и да го вземе със себе си. Нямаше да бяга.

Око за око, зъб за зъб.

– Мръдни се, буца лой такава!

Момчетата нарочно се бутаха в него, когато го подминаваха в коридора. Стараеше се да не им обръща внимание, да бъде също толкова невидим в училище, колкото беше и вкъщи. Но не ставаше. Съучениците му като че само бяха чакали да се появи някой като него, някой, който не се вписва. Жертва, която да тормозят. Разбираше това. Благодарение на всички часове, прекарани в четене, знаеше повече от другите деца на неговата възраст. Представяше се отлично в часовете и учителите го обичаха. Но каква ползва от това, след като не може да рита топка, да бяга бързо или да плюе надалеч. Това бяха талантите, които означаваха нещо.

Затътри се бавно към къщи. През цялото време се оглеждаше внимателно наоколо, за да се увери, че никой не го дебне в засада. За щастие, живееше близо до училище. Изпълненият с опасности път поне беше кратък. Трябваше само да тръгне надолу по Хокебакен, да завие вляво при кея, който гледа към Бадхолмен, и си беше вкъщи. В къщата, която наследиха от Вещицата.

Мама продължаваше да я нарича така. Наричаше я вещица всеки път, когато със задоволство изхвърлеше някоя нейна вещ в контейнера, който държаха в двора, докато се нанасяха.

– Сега ще й дам да се разбере на Вещицата. Хоп, хубавите й столове заминаха – говореше мама, докато шеташе из къщата като луда. – Сега хвърлям порцелана на баба ти, виждаш ли?

Той така и не разбра защо Вещицата се наричаше така и защо мама й бе толкова ядосана. Веднъж попита татко, но той само смотолеви нещо в отговор.

– Много рано се прибираш.

Мама седеше и решеше косата на Алис, когато той влезе през вратата.

– Свършихме по същото време както винаги – каза той, като се направи, че не забелязва усмивката на Алис. – Какво има за вечеря?

– Изглеждаш така, сякаш си се наял за година напред. Днес няма да получиш вечеря. Можеш да живееш от тлъстините си.

Часът бе едва четири. Още отсега усещаше колко ще огладнее. Но по изражението на майка си видя, че няма смисъл да протестира.

Качи се в стаята си, затвори вратата и се излегна в леглото с книга за четене. С надежда пъхна ръка под матрака. Ако имаше късмет, мама ще е пропуснала нещо, но под матрака бе празно. Тя се стараеше. Винаги намираше запасите му от храна и сладки, колкото и да се опитваше да ги скрие.

Няколко часа по-късно червата му шумно къркореха. Беше толкова гладен, че му идеше да се разплаче. От долния етаж ухаеше хубаво и той знаеше, че мама пече канелени кифли само за да го подлуди с миризмата им. Подуши въздуха, после се обърна настрана и зарови лице във възглавницата. Понякога си мислеше да избяга. На никого нямаше да му пука. Вероятно щеше да липсва на Алис, но това не го интересуваше. Тя си имаше мама.

А тя отделяше цялото си свободно време на Алис. Защо Алис не можеше да я гледа със същото обожание в очите, с което гледаше него? Защо приемаше за даденост това, за което той самият би дал всичко?

Сигурно бе задрямал, защото го събуди леко почукване по вратата. Книгата бе паднала върху лицето му, а той явно се бе лигавил насън, защото възглавницата му бе мокра от слюнка. Избърса бузата си с ръка и се изправи сънено, за да отвори. Отвън стоеше Алис. В ръката си държеше кифла. Тя му я подаде и устата му се навлажни, но той се колебаеше. Мама ще се ядоса, ако открие, че Алис му дава тайно храна.

Тя го гледаше с големите си очи. Молеше се да бъде забелязана и обичана от него. В главата му се появиха образът и усещането за хлъзгаво и мокро бебешко тяло. Алис го гледаше изпод водната повърхност. Махаше с ръце, но след малко спря да се движи.

Той грабна кифлата и затвори вратата току пред лицето й. Но това не помогна. Образите останаха.

16

Патрик прати Йоста и Мартин в Удевала, за да проверят дали Кенет е в състояние да говори с тях. Техническият екип на Турбьорн Рюд беше на път. Щяха да се разделят, за да могат да огледат както мястото, където е паднал Кенет, така и къщата на Кристиан и Сана. Йоста възрази, когато го пратиха в болницата. Искаше му се да остане тук, ала Патрик предпочете Паула. Смяташе, че е по-добре със Сана и децата да говори жена. Но внимателно отбеляза информацията за парцала в мазето. Йоста бе свършил добра работа, не можеше да се отрече. С малко късмет можеха да намерят отпечатъци и ДНК от извършителя, който до този момент демонстрираше голяма предпазливост.

Патрик погледна мъжа пред себе си. Кристиан изглеждаше изтощен и възрастен. Като че бе остарял с десет години, откакто се бяха видели за последен път. Не се бе постарал да върже стабилно колана на халата си и с разголените си гърди изглеждаше уязвим. Патрик се замисли дали да не го помоли да се загърне, заради него самия, но се въздържа. Дрехите сигурно бяха последното, което интересуваше Кристиан точно сега.

– Момчетата се успокоиха. Колежката ми Паула ще говори със съпругата ти и с децата и ще внимава да не ги разтревожи или изплаши още повече. Окей?

Патрик се опита да улови погледа на Кристиан, за да се увери, че той го чува. Първоначално не получи отговор и се зачуди дали да повтори казаното. Но накрая Кристиан кимна бавно с глава.

– Мислех си междувременно двамата с теб също да си поприказваме – добави Патрик. – Знам, че по-рано не гореше от желание да говориш с нас, но вече нямаш избор. Някой е нахлул в дома ти, влязъл е в стаята на децата ти и е извършил нещо, което, макар да не ги е наранило физически, все пак е било ужасяващо преживяване за тях. Ако знаеш кой може да стои зад това, трябва да ми кажеш. Разбираш ли?

Кристиан отново се забави, преди да кимне. Прочисти гърло, сякаш за да каже нещо, но от устата му не излязоха никакви думи. Патрик продължи:

– Вчера научихме, че Кенет и Ерик получават заплахи от същия човек, който праща писма и на теб. А тази сутрин Кенет е бил тежко ранен, докато е тичал в парка. Някой му е поставил капан.

Кристиан рязко вдигна поглед, но после отново го сведе.

– Не разполагаме с информация дали Магнус е бил заплашван, но работим с презумпцията, че става дума за един и същи човек. И имам чувството, че знаеш повече, отколкото искаш да ни кажеш. Може би има нещо, което не искаш да излиза наяве, или нещо, което смяташ за незначително, но нека ние да преценим. И най-малката следа може да се окаже важна.

Кристиан рисуваше с пръст кръгове по масата. Накрая срещна погледа на Патрик. За миг изглеждаше, сякаш има нещо, което му се иска да разкаже. Но бързо отново се затвори в себе си.

– Нямам представа. Знам също толкова малко за извършителя, колкото и вие.

– Осъзнаваш ли, че ти и семейството ти сте в голяма опасност, докато не заловим този човек?

По лицето на Кристиан се бе изписало зловещо спокойствие. Притеснението го нямаше. Вместо това бе придобил изражение, което поради липса на по-добра дума, Патрик можеше да опише като решително.

– Разбирам това. И предполагам, че ще направите всичко възможно, за да откриете виновника. Но за съжаление, не мога да ви помогна. Не знам нищо.

– Не ти вярвам – каза Патрик прямо.

Кристиан сви рамене.

– Нищо не мога да направя по въпроса. Мога единствено да кажа истината. А тя е, че не знам нищо.

Изведнъж той сякаш откри, че на практика е гол и се загърна с халата, като този път завърза колана.

Патрик се почувства толкова безсилен, че му се прииска да хване Кристиан за раменете и да го разтърси. Беше убеден, че той крие нещо. Не знаеше какво, нито дали то би било от значение за разследването. Но със сигурност имаше нещо.

– Кога си легнахте снощи?

Патрик реши да смени темата и да се върне на въпроса по-късно. Не смяташе да остави Кристиан да се измъкне толкова лесно. Бе видял колко изплашени са децата. Следващия път може би нямаше да бъде само боя. Трябваше да накара Кристиан да разбере колко сериозна е ситуацията.

– Аз си легнах късно, тъкмо минаваше един. За Сана не знам.

– У дома ли беше цяла вечер?

– Не, излязох да се разходя навън. Със Сана имаме малко... проблеми. Имах нужда от чист въздух.

– Къде отиде?

– Не знам. Никъде конкретно. Разходих се по скалите, а после обикалях малко из града.

– Сам? Посред нощ?

– Не исках да стоя вкъщи. Къде другаде можех да отида?

– Значи, си се прибрал в един? Сигурен ли си, че това е точният час?

– Напълно. Погледнах часовника долу на площад „Ингрид Бергман“ и тогава беше без петнайсет. Оттам до къщата се стига за десет-петнайсет минути пеша. Така че трябва да е било точно един часът.

– Сана спеше ли?

Кристиан кимна.

– Да, спеше. Децата също. В къщата беше съвсем тихо.

– Погледна ли децата, когато се прибра?

– Винаги го правя. Нилс беше изритал одеялото, както обикновено, така че го завих.

– И не видя нищо необичайно или странно?

– Имаш предвид големи, червени букви по стената?

Интонацията му бе саркастична и Патрик почувства раздразнение.

– Повтарям: видя ли нещо необичайно, нещо, което да ти е направило впечатление, когато се прибра?

– Не – каза Кристиан. – Нищо не ми направи впечатление. Тогава едва ли щях да отида и да си легна, нали така?

– Не, вероятно нямаше.

Патрик отново започна да се поти. Защо всички държаха домовете си толкова топли? Той подръпна леко яката на ризата си. Имаше чувството, че не му достига въздух. – Заключи ли вратата, когато влезе?

Кристиан като че ли се замисли.

– Не знам – отговори той. – Така ми се струва, винаги заключвам. Но... но нямам спомен. – Сарказмът си бе отишъл. Гласът му беше нисък, почти шепнещ: – Не си спомням дали заключих вратата.

– И през нощта не сте чули нищо?

– Не, нищо. Или поне аз, но мисля, че и Сана не е. И двамата спим доста дълбоко. Събудих се чак когато Сана се разпищя сутринта. Дори не чух Нилс...

Патрик реши да пробва отново.

– Значи, нямаш теория защо някой би направил това и защо някой ти праща заплахи от година и половина? Дори най-малкото подозрение?

– Не слушаш ли какво ти говоря!

Избухването дойде от нищото и Патрик подскочи. Кристиан изкрещя силно и гласът на Паула се чу отвън:

– Всичко наред ли е?

– Няма проблеми – викна Патрик в отговор и се надяваше, че е прав.

Кристиан изглеждаше на път да рухне. Лицето му бе яркочервено и той чешеше настървено дланта си.

– Не знам нищо – повтори Кристиан, като че се стараеше да не се развика отново.

Чешеше се толкова силно, че по кожата му оставаха следи от нокти.

Патрик изчака малко, докато лицето на Кристиан отново придоби нормален цвят и той, изглежда, се поотпусна. Щом спря да се чеше, погледна изненадано следите по дланта си, сякаш не разбираше как са се озовали там.

– Има ли къде да се преместите, докато научим повече? – попита Патрик.

– Сана и момчетата ще отидат при сестра й в Хамбургсунд^27 и ще живеят там известно време.

27 Малко селце, намиращо се на около осем километра южно от Фелбака. – Б. пр.

– Ами ти?

– Аз оставам тук.

Кристиан изглеждаше твърдо решен.

– Това не ми се струва добра идея – каза Патрик също толкова уверено. – Нямаме възможност да ти предоставим денонощна закрила. Предпочитам да знам, че се намираш на друг адрес, където ще си в по-голяма безопасност.

– Оставам тук.

Тонът на Кристиан не остави място за възражения.

– Окей – каза Патрик неохотно. – Погрижи се семейството ти да замине възможно най-скоро. Ще опитаме да държим къщата под око, доколкото можем, но нямаме ресурси да...

– Нямам нужда от охрана – прекъсна го Кристиан. – Ще се оправя.

Патрик го изгледа продължително.

– Става дума за човек със сериозни отклонения, който е на свобода. Вече е убил един, може би двама души, и по всичко личи, че е решен теб, Кенет и вероятно Ерик да ви сполети същата съдба. Това не е игра. Струва ми се, че не го разбираш напълно – говореше бавно и ясно, за да стигне посланието му до Кристиан.

– Разбирам цялата сериозност на положението. Но оставам тук.

– Ако размислиш, знаеш къде да ме намериш. И както казах: не вярвам и за миг, че не знаеш нищо. Надявам се, разбираш какво рискуваш, като не говориш с нас. Каквото и да е, накрая ще разберем. Въпросът е дали ще се случи преди, или след като пострада още някой.

– Как е Кенет? – промърмори Кристиан, избягвайки погледа на Патрик.

– Знам само, че е ранен, нищо повече.

– Какво е станало?

– Някой е опънал корда над алеята за бягане и е нахвърлял дебел слой натрошено стъкло. Така че може би разбираш защо те моля да ни сътрудничиш.

Кристиан не отговори. Вместо това извърна лице и погледна през прозореца. Кожата му бе бяла като снега отвън, а челюстите напрегнати. Но гласът му беше студен и безчувствен, когато най-накрая повтори, загледан в далечината:

– Не знам нищо. Не знам. Нищо.

– Боли ли?

Мартин погледна бинтованите ръце, отпуснати върху одеялото. Кенет кимна.

– В състояние ли си да отговориш на няколко въпроса?

Йоста придърпа един стол и направи знак на Мартин да последва примера му.

– Щом сядате, значи, вече сте приели, че съм в състояние – каза Кенет и се усмихна леко.

Мартин не откъсваше поглед от омотаните в бинтове ръце. Сигурно е боляло зверски. Както падането върху стъклата, така и махането на парченцата.

Погледна несигурно Йоста. Понякога имаше чувството, че никога няма да придобие достатъчно опит и рутина, за да знае как да реагира в ситуациите, в които го поставяше работата му. Дали да демонстрира увереност и умения и да започне първи с въпросите? Или да покаже уважение към по-възрастния си колега и да го остави да води разговора? Постоянно трябваше да търси баланса. Вечно бе най-младият, този, когото пращат насам-натам. И той искаше да остане в къщата, също като Йоста, който мрънкаше през целия път до Удевала. Мартин също искаше да разпита Кристиан и съпругата му, да говори с Турбьорн и екипа му, когато пристигнат, да участва в разгара на разследването.

Тормозеше го това, че Патрик най-често предпочита да работи с Паула, въпреки че Мартин пристигна в управлението две години преди нея. Вярно, тя имаше опит от работата си в Стокхолм, докато той бе прекарал цялата си кратка кариера в Танумсхеде. Но това не бе непременно нещо лошо. Познаваше околността, местните бандити, знаеше как мислят хората и как работи общността. Всъщност в училище бе съученик с някои от най-неприятните типове. За Паула всичко това беше непознато. А откакто слуховете за личния й живот плъзнаха като горски пожар, мнозина започнаха да я гледат с недоверие. Самият Мартин нямаше нищо против еднополовите двойки. Но много от хората, с които се сблъскваха всеки ден, не проявяваха такова разбиране. Затова бе малко странно, че напоследък Патрик избираше все Паула за придружител. Единственото, което искаше Мартин, беше да получи малко доверие. Да спрат да се отнасят с него като с хлапе. Вече не беше толкова млад, а скоро дори стана баща.

– Извинявай?

Така се бе задълбочил в мрачните си мисли, че пропусна, когато Йоста го заговори.

– Попитах дали не искаш ти да започнеш?

Мартин зяпна Йоста изненадано. Да не чете мисли? Но се възползва от случая и попита:

– Можеш ли да ми разкажеш със свои думи какво се случи?

Кенет се пресегна към чаша вода на масичката до леглото, преди да осъзнае, че не може да използва ръцете си.

– Чакай, нека аз.

Мартин взе чашата и му помогна да отпие от сламката. После Кенет се облегна на възглавниците и преразказа обективно и спокойно случилото се, още от момента, в който си върза връзките на обувките, за да се отправи на обичайното си сутрешно бягане.

– В колко часа излезе от къщата?

Мартин беше извадил тефтер и химикалка.

– Седем без петнайсет – отговори Кенет и Мартин го записа, без да се колебае.

Остана с впечатлението, че щом Кенет казва седем без петнайсет, значи е било толкова. До минутата.

– По едно и също време ли бягаш всяка сутрин?

Йоста се облегна назад в стола и скръсти ръце на гърдите си.

– Да, плюс-минус десет минути.

– Не помисли ли да... С оглед на... – заекна Мартин.

– Не помисли ли да пропуснеш бягането, с оглед на това, че жена ти почина вчера – допълни Йоста, без да звучи грубо или обвинително.

Кенет не отговори веднага. Преглътна, после каза тихо:

– Ако някога съм имал истинска нужда да отида да тичам, това бе днес.

– Разбирам – отвърна Йоста. – Винаги ли изминаваш един и същи маршрут?

– Да, освен понякога през уикенда, когато правя две обиколки. Аз съм малко консервативен човек. Не обичам изненади, приключения или промени.

Той млъкна и Йоста и Мартин разбраха за какво си мисли, затова също замълчаха.

Кенет се закашля и се обърна, за да не видят сълзите в очите му. След това се прокашля още един път, за да може да продължи със спокоен глас.

– Както казах, обичам рутината. Тичам по един и същи маршрут от над десет години.

– Предполагам, че това е известно на много хора?

Мартин вдигна очи от тефтера си, където написа „десет години“ и огради думите в кръг.

– Никога не съм имал причина да го крия.

Усмивката на лицето на Кенет дойде и си отиде бързо.

– И не си срещнал никого на алеята вчера сутринта? – попита Йоста.

– Не, нямаше жива душа. Рядко има. Понякога срещам хора с ранобудни деца и с колички или пък излезли да разходят кучето. Но това са изключения. Най-често съм съвсем сам. Вчера също беше така.

– И не забеляза наоколо да има паркирана кола?

Мартин получи одобрително кимване от Йоста за въпроса. Кенет се замисли.

– Не, струва ми се, че не. Не мога да се закълна, може и да е имало някого, без да съм го видял. Но не, като се замисля, щях да забележа.

– Значи, не е имало нищо необичайно? – настоя Йоста.

– Не, сутринта беше като всички останали. Освен...

Думите увиснаха във въздуха и сълзите отново потекоха.

Мартин се засрами, че сълзите на Кенет го смущават. Чувстваше се неловко и не знаеше дали трябва да направи нещо, но Йоста се пресегна спокойно над Кенет и взе една салфетка от масата. Избърса внимателно бузите му, после се протегна отново и остави салфетката обратно.

– Разбрахте ли нещо вече? – прошепна Кенет. – За Лисбет?

– Не, твърде рано е. Може да отнеме известно време, докато съдебният лекар се изкаже – отговори Мартин.

– Тя я уби.

Мъжът в леглото потръпна и се сви. Гледаше в празното пространство пред себе си.

– Извинявай, какво каза? – попита Йоста и се наведе напред. – Коя е „тя“? Знаеш ли кой е постъпил така с теб и жена ти?

Мартин усети как Йоста затаи дъх и осъзна, че самият той е направил същото. В очите на Кенет проблесна нещо.

– Нямам представа – отговори той уверено.

– Каза „тя“ – отбеляза Йоста.

Кенет избягваше погледа му.

– Почеркът в писмата изглежда женски. Затова приех, че става дума за жена.

– Хм – каза Йоста и даде на Кенет да разбере, че не му вярва, без да го изрича направо. – Трябва да има причина тъкмо вие четиримата да се окажете на мушка. Магнус, Кристиан, Ерик и ти. Някой ви има зъб. А всички вие твърдите – е, освен Магнус, – че нямате представа кой и защо. Но зад такива действия се крие силна омраза и въпросът е какво я е причинило. Трудно ми е да повярвам, че не знаете нищо, че нямате дори теория.

Той се наведе над Кенет.

– Трябва да е някой психично болен. Нямам друго обяснение.

Кенет извърна глава и стисна устни. Мартин размени поглед с Йоста над болничното легло. И двамата разбраха, че няма да научат повече от Кенет. Засега.

Ерика гледаше телефона шокирана. Патрик се обади от управлението и каза, че довечера ще закъснее. Разясни й накратко обстоятелствата, но тя не можеше да повярва на ушите си. Някой да нападне децата на Кристиан. И Кенет. Корда на алеята в парка – просто, но гениално.

Мозъкът й веднага заработи. Трябваше да има начин разследването да ускори ход. По гласа на Патрик долови колко е обезпокоен и объркан. Разбираше го, събитията ескалираха, а полицията не се приближаваше до решението.

Замислена, Ерика запремята в ръце мобилния си телефон. Патрик щеше да побеснее, ако тя се намеси. Но бе свикнала да прави проучвания за книгите си. Разбира се, ставаше дума за приключени разследвания, но разликата едва ли беше много голяма. А и беше ужасно скучно просто да си седи вкъщи. Изгаряше от желание да свърши нещо полезно.

Освен това разчиташе и на интуицията си. В миналото шестото й чувство многократно я бе отвеждало в правилната посока. А сега й казваше, че отговорът е в Кристиан. Няколко неща подкрепяха тази теория: той първи започва да получава писмата, освен това е много потаен относно миналото си и очевидно е крайно изнервен. Дребни, но важни неща. Откакто говориха в бараката край морето, Ерика имаше чувството, че той знае нещо и го крие.

Бързо, преди да е размислила, тя облече връхните си дрехи. Трябваше да звънне на Ана, докато кара, за да я пита може ли да вземе Мая от детската градина. Щеше да се върне у дома до вечерта, но не достатъчно рано, за да я вземе сама. Пътят до Гьотеборг беше час и половина в едната посока, доста дълго разстояние само заради едно случайно хрумване. Но ако не откриеше нищо, можеше поне да посети новооткрития им полубрат Йоран.

Все още й бе трудно да смели мисълта, че има батко. Беше смайващо откритие, че майка й тайно е родила син през Втората световна война и го е дала за осиновяване. Драматичните събития през лятото все пак доведоха до нещо хубаво, а оттогава с Ана изградиха близка връзка с Йоран. Ерика знаеше, че винаги е добре дошла при него и при втората му майка, с която бе израснал.

Ана веднага се съгласи да вземе Мая, която беше любимка както на нейните деца, така и на тези на Дан. Без съмнение Мая щеше да се прибере изтощена от игри и натъпкана със сладко.

След разговора Ерика запретна ръкави. Работата й върху книгите за истински убийства – книги, пожънали нечуван успех – я бе направила много добра в проучванията. Искаше й се да разполага с личния граждански номер на Кристиан, това щеше да й спести доста разговори. Но можеше да се справи и само с името. Ерика си бе спомнила важна подробност, която Сана спомена веднъж при един техен разговор: че Кристиан е живял в Гьотеборг, когато са се срещнали. В библиотеката Мей спомена Тролхетан и това още глождеше Ерика, но тя прецени, че все пак е по-логично да започне от Гьотеборг. Кристиан бе живял там, преди да дойде във Фелбака, така че това трябваше да бъде първоначалната й дестинация. Надяваше се, че после ще може да проследи миналото на Кристиан още по-назад. А тя не се съмняваше, че истината се крие именно там.

Четири разговора по-късно Ерика вече разполагаше с малко информация: стария адрес на Кристиан, преди да се премести при Сана. Спря на една бензиностанция точно преди Гьотеборг и си купи карта на града. Възползва се и от възможността да отиде до тоалетна и да раздвижи малко краката си. Беше ужасно неудобно да караш, когато между теб и волана има две бебета. Гърбът и краката й се бяха схванали.

Тъкмо когато се напъха обратно на шофьорското място, телефонът й звънна. Стараейки се да не разлее чашата кафе в едната си ръка, тя извади мобилния с другата и погледна дисплея. Патрик. Най-добре да остави телефонния секретар да вдигне. Можеше да му обясни по-късно. Особено ако се прибере с информация, която би била от полза на разследването. Тогава Патрик сигурно ще й спести поне някои от упреците, които Ерика знаеше, че я очакват.

Погледна картата за последно, след което запали двигателя и излезе на магистралата. Бяха минали около седем години, откакто Кристиан бе живял на адреса, към който тя се отправяше. Изведнъж усети колебание. Какви бяха шансовете там все още да има някакви следи от Кристиан? Хората се местеха постоянно, без да оставят нищо след себе си.

Ерика въздъхна. Така и така бе тук, а Йоран щеше да я почерпи кафе, преди да тръгне обратно към къщи. Така че пътуването нямаше да е съвсем напразно.

Чу се изпиукване. Бе получила съобщение от Патрик.

– Къде са всички?

Мелберг се огледа сънено наоколо. Задряма само за малко, а когато се събуди, управлението беше празно. Другите да не бяха отишли на кафе, без да го питат?

Втурна се към рецепцията, където завари Аника.

– Какво става тука? Да не мислите, че е дошъл уикендът? Защо няма никой на работа? Ако са насядали в сладкарницата, ги очаква мъмрене, когато се върнат. Обществеността разчита винаги да сме в готовност и ние носим отговорност. – Той размаха пръст във въздуха. – Трябва винаги да сме на линия, когато гражданите се нуждаят от нас.

Мелберг обичаше звученето на собствения си глас. Винаги бе смятал, че властната интонация му приляга.

Аника го зяпаше, без да продума. Мелберг започна да се върти нервно. Очакваше, че Аника ще го засипе с извинения от името на колегите си. Вместо това усети нарастващо безпокойство.

След малко Аника каза спокойно:

– Отзоваха се на спешно повикване. Във Фелбака. Случиха се доста неща, докато ти работеше в кабинета си.

Аника произнесе думата „работеше“ без доловим сарказъм, но нещо подсказваше на Мелберг, че тя е напълно наясно с кратката му дрямка. Сега трябваше да спасява положението.

– Защо никой не ми каза нищо?

– Патрик опита. Дълго чука на вратата на кабинета ти, но беше заключено и никой не отговори. Накрая бе принуден да се откаже и да потегли.

– Аз... понякога така се вглъбявам в работата, че не виждам и не чувам нищо друго – оправда се Мелберг и изпсува наум.

Да му се не знае, колко здрав сън имаше. Това бе едновременно проклятие и благословия.

– Мм... – отвърна Аника и се обърна към монитора.

– И какво е станало все пак? – каза той раздразнено.

Все още имаше чувството, че са го преметнали.

Аника му разказа накратко за случилото се с Кенет и със семейство Тюдел. Мелберг зяпна. Това разследване ставаше все по-чудновато.

– Скоро ще се върнат, поне Патрик и Паула. Те ще могат да ти кажат повече. Мартин и Йоста отидоха до Удевала, за да говорят с Кенет, така че може да се забавят малко повече.

– Кажи на Патрик да дойде директно при мен, когато се върне – каза Мелберг. – И го помоли този път да почука като хората.

– Ще му предам. И изрично ще му кажа да чука по-силно. В случай че пак така си се вглъбил в работата.

Аника го гледаше със сериозно изражение, но Мелберг все пак не можа да се отърси от чувството, че тя го занася.

– Не можеш ли да дойдеш с нас? Защо да оставаш тук?

Сана напъха наслуки два пуловера в куфара. Кристиан не отвърна, което само я ядоса още повече.

– Отговори ми. Сам ли ще си в къщата? Та това е лудост, направо...

Тя хвърли гневно чифт дънки към куфара, но не уцели и те се озоваха на пода, пред краката на Кристиан. Приближи се до него, за да ги вдигне, но вместо това обхвана лицето му с ръце. Опита се да улови погледа му, но той отказваше да вдигне очи към нея.

– Моля те, Кристиан, скъпи. Не разбирам. Защо не дойдеш с нас? Не е безопасно да останеш тук.

– Няма нищо за разбиране – каза той и отмести ръцете й. – Чисто и просто оставам тук. Не смятам да бягам.

– Да бягаш от кого? От какво? Да те вземат дяволите, ако знаеш кой прави това, а не казваш нищо.

Сълзите се стичаха по бузите й, а тя все още усещаше топлината на лицето му по дланите си. Той не я допускаше до себе си и от това я болеше. В такива ситуации трябваше да се подкрепят един друг. Но той й обръщаше гръб, не я искаше. Бузите й се изчервиха от унижение. Тя извърна поглед и продължи да подрежда багажа.

– Колко дълго смяташ, че ще се наложи да останем там? – попита тя и грабна шепа чорапи и бикини от най-горното чекмедже.

– Откъде да знам?

След като свали халата и избърса червената боя от гърдите си, Кристиан бе облякъл дънки и тениска. Сана продължаваше да го намира за най-красивия мъж, когото някога бе виждала. Толкова го обичаше, че чак я болеше.

Затвори чекмеджето и хвърли едно око към коридора, където си играеха момчетата. Бяха по-тихи от обикновено. Сериозни. Нилс караше количките си напред и назад, а Мелкер се биеше с екшън фигурите си. Но и двамата си играеха без обичайните звукови ефекти, както и без да се карат, което обикновено непременно се случваше.

– Мислиш ли, че те... – Тя отново се разплака и след малко опита пак: – Мислиш ли, че са пострадали?

– И косъм не е паднал от тях.

– Нямам предвид физически.

Сана не разбираше как може Кристиан да е толкова хладнокръвен и спокоен. Сутринта беше не по-малко шокиран, объркан и изплашен от нея. А сега се държеше така, сякаш това изобщо не се е случило или е просто дреболия.

Някой бе влязъл в дома им, докато са спели. Влязъл е в стаята на децата им и може би завинаги е всял у тях страх и несигурност, лишил ги е от сигурността и увереността, че нищо не може да им се случи, докато лежат в собствените си легла. Че нищо не може да им се случи, когато мама и татко са само на няколко метра от тях. Тази сигурност може би си е отишла завинаги. И въпреки това баща им си седеше спокоен и отчужден, сякаш не го е грижа. Сега, в този момент, го мразеше заради това.

– Децата забравят бързо – каза Кристиан и погледна ръцете си.

Тя видя, че по едната му длан има сериозни следи от нокти, и се зачуди откъде са се взели. Но не го попита. Един-единствен път се въздържа да попита. Може би това бе краят? Ако Кристиан не можеше да я почувства близка, да я обича дори когато ги застрашава нещо ужасно, може би беше време да се откаже.

Сана продължи да хвърля разни неща в куфара, без да забелязва какво е взела. Сълзите размазваха всичко и тя слепешката сваляше дрехи от закачалките. Накрая куфарът започна да прелива и се наложи да седне отгоре, за да го затвори.

– Чакай, нека ти помогна. – Кристиан се изправи и натисна капака, така че Сана да може да дръпне ципа. – Ще го занеса долу.

Той изнесе куфара от стаята, минавайки покрай момчетата.

– Защо ще ходим при леля Агнета? Защо взимаме толкова неща? За дълго ли заминаваме?

Гласът на Мелкер звучеше разтревожено. Кристиан спря по средата на стълбището, но след малко продължи мълчаливо надолу.

Сана отиде при синовете им и клекна до тях. Опита се да говори възможно най-спокойно.

– Ще се престорим, че отиваме на почивка. Но няма да ходим някъде далеч, просто при леля и братовчедите ви. На вас нали ви харесва там? Като пристигнем, ще си направим уютна семейна вечер. И тъй като сме на почивка, ще може да ядете сладки, въпреки че не е събота^28.

28 През 50-те и 60-те години на миналия век в Швеция е широко разпространена практика децата да ядат сладко само в един ден от седмицата (събота), но в по-големи количества, вместо ежедневно, но в по-малки количества, тъй като изследванията показвали, че така се намалява рискът от кариес. В днешно време този обичай все още се практикува, макар и по-рядко. – Б. пр.

Момчетата първоначално я погледнаха с подозрение, но „сладки“ се оказа магическата дума.

– Всички ли заминаваме? – попита Мелкер.

Брат му повтори въпроса, леко фъфлейки:

– Всички ли заминаваме?

Сана си пое дълбоко дъх.

– Не, само ние тримата. Татко трябва да остане тук.

– Да, татко трябва да остане и да се бие с глупаците.

– Кои глупаци? – попита Сана и потупа Мелкер по бузата.

– Тези, които изцапаха стаята ни. – Той скръсти ръце на гърдите си с ядосано изражение. – Ако се върнат обратно, татко ще ги набие!

– Татко няма да се бие с никакви глупаци. Те няма да се върнат.

Тя погали Мелкер по косата и прокле Кристиан. Защо не искаше да дойде с тях? Защо мълчеше? Изправи се.

– Ще бъде много забавно. Истинско приключение. Сега ще помогна на татко да пренесе багажа в колата и после ще дойда да ви взема. Окей?

– Окей – отвърнаха те, но без кой знае колко ентусиазъм.

Сана усещаше погледите им, вперени в гърба й, докато слизаше по стълбите.

Долу при колата Кристиан тъкмо вдигаше куфара, за да го прибере в багажника. Сана отиде до него и го хвана за ръката.

– Това е последният ти шанс, Кристиан. Ако знаеш нещо, ако имаш и най-малката представа кой ни причинява това, умолявам те да ми кажеш. Заради нас. Ако сега замълчиш, а по-късно разбера, че си знаел, това ще е краят. Разбираш ли? Краят!

Кристиан спря, напъхал куфара наполовина в колата. На Сана за миг й се стори, че понечва да каже нещо. Но той отблъсна ръката й и добута куфара вътре.

– Не знам нищо. Стига си дрънкала! – сопна се той и затвори багажника.

Щом Патрик и Паула пристигнаха в управлението, Аника спря Патрик на входа.

– Мелберг се събуди, докато ви нямаше. Беше малко раздразнен, че не сме го информирали.

– Ами че нали блъсках по вратата цяла вечност, но той така и не отвори.

– Да, казах му, но той твърди, че е бил така потънал в работата си, че не те е чул.

– Ама разбира се – каза Патрик и за пореден път се почувства безкрайно уморен от некомпетентния си шеф. Но за да бъде напълно откровен, трябваше да признае, че предпочита да не мъкне Мелберг със себе си. Хвърли поглед на ръчния си часовник. – Окей, отивам да докладвам на уважаемия ни началник. Ще се видим в кухнята след четвърт час за бърз брифинг. Кажи и на Йоста и Мартин, моля те. Те пътуват насам.

Той тръгна право към вратата на Мелберг и почука. Силно.

– Влез.

Мелберг се бе заровил в купчина документи.

– Чух, че навън се е разгорещило, и трябва да кажа, че не изглежда добре в очите на хората да се захващаме с такива трудни случаи, без да присъства върховният командир.

Патрик отвори уста, за да отговори, но Мелберг вдигна ръка. Очевидно още не беше приключил.

– Гражданите остават с погрешно впечатление, ако не взимаме тези ситуации на сериозно.

– Но...

– Без но. Приемам извинението ти. Само да не се повтаря.

Патрик усети туптящо пулсиране в ушите си. Дърто копеле! Стисна юмруци, но бързо ги отпусна и си пое дълбоко дъх. Няма да обръща внимание на Мелберг. Ще се съсредоточи върху най-важното. Разследването.

– Сега разкажи какво се е случило. Какво открихте?

Мелберг се наведе нетърпеливо напред.

– Мислех всички да се съберем и да го обсъдим в кухнята. Ако това те устройва? – добави Патрик със стиснати зъби.

Мелберг се замисли за миг.

– Да, това може и да е добра идея. Няма нужда да повтаряме два пъти. Е, ще тръгваме ли, Хедстрьом? Знаеш, че времето е от значение в едно такова разследване.

Патрик обърна гръб на шефа си и излезе от стаята. Мелберг безспорно беше прав за едно. Времето беше от значение.

Гледаше просто да оцелее. Но с всяка изминала година това му костваше все повече усилия. Преместването се оказа добро за всички, освен за него. Татко си намери работа, която му допадаше, а на мама й харесваше да живее в къщата на Вещицата и да заличава всички следи, оставени от нея, да променя мястото до неузнаваемост. Алис пък, изглежда, се чувстваше добре сред спокойствието и мирната атмосфера, които царяха във Фелбака поне през девет месеца от годината.

Мама я обучаваше вкъщи. В началото татко се противопостави на идеята. Каза, че Алис има нужда да излиза и да се среща със свои връстници, с други хора. Мама го изгледа и каза студено: „Алис има нужда единствено от мен“.

Това сложи край на спора.

Той самият ядеше постоянно и ставаше все по-дебел. Сякаш подтикът да яде бе придобил собствен живот. Маниакално поглъщаше всичко, до което се докопа. Но това вече не привличаше вниманието на мама. От време на време тя му хвърляше отвратен поглед, но през повечето време просто не го забелязваше. Той отдавна не мислеше за нея като за своята красива майка и не копнееше за любовта й. Отказа се, примири се, прие, че не може да бъде обичан, че не заслужава любов.

Единствената, която го обичаше, бе Алис. А тя, също като него, беше изрод. Движеше се конвулсивно, говореше неясно и не можеше да се справи и с най-елементарните задачи. Беше на осем, а не можеше дори да си върже обувките. Постоянно вървеше след него, следваше го като сянка. Сутрин, когато той отиваше към училищния автобус, тя седеше на прозореца и гледаше след него, с ръце, опрени на стъклото, и копнеж в погледа. Той не я разбираше, но не се опитваше да я спре.

Училището бе мъчение. Когато сутрин се качваше в автобуса, имаше чувството, че го откарват в затвор. Чакаше с нетърпение часовете, но междучасията го ужасяваха. Основното училище беше отвратително. Гимназията се оказа още по-лоша. Съучениците му постоянно му налитаха, дразнеха го и го блъскаха, разхвърляха шкафчето му и му подвикваха, когато бяха на двора. Не беше глупав, разбираше, че е идеалната жертва. Дебелото му тяло бе причина за най-големия му грях: да бъде различен от другите. Разбираше го, но от това не му ставаше по-леко.

– Виждаш ли си пишката, като пикаеш, или коремът ти пречи?

Ерик. Седеше мързеливо на една от масите в училищния двор, обграден от обичайната си тайфа обожатели. Той бе най-лошият. Най-популярното момче в училището. Беше красив и уверен, отваряше се на учителите и имаше постоянен запас от цигари, които пушеше сам или раздаваше на онези, които се мъкнеха след него. Не знаеше кого презира повече – Ерик, който, изглежда, се ръководеше от чиста злоба и постоянно търсеше нови начини да го нарани, или ухилените идиоти, които висяха около него и грейваха от възхита, когато ги погледнеше.

В същото време знаеше, че би дал какво ли не, за да бъде един от тях. Да седи на масата с Ерик, да приема, когато той му предложи цигара, и да коментира момичетата, които минават покрай тях, а те да го възнаграждават с очаровано кикотене и изчервени бузи.

– Чуваш ли! На теб говоря. Отговаряй, когато те питам!

Ерик се изправи, а двете момчета до него го погледнаха напрегнато. Онова спортистче, Магнус, срещна погледа му. Понякога му се струваше, че долавя частица съчувствие в очите му. Но и така да беше, то не бе достатъчно и Магнус не би рискувал да изгуби благоволението на Ерик. Другият, Кенет, беше просто страхлив и винаги избягваше да го погледне в очите. Сега се взираше в Ерик и сякаш чакаше неговата команда. Но днес Ерик като че ли нямаше енергия да създава неприятности, защото си седна на мястото и се засмя.

– Хайде, чупката, гнусен дебелак! Ако се затичаш малко, днес ще ти се размине боят.

Повече от всичко искаше да не отстъпва, да каже на Ерик да върви по дяволите. Представяше си как ще го набие с бързи и точни движения, докато всички насъбрали се около тях бавно осъзнаят, че техният герой ще загуби. А Ерик, с разкървавен нос, ще надигне с мъка глава от земята и за първи път ще го погледне с уважение. След това и той ще получи място в бандата. Ще бъде един от тях.

Вместо това се обърна и се затича тромаво към другия край на двора, колкото може по-бързо. Гръдният кош го болеше, а тлъстините по тялото му се тресяха. Зад себе си чуваше смеха им.

17

Ерика подмина кръговото при Коршвеген със секнал дъх. Трафикът в Гьотеборг винаги я изнервяше, а тъкмо това кръстовище беше най-големият й ужас. Но се измъкна невредима и се отправи бавно по Екландагатан, оглеждайки се за улицата, по която трябва да завие.

Русенхилсгатан. Жилищният блок се намираше в края на улицата и гледаше към Коршвеген и Лисеберг. Провери номера и паркира колата пред нужната й порта. Погледна часовника. Идеята беше да звънне и да се надява, че ще има някой вкъщи. В случай че няма късмет, се бе разбрала с Йоран да прекара един час при майка му и да опита отново. Ако стане така, това би означавало да се прибере късно вечерта, така че стискаше палци сегашният наемател да си е у дома. Бе наизустила името му, след като проведе телефонните разговори на път за Гьотеборг, така че веднага намери съответния звънец на домофона. Янос Ковач.

Позвъни веднъж. Никой не отговори. Натисна бутона отново и слушалката изпука. Чу се глас със силен акцент.

– Кой е?

– Името ми е Ерика Фалк. Бих искала да ви задам няколко въпроса за един човек, който е живял по-рано в апартамента, Кристиан Тюдел.

Зачака напрегнато. Обяснението звучеше съмнително дори и в нейните уши, но се надяваше, че мъжът ще прояви любопитство и ще я пусне. Избръмчаването на ключалката показа, че е извадила късмет.

Асансьорът спря на втория етаж и тя слезе. Една от трите врати беше открехната и нисък, закръглен мъж към шейсетте се взираше в нея през процепа. Щом видя огромния й корем, той откачи веригата и отвори вратата широко.

– Влизай, влизай – каза й насърчително.

– Благодаря – отговори Ерика и пристъпи в апартамента.

До ноздрите й достигна тежък мирис от дългогодишно готвене на пикантни ястия. Усети как коремът й се обръща. Миризмата всъщност не бе неприятна, но бременността правеше обонянието й твърде чувствително към остри аромати.

– Има кафе, хубаво, силно кафе.

Той посочи към малката кухня, която се намираше в края на антрето. Тя го последва и по пътя хвърли поглед към, както изглежда, единствената стая в апартамента, която изпълняваше функцията на всекидневна и спалня едновременно.

Значи, тук бе живял Кристиан, преди да се премести във Фелбака. Ерика усети как пулсът й леко се ускорява.

– Седни.

Янос Ковач почти я избута до стола и й сервира чаша кафе. След това с триумфално възклицание сложи пред нея голям поднос със сладкиши.

– Кексчета с мак. Унгарски специалитет! Майка ми често ми праща, защото знае, че ги обичам. Хайде, пробвай.

Ерика си взе едно кексче от подноса и го опита. Вкусът определено бе нов за нея, но й хареса. Изведнъж осъзна, че не е закусвала, и стомахът й изкъркори благодарно, когато първото парче кекс стигна до него.

– Трябва да ядеш за двама. Вземи си още едно кексче, направо две, колкото искаш! – Янос Ковач бутна подноса към нея и очите му заблестяха. – Голямо бебе – каза той с усмивка и посочи корема й.

Ерика също се усмихна. Нямаше как да не се зарази с доброто му настроение.

– Не, просто са две там вътре.

– О, близнаци. – Той плесна очаровано с ръце. – Каква благословия.

– Ти имаш ли деца? – попита Ерика с пълна с кекс уста.

Янос Ковач се изпъчи гордо.

– Имам двама прекрасни синове. Вече са големи. И двамата имат добра работа. Във „Волво“. Имам и петима внуци.

– А съпругата ти? – попита Ерика внимателно и се огледа.

Не личеше в апартамента да живее жена. Янос Ковач продължи да се усмихва, но не чак толкова широко.

– Преди седем години тя се прибра и каза „изнасям се“. Оттогава не живеем заедно. – Той разпери ръце. – Тогава се преместих тук. Живеехме в същия блок, имахме тристаен апартамент на долния етаж. – Той посочи към пода. – Но аз се пенсионирах предсрочно и когато жена ми ме напусна, не можех да продължавам да живея там. По същото време Кристиан срещна едно момиче и реши да се изнесе, така че аз се нанесох тук. Накрая всичко се нарежда – възкликна той и изглеждаше като че наистина смята така.

– Значи, си познавал Кристиан отпреди това? – попита Ерика и отпи от кафето.

То също бе много вкусно.

– Не, не се познавахме добре. Но често се засичахме в блока. Аз съм доста сръчен – каза Янос и вдигна ръце, – така че помагам с каквото мога. А Кристиан, той не можеше и една крушка да смени.

– Да, не се учудвам – каза Ерика и се усмихна.

– Ти познаваш ли го? Защо питаш за него? Минаха много години, откакто той живя тук. Нали не се е случило нещо?

– Аз съм журналист – каза Ерика и използва обяснението, което измисли в колата на път към града. – Кристиан сега е писател и пиша голяма статия за него, затова опитвам да науча малко за миналото му.

– Кристиан е писател? Това никак не е зле. Да, той винаги беше с книга в ръка. А в апартамента имаше цяла стена, покрита с книги.

– Знаеш ли с какво се занимаваше Кристиан, докато живееше тук? Къде работеше?

Янос Ковач поклати глава.

– Не, не знам. И не съм го питал. Човек трябва да уважава съседите си. Да не им се бърка. Ако искат да разкажат нещо за себе си, ще го направят.

Това звучеше като здравословна житейска философия и на Ерика й се искаше повече хора във Фелбака да споделят това разбиране.

– Имаше ли много гости?

– Никакви. Всъщност ми беше малко жал за него. Винаги беше сам. Хората не сме създадени да бъдем сами. Имаме нужда от компания.

В това е напълно прав, помисли си Ерика, като се надяваше, че има кой да посещава самия Янос от време на време.

– Той остави ли нещо, когато се премести? В килера или някъде другаде?

– Не, апартаментът беше празен, когато се нанесох. Кристиан си беше взел всичко.

Ерика реши да се откаже. Янос Ковач, изглежда, не разполагаше с друга информация за живота на Кристиан. Тя му благодари и отклони учтиво, но твърдо предложението да вземе със себе си торбичка с кексчета.

Тъкмо излизаше през вратата, когато Янос Ковач я спря.

– Ама разбира се, как можах да забравя. Явно съм започнал да оглупявам.

Почука с пръст по слепоочието си, обърна се и влезе в стаята. След около минута се върна с нещо в ръката.

– Когато видиш Кристиан, би ли му дала това? Предай му, че направих както ми заръча и хвърлях всички писма, които пристигаха за него. Но тези тук... ами стори ми се нередно да ги изхвърля. Като се има предвид, че пристигат по едно-две на година, откакто той се изнесе, очевидно някой наистина иска да се свърже с него. Така и не научих новия му адрес, затова прибрах писмата. Остави му ги и му предай поздрави от Янос.

Той се усмихна доволно и й връчи купчина бели пликове. Ерика взе писмата и усети как ръцете й се разтреперват.

В къщата изведнъж настана кънтяща тишина. Той седна до кухненската маса и облегна глава на ръцете си. Слепоочията му пулсираха, а сърбежът се бе върнал. Цялото му тяло гореше. Почувства жилеща болка, когато зачопли раната на дланта си. Затвори очи и облегна глава на масата. Опита се да потъне в тишината и да прогони усещането, че нещо пълзи под кожата му.

Синята рокля проблесна пред очите му. Изчезна и пак се появи. Тя държеше детето в ръце. Защо никога не виждаше лицето му? Беше размазано и безизразно и той не можеше да различи чертите му. Беше ли го виждал изобщо? Или детето винаги е било в сянката на огромната му любов към нея? Не си спомняше, беше толкова отдавна.

Кристиан заплака тихо и върху масата бавно се образува локвичка. Риданията се събираха в гърдите му, тръгваха нагоре и се изливаха навън. Тялото му започна да се тресе. Той вдигна глава. Трябваше да прокуди виденията, да я прокуди, нея. В противен случай щеше да се разпадне. Отпусна главата си върху масата. Бузата му се удари в плота. Усети как дървото се долепя до кожата му, вдигна глава и отново, и отново, и отново я заблъска в твърдата повърхност. В сравнение със сърбежа и огъня в тялото му, болката беше почти приятна. Но не му помогна за виденията. Тя продължаваше да стои пред него, все така ясна и жива. Усмихна се и протегна ръка към него, бе толкова близо, че можеше да го докосне, ако само се пресегнеше още малко.

Чу ли се нещо откъм горния етаж? Застана неподвижно. Главата му застина на десетина сантиметра от масата, сякаш някой натисна паузата на филма за живота му. Заслуша се, без да помръдва. Да, чуваше нещо на горния етаж. Звучеше като леки стъпки.

Кристиан бавно се изправи. Тялото му бе напрегнато, целият беше нащрек. Тръгна към стълбите възможно най-тихо. Държеше се за парапета, но вървеше от другата страна, плътно до стената, където стълбите скърцаха по-малко. Нещо шавна в периферното му зрение и бързо изчезна по коридора на горния етаж. Или си въобразяваше? Сега не се виждаше нищо и в къщата бе тихо и спокойно.

Под краката му изскърца стъпало и той затаи дъх. Ако тя е горе, вече знае, че той се качва. Дали го очаква? Усети как го изпълва странно спокойствие. Семейството му го нямаше. Тя не можеше да ги нарани повече. Бяха само те двамата, както в самото начало.

Някъде изхленчи дете. Но дете ли беше наистина? Стенанието се чу отново, но сега бе подобно на всички останали звуци, които може да издаде една стара къща. Кристиан направи няколко предпазливи крачки и се качи на горния етаж. Коридорът беше пуст. Чуваше се единствено собственото му дишане.

Вратата на детската стая беше отворена. Вътре цареше бъркотия, а криминалистите бяха разхвърляли още повече и сега из цялото помещение имаше черни петна от пудра за пръстови отпечатъци. Кристиан седна на пода, обърнал лице към буквите на стената. На пръв поглед боята все още приличаше на кръв. Не ги заслужаваш.

Знаеше, че тя има право, не ги заслужаваше. Продължи да се взира в текста, остави го да попие в съзнанието му. Щеше да оправи всичко. Най-накрая можеше да го стори. Отново прочете думите наум. Тя искаше него. И Кристиан разбра къде иска да се срещнат. Щеше да й даде това, което желаеше.

– Събранието ще е кратко.

Патрик се пресегна към ролката домакинска хартия и избърса чело. Потеше се като прасе. Явно бе в по-лоша форма от обикновено.

– Положението е следното: Кенет Бенгтсон е в болница. Йоста и Мартин ще ни кажат повече за това след малко. – Той кимна към тях. – Освен това някой е влязъл в дома на Кристиан Тюдел през нощта. Не е наранил никого физически, но е написал съобщение с червена боя на стената в детската стая. Естествено, цялото семейство е в шок. Отсега нататък приемаме, че си имаме работа с човек без скрупули, който може да бъде опасен.

– Иска ми се, разбира се, да бях взел участие при повикването сутринта. – Мелберг се прокашля. – Но за съжаление, не бях уведомен.

Патрик предпочете да не му обръща внимание и продължи, гледайки към Аника:

– Изрови ли нещо повече за миналото на Кристиан?

Аника се поколеба.

– Може би, но първо искам да проверя някои неща още веднъж.

– Направи го – каза Патрик и се обърна към Йоста и Мартин. – Какво разбрахте от разговора с Кенет? Как се чувства той?

Мартин погледна въпросително към Йоста, който му направи жест да отговори пръв.

– Раните му не са животозастрашаващи, но според лекаря е чист късмет, че е оцелял. Парчетата стъкло сериозно са нарязали ръцете и краката му и ако е била засегната някоя от основните артерии, вероятно е щял да умре на алеята.

– Въпросът е какво е било намерението на извършителя. Искал ли е той, или тя, само да нарани Кенет, или това е опит за убийство?

Никой не отговори на Патрик, затова Мартин продължи:

– Кенет каза, че всички знаят за сутрешното му бягане, което протича по един и същи начин всеки ден. Така че в този смисъл може да считаме всички във Фелбака за заподозрени.

– Но не можем просто да приемем, че извършителят е тукашен. Може да е някой, който само минава оттук – вметна Йоста.

– Тогава откъде е знаел за навиците на Кенет? Това не сочи ли, че е бил някой от околността? – попита Мартин.

Патрик се замисли за миг.

– Не, не можем да изключим възможността да е външен човек. Достатъчно е било да наблюдава Кенет няколко дни, за да установи, че той е човек на рутината. Какво каза самият Кенет? – добави Патрик. – Има ли идея кой може да се крие зад всичко това?

Йоста и Мартин отново се спогледаха, но този път Йоста заговори пръв.

– Казва, че няма представа. Но и двамата с Мартин имаме чувството, че лъже. Знае нещо, но по някаква причина го пази за себе си. Но спомена „тя“.

– Така, значи? – Между веждите на Патрик се появи дълбока бръчка. – Останах със същото впечатление от разговора с Кристиан. Той крие нещо. Но какво може да бъде? Би трябвало да искат да разрешим случая. В случая на Кристиан изглежда като че цялото му семейство е в опасност. А пък Кенет е убеден, че съпругата му е била убита, макар още да не сме установили така ли е. Така че защо не ни сътрудничат?

– Значи и Кристиан не е казал нищо? – попита Йоста, раздели внимателно една „балерина“29 на две и облиза нуга крема. После тайно даде светлата половина на Ернст, който лежеше в краката му под масата.

29 Вид шведски двойни бисквити с тъмна долна половина, отгоре на която има светъл пръстен с нуга крем по средата. – Б. пр.

– Не, не научих нищо от него – каза Патрик. – Той беше в шок, съвсем естествено. Но твърди непоклатимо, че не знае кой и защо, а аз с нищо не мога да докажа обратното. Просто имам такова чувство, както и вие за Кенет. Кристиан настоява да остане в дома си. За щастие е пратил Сана и децата при сестра й в Хамбургсунд. Да се надяваме, че там ще са в безопасност.

– Криминалистите намериха ли нещо интересно? Нали им каза за парцала с боя и за бутилката? – попита Йоста.

– Ами във всеки случай останаха в къщата доста дълго. И да, взеха за анализ нещата, които си намерил в мазето. Добра находка, каза да ти предам Турбьорн. Но както обикновено, ще мине известно време, преди да има конкретни резултати. Но за сметка на това ще се обадя да пришпоря Педерсен. Вчера не можах да се свържа с него. Надявам се да даде предимство на нашето разследване и скоро да получим информация от аутопсиите. Като се има предвид с какви темпове се развиват събитията, не можем да си позволим да губим време напразно.

– Кажи, ако искаш, аз да звънна вместо теб. Така молбата ще звучи малко по-авторитетно – каза Мелберг.

– Благодаря, но ще опитам сам да се справя. Няма да е лесно, но ще направя каквото мога.

– Добре, само да знаеш, че съм тук. За подкрепа – каза Мелберг.

– Паула, какво каза жената на Кристиан?

Патрик се обърна към колежката си. Двамата пътуваха заедно на връщане от Фелбака, но телефонът бе звънял непрестанно и той така и не успя да я попита за Сана.

– Не мисля, че знае нещо – каза Паула. – Чувства се отчаяна и объркана. И изплашена. И тя не вярва, че Кристиан знае кой е извършителят, но се поколеба малко, когато го каза, та предполагам, че не е съвсем сигурна. Може би е добра идея да говорим с нея още веднъж, при по-спокойни обстоятелства, след като шокът отмине. Записах разговора, между другото, така че можеш да го прослушаш, ако искаш. Касетката е на бюрото ти. Може би ще чуеш нещо, което съм пропуснала.

– Благодаря – каза Патрик отново, но този път наистина го имаше предвид.

На Паула винаги можеше да се разчита и той се радваше, че тя е част от разследването.

Патрик погледна към малката групичка.

– Добре тогава, приключихме тук. Аника, продължавай да ровиш, както се разбрахме. След няколко часа ще проверя докъде си стигнала. Аз ще взема Паула и двамата отиваме при Сия. Така и не успяхме да говорим с нея по-рано. А след сутрешните събития това изглежда още по-наложително. Смъртта на Магнус по някакъв начин е свързана с цялата работа, сигурен съм в това.

Ерика седна в едно кафене, за да може да прегледа писмата на спокойствие. Не се поколеба да отвори пощата на Кристиан. Ако той държеше да получи писмата, щеше да остави новия си адрес на Янос Ковач или щеше да се обади в пощата да ги препратят.

Ръцете й трепереха леко, когато се опита да разреже първия плик с ножа на масата. Беше си сложила тънките кожени ръкавици, които държеше в колата. Хартията й се опъна и тя натисна по-силно, като за малко да разлее голямата си чаша лате върху останалите писма. Бързо хвана чашата и я премести на безопасно разстояние.

Не разпозна почерка върху пликовете. Не беше същият като този от заплахите и тя предположи, че е по-скоро мъжки, отколкото женски. Издърпа листа хартия и го разгъна. Остана леко изненадана. Очакваше писмо, но вместо това държеше в ръце детска рисунка. Беше наопаки и тя я обърна, за да я разгледа. Две фигури, с по една черта за тяло, ръце и крака. Голяма и малка. Голямата държеше малката за ръка и двете изглеждаха щастливи. Навсякъде около тях имаше цветя, а слънцето светеше в десния ъгъл. Стояха върху зелена линия, която явно представляваше трева. Над големия човек някой бе изписал с разкривени букви Кристиан, а над детската фигура – Аз.

Ерика се протегна за чашата лате и отпи. Гъстата пяна остави дебел млечен мустак над устните й и тя го избърса разсеяно с ръкава на блузата си. Кой е „Аз“? Кое е малкото дете до Кристиан?

Тя остави обратно чашата и взе останалите пликове, които отвори енергично. Накрая се оказа с малка купчина рисунки пред себе си. Доколкото можеше да прецени, бяха нарисувани от един и същи човек. На всяка рисунка имаше две фигури: големият Кристиан и малкият Аз. Останалите мотиви се различаваха. На една рисунка голямата фигура стоеше на нещо, което приличаше на бряг, а главата и ръцете на детето се подаваха от водата. На друга имаше постройки на заден фон, между които и църква. Само на последната рисунка от купчината имаше още фигури. Но беше трудно да се каже колко точно. Образуваха едно цяло, миш-маш от крака и ръце. Рисунката беше по-мрачна от останалите. Нямаше слънце и цветя. Голямата фигура беше запратена в левия край. Нямаше я усмивката на лицето, а малката фигурка също не изглеждаше щастлива. В другия край имаше множество черни черти. Ерика се загледа в тях и се опита да ги разтълкува, но бяха твърде разкривени и се оказа невъзможно да разбере какво представляват.

Погледна часовника и усети, че копнее да се прибере у дома. Нещо в последната рисунка накара коремът й да се обърне. Не можеше да определи какво бе точно, но във всеки случай то предизвика в нея силна реакция.

Ерика се изправи с усилие. Реши днес да прескочи виждането с Йоран. Той сигурно ще остане разочарован, но щяха да си наваксат някой друг път.

През целия път до Фелбака бе потънала в мисли. Рисунките проблясваха пред очите й. Голямата фигура Кристиан и малката Аз. Инстинктът й казваше, че Аз е ключът към всичко. И имаше само един човек, който може да каже коя е малката фигура. Първата й работа утре ще е да говори с Кристиан. И този път той ще бъде принуден да отговори.

– Колко странно. Тъкмо щях да ти се обадя – гласът на Педерсен беше сух и педантичен както винаги.

Но Патрик знаеше, че под повърхността се крие чувство за хумор. Беше го чувал да се шегува, макар и тези случаи да не бяха много.

– Аха, исках да проверя дали мога да те пришпоря малко. Трябва ни информация. Каквото и да е, което би ни помогнало да продължим напред с разследването.

– Не знам доколко мога да съм от помощ. Но всъщност по собствена инициатива придвижих аутопсиите от вашия случаи напред в графика. Приключихме с Магнус Шелнер късно снощи, а сега тъкмо свърших и с Лисбет Бенгтсон.

Патрик си представи как Педерсен говори с него, облечен с окървавени болнични дрехи, и държи телефона с гумена ръкавица.

– И какво открихте?

– Първо очевидното: че Шелнер е бил убит. Това заключение можеше да се направи още при външния оглед на трупа, но човек никога не знае. Имал съм случаи през годините, при които хората са умрели от напълно естествена смърт, но са получили наранявания посмъртно.

– Но тук не е станало така?

– Определено не. Жертвата е получила множество порезни рани по гръдния кош и корема, нанесени с остър предмет, вероятно нож. Без съмнение това е причинило смъртта. Нападнат е в лице и раните по ръцете и предмишниците му показват, че се е съпротивлявал.

– Може ли да се каже какъв тип нож е използван?

– Не, предпочитам да не гадая. Но съдейки по раните, бих казал, че става дума за нож с гладко острие. И... – Педерсен направи кратка пауза, после продължи доволно: – Предполагам, че е някакъв вид нож за риба.

– Откъде знаеш? – попита Патрик. – Сигурно има милион различни модели ножове.

– Така е и в действителност не мога да кажа, че говорим точно за нож за риба. Но този нож е бил използван като такъв.

– Окей, но откъде знаеш?

Нетърпението го глождеше и му се прииска Педерсен да не притежаваше такова чувство за драматизъм. Съдебният лекар вече бе привлякъл пълното му внимание.

– Намерих рибени люспи – каза Педерсен.

– Какво, къде? Как са се задържали, след като тялото е лежало толкова дълго във водата?

Пулсът на Патрик се ускори. Жадуваше да научи нещо, каквото и да е, което би им подсказало как да продължат напред.

– Повечето сигурно са били отнесени от водата. Но намерих няколко, които бяха влезли дълбоко в раните. Пратих ги за анализ, за да видим може ли да се определи вида на рибата. Надявам се, че това би ви било от полза.

– Да, може би – каза Патрик, но осъзна, че информацията на практика е безполезна.

Все пак говореха за Фелбака. Рибените люспи там не бяха нещо необичайно.

– Нещо друго за Шелнер?

– Нищо особено. – Педерсен изглеждаше леко разочарован, че Патрик не се ентусиазира повече от находката му. – Наръган е смъртоносно и вероятно е умрял веднага. Трябва да е кървял обилно. Местопрестъплението сигурно е приличало на кланица.

– Веднага след това ли се е озовал в морето?

– Няма как да знаем – отговори Педерсен. – Мога само да кажа, че е лежал под вода дълго. Нищо чудно тялото да е било захвърлено веднага. Но това предположение се основава повече на логичното поведение в такава ситуация, отколкото на научни доказателства. Така че вие ще трябва да установите какво всъщност се е случило. Ще ти пратя доклада по факса, както обикновено.

– А Лисбет? Какво разбра за нея?

– Починала е от естествена смърт.

– Сигурен ли си?

– Направих изключително щателна аутопсия.

Педерсен като че ли се оскърби и Патрик побърза да добави:

– Значи, казваш, че не е убита?

– Правилно си разбрал – каза Педерсен, все още кисело. – Ако бъда честен, малко чудо е, че е останала жива толкова дълго. Ракът се е разпространил до всички жизненоважни органи. Лисбет Бенгтсон е била много болна жена. Просто е починала в съня си.

– Значи, Кенет греши – каза Патрик на себе си.

– Моля?

– Не, нищо. Просто мислех на глас. Благодаря, че даде приоритет на случая. В момента се нуждаем от всяка възможна помощ.

– Толкова ли е зле? – попита Педерсен.

– Да, точно толкова.

Двамата с Алис имаха нещо общо. Обичаха лятото. Той, защото не ходеше на училище и не виждаше мъчителите си. Алис, защото можеше да плува в морето. Прекарваше всяка възможна минута във водата. Плуваше напред-назад и правеше салта. Несръчността в движенията й, докато беше на суша, изчезваше в мига, в който тялото й се потопеше във водата. Тогава започваше да се движи плавно и безпроблемно.

Мама можеше да я гледа с часове. Аплодираше триковете, които Алис прави във водата, и насърчаваше упражненията й по плуване. Наричаше я своята русалка.

Но Алис не се вълнуваше много от ентусиазма на мама. И този път погледна към него и викна:

– Виж ме! – После скочи от скалата и изплува усмихната. – Видя ли? Видя ли какво направих? – Гласът й беше настоятелен и тя го гледаше с гладен поглед. Но той никога не отговаряше. И сега само вдигна набързо поглед от книгата, която четеше, легнал на опънатата на скалите кърпа. Не разбираше какво иска тя от него.

Както обикновено, мама отговори вместо него, като преди това му хвърли раздразнен и объркан поглед. Тя също не разбираше. Тя, която влагаше цялото си време и любов в Алис.

– Аз видях, миличка! Колко хубаво! – викна тя на дъщеря си.

Но Алис като че не чуваше гласа на мама. Вместо това отново се обърна към него.

– Гледай сега! Виж какво ще направя!

И се отправи към хоризонта, плувайки кроул. Движенията на ръцете й бяха координирани и ритмични.

Мама се изправи неспокойно.

– Алис, миличка. Не влизай по-навътре.

После засенчи очи с ръка и му каза:

– Плува твърде надалеч. Върни я!

Той се опита да направи като Алис и да се престори, че не я чува. Прелисти бавно страницата, съсредоточен в думите, в черните срички върху бялата хартия.

След това усети изгаряща болка в скалпа. Мама го беше сграбчила за косата и го дърпаше с всичка сила. Той скочи на крака и тя го пусна.

– Върви след сестра си. Размърдай свинските си мазнини и се погрижи да доплува обратно.

За миг си спомни ръката й, хванала неговата, когато плуваха заедно. Спомни си как го пусна и водата го завлече под повърхността. От този ден нататък не обичаше да влиза в морето. Във водата имаше нещо плашещо. Под повърхността имаше неща, които той не виждаше и на които не вярваше.

Мама го хвана за тлъстините около кръста и силно го ощипа.

– Доведи я. Сега. Иначе ще те оставя тук, когато се прибираме.

Интонацията й не му остави избор. Знаеше, че говори сериозно. Ако не направеше каквото иска, щеше да го остави на острова.

Тръгна към водата с разтуптяно сърце. Наложи се да впрегне цялата сила на волята си, за да се доближи до ръба и да скочи във водата. Не смееше да се гмурне с главата напред, както правеше Алис. Вместо това потъна в синьо-зелената повърхност с краката надолу. Влезе му вода в очите и замига, за да си възвърне зрението. Усети как се задава паниката, как дишането му става учестено и плитко. Взря се напред. Видя Алис да плува в далечината. Отправила се бе към слънцето. Заплува несръчно към нея. Усещаше как мама ги гледа, застанала на ръба на скалата с ръце на кръста.

Не можеше да плува кроул. Загребванията му бяха къси и резки. Но продължи навътре, като през цялото време осъзнаваше колко е дълбока водата под него. Слънцето изгаряше очите му. Вече не виждаше Алис. Виждаше само бялата, заслепяваща светлина, от която очите му се насълзиха. Искаше единствено да се обърне, но не можеше. Трябваше да стигне до Алис и да я върне обратно при мама. Защото мама обичаше Алис, а той обичаше мама. Въпреки всичко я обичаше.

Изведнъж усети нещо около врата си. Нещо го хвана здраво и дръпна главата му под водата. Обзе го паника и замаха с ръце, опитвайки да се освободи и да изплува на повърхността. Натискът около врата му изчезна също така внезапно, както се бе появил, и той си пое въздух, щом усети лицето си да се показва над водата.

– Глупчо, това съм аз.

Алис гребеше във водата без никакво усилие и го гледаше с грейнал поглед. Тъмната коса, която бе наследила от мама, лъщеше на слънцето, а солената вода по миглите й проблясваше.

Отново видя очите й. Очите, които го гледаха изпод водата. Тялото, отпуснато и безжизнено, което не помръдваше, ами лежеше спокойно на дъното на ваната. Разклати глава, не искаше да вижда тези образи.

– Мама иска да се върнеш – каза задъхано. Не можеше да загребва вода със същата лекота като Алис, а едрото му тяло потъваше надолу, сякаш за крайниците му бяха вързани тежести.

– Тогава трябва да ме издърпаш до брега – каза Алис, произнасяйки думите по своя специален начин, сякаш, докато говореше, езикът й не заставаше на правилното място в устата.

– Няма да успея, хайде стига.

Тя се засмя и отметна мократа си коса.

– Ще се върна само ако ме изтеглиш със себе си.

– Ти плуваш много по-добре от мен, защо аз да те тегля? – възрази той, но знаеше, че е изгубил.

Направи й знак отново да обвие ръце около врата му, но този път знаеше, че това е тя, така че нямаше проблеми.

Заплува. Беше трудно, но се справяше. Усещаше силните ръце на Алис около врата си. Тя бе плувала толкова много това лято, че мускулите на ръцете й вече ясно си личаха. Държеше се за него, оставяйки го да я тегли като малка лодка, облегнала буза на гърба му.

– Аз съм твоята русалка – каза тя. – Не на мама.

18

– Ами не знам...

Сия гледаше в някаква точка зад рамото на Патрик, а зениците й бяха разширени. Той предположи, че е взела лекарство, което допринасяше за отнесения й вид.

– Знам, че вече сме задавали тези въпроси многократно. Но трябва да опитаме да открием връзката между смъртта на Магнус и случилото се днес. Това е още по-важно сега, след като установихме, че Магнус наистина е бил убит. Може да има нещо, за което не си се замисляла по-рано, някой дребен детайл, който да ни помогне в разследването.

Гласът на Паула звучеше умолително.

Лудвиг влезе с бавна крачка в кухнята и седна до Сия. Вероятно досега ги бе слушал отвън.

– Искаме да помогнем – каза той сериозно.

Изглеждаше значително по-голям от своите тринайсет години.

– Как са Сана и децата? – попита Сия.

– В шок са, както може да се очаква.

Патрик и Паула обсъждаха през целия път до Фелбака дали все пак да не спестят на Сия новините от сутринта. Тя едва ли имаше нужда от още лоши вести точно сега. Но в същото време бяха длъжни да й разкажат. Тя така и така скоро щеше да ги чуе от приятели и познати. А може би събитията щяха да й припомнят нещо, което е забравила.

– Кой би направил нещо такова? На децата... – каза тя с тон, който изразяваше едновременно съчувствие и апатия.

Лекарството притъпяваше реакциите й, приглушаваше силата на чувствата и впечатленията. Така не бяха толкова болезнени.

– Не знам – каза Патрик и думите му като че отекнаха в кухнята.

– И Кенет...

Тя поклати глава.

– Тъкмо затова трябва да продължим да питаме. Някой е взел на прицел Кенет, Кристиан и Ерик. И по всяка вероятност Магнус – каза Паула.

– Но Магнус не е получавал писма. Такива, каквито имат другите.

– Не, доколкото знаем. Но въпреки това смятаме, че смъртта му е свързана със заплахите срещу другите – каза Паула.

– Какво казват Ерик и Кенет? Те не знаят ли за какво става дума? Или Кристиан? Все някой от тях трябва да се досеща – каза Лудвиг, който бе прегърнал закрилнически майка си.

– Да, би било логично – отговори Патрик. – Но те казват, че не знаят нищо.

– Тогава как бих могла...?

Гласът на Сия заглъхна.

– Случвало ли се е нещо необикновено през годините, откакто сте били заедно? Нещо, на което да си реагирала? Каквото и да е – пробва Патрик.

– Не, около нас нямаше нищо необичайно. Вече ви казах. – Тя си пое дълбоко дъх. – Магнус, Кенет и Ерик се познават още от училище. Така че в началото се виждаха само тримата. Никога не съм смятала, че Магнус има кой знае колко общо с някой от тях, но продължаваха да се срещат по навик. Във Фелбака няма много нови хора, с които да се запознаеш.

– Какви бяха взаимоотношенията им?

Паула се наведе напред.

– Какво имаш предвид?

– Ами във всички групи има някаква динамика, хората приемат различни роли. Как изглеждаха отношенията между тримата, преди да се появи Кристиан?

Сия се замисли, придобила сериозно изражение. Накрая каза:

– Ерик винаги е бил водачът. Този, който взема решенията. Кенет беше... послушното кученце. Звучи ужасно, но той винаги се подчиняваше и на най-дребната команда на Ерик. Винаги съм си го представяла като пале, което се подмилква около Ерик и моли за внимание.

– А как се отнасяше Магнус към това? – попита Патрик.

Сия се замисли отново.

– Смяташе, че Ерик понякога се държи като хулиган, и се е случвало да му каже, ако отиде твърде далеч. За разлика от Кенет, Магнус можеше да възразява на Ерик, така че той да се вслуша в думите му.

– Случвало ли се е да се карат? – продължи Патрик.

Имаше силното усещане, че отговорът е някъде в миналото им, в отношенията помежду им. Но бе дълбоко заровен и им бе толкова трудно да го изкарат на светло. Това направо побъркваше Патрик.

– Не, случваше се да се поспречкат, като всички останали. Ерик понякога е малко избухлив. Но Магнус винаги беше толкова спокоен. Никога не съм го чувала да вика или да повишава глас. Нито веднъж през всички тези години. Лудвиг е точно като баща си.

Тя се обърна към сина си и го погали по бузата. Той й се усмихна леко, но изглеждаше замислен.

– Веднъж видях татко да се кара. С Кенет.

– Кога? – учуди се Сия.

– Спомняш ли си лятото, когато татко купи видео-камерата и аз тичах след вас и ви снимах през цялото време?

– Боже, да. Беше същинска напаст. Даже влезе в тоалетната и снима Елин, която седеше вътре. Тогава животът ти висеше на косъм.

В очите й се появи малко живец, а усмивката й придаде малко цвят на бузите. Лудвиг се изправи толкова рязко, че столът му за малко да падне.

– Елате, ще ви покажа нещо! – Той вече излизаше от кухнята. – Седнете във всекидневната, веднага се връщам.

Чуха го да тича нагоре по стълбите и Патрик и Паула се изправиха, за да изпълнят молбата му. Накрая и Сия ги последва.

– Ето го.

Лудвиг слезе обратно, държейки малка касета в едната си ръка и видеокамера в другата.

Извади кабел и свърза камерата с телевизора. Наблюдаваха го мълчаливо и Патрик усети как пулсът му леко се ускорява.

– Какво ще ни покажеш? – попита Сия и седна на дивана.

– Ще видиш – отговори Лудвиг.

Той пъхна касетата и натисна бутона плей. Изведнъж лицето на Магнус се появи на екрана. Сия ахна и Лудвиг се обърна към нея притеснен.

– Добре ли си, мамо? Ако искаш, отиди в кухнята.

– Добре съм – каза тя, но очите й се насълзиха, докато се взираше в телевизора.

Магнус се лигавеше, правеше гримаси и говореше с оператора.

– Заснех целия Мидсомар – каза Лудвиг тихо и Патрик видя, че сега и неговите очи лъщят. – Вижте, ето ги Ерик и Луис – каза той и ги посочи.

Ерик се появи през вратата на верандата и махна на Магнус. Луис и Сия се прегърнаха и Луис даде на домакинята някакъв пакет.

– Ще превъртя. По-нататък е – каза Лудвиг и натисна едно от копчетата на видеокамерата.

Празненството за Мидсомар започна да се разиграва пред очите им с все по-бързи темпове. Навън, изглежда, се смрачаваше.

– Мислехте, че сме си легнали – каза Лудвиг. – Но се промъкнахме и ви подслушвахме. Бяхте пияни и развеселени и това ни се струваше много забавно.

– Лудвиг! – възкликна Сия засрамено.

– Ами пияни си бяхте – възрази синът й.

Съдейки по глъчката, Лудвиг се беше постарал да ги снима именно в това състояние. Високи гласове и смях звънтяха в летния здрач. Звучеше като че компанията си прекарва много приятно.

Сия тръгна да казва нещо, но Лудвиг вдигна пръст към устните си.

– Шт, още малко остава.

Във всекидневната настана тишина, всички се взираха в телевизора. Чуваше се единствено празничната шумотевица от видеото. Двама души се изправиха, взеха чиниите си и влязоха в къщата.

– Къде се бяхте скрили? – попита Патрик.

– В детската къщичка. Беше идеално. Можех да снимам през прозореца. – Той отново сложи пръст на устните си. – Слушайте.

Два гласа, встрани от останалите. И двата звучаха разтревожено. Патрик погледна въпросително Лудвиг.

– Татко и Кенет – поясни той, без да откъсва поглед от телевизора. – Измъкнаха се, за да пушат.

– Но татко ти вече не пушеше по това време – намеси се Сия и се наведе напред, за да вижда по-добре.

– Понякога пушеше тайно, на празници и по други такива поводи. Никога ли не си го хващала?

Лудвиг беше спрял филма, за да не им пречи разговорът.

– Не съм – каза Сия разочаровано. – Не знаех, че го прави.

– Във всеки случай онази вечер двамата с Кенет се скриха зад ъгъла, за да пушат.

Той посочи с дистанционното и пусна филма. Двата гласа се чуха отново. Едва се разбираше какво казват.

– Мислиш ли понякога за онова?

Това беше Магнус.

– За какво говориш? – попита Кенет завалено.

– Знаеш какво имам предвид.

И Магнус далеч не изглеждаше трезвен.

– Не искам да говоря за това.

– Все някога трябва да го обсъдим – каза Магнус и в гласа му имаше нещо умоляващо, някаква неподправена ранимост, която накара Патрик да настръхне.

– Кой казва, че трябва? Стореното е сторено.

– Не разбирам как може да живеете с това. По дяволите, ние трябва да...

Изречението премина в неразбираемо мънкане.

После отново се обади Кенет. В гласа му се долавяше раздразнение. Но имаше и още нещо. Страх.

– Стегни се, Магнус! Нищо не печелим, ако се разприказваме. Помисли за Сия и децата. И за Лисбет.

– Знам, но какво, по дяволите, да направя? Понякога се замислям за това и изпитвам едно такова чувство, тук вътре...

Беше твърде тъмно, за да се види накъде сочи Магнус.

После разговорът стана неразбираем. Двамата понижиха гласове, зашепнаха нещо и тръгнаха обратно към останалата част от компанията. Лудвиг натисна пауза и образът замръзна. Камерата бе насочена към гърбовете на двете тъмни фигури.

– Баща ти виждал ли е това? – попита Патрик.

– Не, бях го прибрал. Обикновено той отговаряше за касетите, но нали този запис го направих тайно, така че после го скрих в стаята си. Имам още няколко в гардероба.

– И ти също не си го гледала по-рано?

Паула седна до Сия, която гледаше към телевизора с отворена уста.

– Не – каза тя. – Не съм.

– Знаеш ли за какво говорят? – попита Паула и сложи ръка върху тази на Сия.

– Аз... Не. – Не отместваше поглед от гърбовете на Магнус и Кенет. – Нямам представа.

Патрик й вярваше. За каквото и да говореше Магнус, бе го скрил добре от съпругата си.

– Но Кенет трябва да знае – каза Лудвиг после натисна стоп, извади касетата и я постави обратно в кутията й.

– Бих искал да я взема назаем – каза Патрик.

Лудвиг се поколеба за миг, преди да постави касетата в протегната ръка на Патрик.

– Нали няма да я повредите?

– Обещавам, че ще сме изключително внимателни. Ще ти я върна в същото състояние, в което ми я даваш.

– А ще говорите ли с Кенет? – попита Лудвиг и Патрик кимна.

– Да, ще говорим с него.

– Но щом знае, защо още не е казал нищо?

Сия изглеждаше объркана.

– И ние това се чудим. – Паула отново я потупа по ръката. – И смятаме да разберем.

– Благодаря, Лудвиг – каза Патрик и вдигна касетата. – Това тук може да се окаже важно.

– Няма защо. Сетих се за записа само защото попитахте дали някога са се карали.

Той се изчерви чак до корените на косата.

– Добре тогава, ще тръгваме ли? – Патрик се обърна към Паула, която се изправи. – Грижи се за майка си. Обади ми се, ако има нещо – каза той тихо на Лудвиг и пъхна визитната си картичка в ръката му.

Патрик и Паула потеглиха и Лудвиг се загледа след отдалечаващата се кола. После затвори вратата и влезе вътре.

В болницата времето минаваше бавно. Телевизорът беше включен. Даваха американски сапунен сериал. Сестрата го бе попитала дали да смени канала. Но той нямаше сила да отговори и тя излезе от стаята.

Самотата беше по-лоша, отколкото някога си бе представял. Мъката бе толкова голяма, че успяваше единствено да се съсредоточи върху дишането си.

Знаеше, че тя ще дойде. Бе чакала дълго и вече нямаше място за отстъпление. Но Кенет не се страхуваше от нея, приветстваше я. Тя ще го спаси от самотата и тъгата, които го разкъсваха. Искаше да отиде при Лисбет, за да й обясни какво се е случило. Надяваше се да разбере, че тогава е бил друг човек, че тя го е променила. Не можеше да понесе мисълта, че тя е умряла с неговите грехове пред очите си. Това му тежеше най-много, притискаше гърдите му и превръщаше всяко вдишване в изпитание.

На вратата се почука и в полезрението му се появи Патрик Хедстрьом, полицаят. След него вървеше дребната му тъмнокоса колежка.

– Здрасти, Кенет. Как се чувстваш?

Полицаят изглеждаше сериозен. Взе два стола и ги придърпа до ръба на леглото.

Кенет не отговори. Просто продължи да наблюдава телевизора, където актьорите играеха на фона на зле направени кулиси. Патрик повтори въпроса и накрая Кенет завъртя лице към него.

– Бил съм и по-добре.

Какво да каже? Как да опише как се чувства в действителност, да разкаже за изгарящата болка вътре в него или за сърцето си, което щеше да се пръсне? Всички отговори звучаха като клишета.

– Колегите ни вече бяха тук днес. Срещнал си се с Йоста и Мартин по-рано.

Кенет видя как Патрик гледа бинтовете му, сякаш се опитва да си представи какво е чувството стотици парченца стъкло да пробиват кожата ти.

– Да – отговори Кенет равнодушно.

Не бе казал нищо първия път, нямаше да каже и сега. Просто щеше да чака. Нея.

– Казал си им, че не знаеш кой може да стои зад случилото се с теб сутринта.

Патрик го гледаше и Кенет отвърна на погледа му уверено.

– Точно така.

Полицаят се покашля.

– Ние не смятаме, че е така.

Какво са научили? Изведнъж Кенет се ужаси. Не искаше да узнаят, да я намерят. Тя трябваше да довърши започнатото. Имаше само едно спасение. Ако плати цената за стореното, ще може да обясни на Лисбет.

– Не знам за какво говорите.

Той отмести поглед встрани, но по реакциите на полицаите разбра, че страхът си е проличал в очите му. Те смятаха страха за слабост, за пробойна, чрез която да изкопчат от него отговори. Грешаха. Като мълчеше, печелеше всичко и не губеше нищо. За миг си помисли за Ерик и Кристиан. Най-вече за Кристиан. Бяха го въвлекли, без да има вина за случилото се. За разлика от Ерик. Но не можеше да се съобразява с тях. Само Лисбет имаше значение.

– Тъкмо идваме от дома на Сия. Там гледахме запис от празненство по случай Мидсомар.

Патрик, изглежда, очакваше реакция, но Кенет не знаеше за какво говори. Предишният живот, пълен с празненства и приятели, му се струваше далечен.

– Магнус беше доста пийнал и вие двамата отидохте настрана да пушите. Изглежда, се притеснявахте някой да не чуе какво си говорите.

Продължаваше да не разбира какво има предвид Патрик. Всичко му беше като в мъгла. Спомените му вече нямаха ясни очертания.

– Синът на Магнус, Лудвиг, ви е снимал, без да знаете. Магнус беше разтревожен. Искаше да говорите за нещо, което се е случило. Ти му се ядоса и каза, че стореното е сторено. Че трябва да мисли за семейството си. И това ли не си спомняш?

Да, сега се сети. Още му беше малко размазано, но си спомняше как се почувства, когато видя паниката в очите на Магнус. Така и не разбра защо заговориха за това тъкмо онази вечер. Магнус изгаряше от желание да разкаже, да изкупи вината си. А това изплаши Кенет. Замисли се за Лисбет, какво ще каже тя, как ще го погледне. Накрая успя да успокои Магнус, толкова си спомняше. Но от онзи момент нататък очакваше нещо да се случи и всичко да рухне. И това стана, но не както си го бе представял. И в най-страховитите сценарии, които разиграваше в ума си, Лисбет винаги бе до него, за да го упрекне, а той имаше някакъв шанс да я накара да разбере. Но сега бе различно и справедливостта трябваше да възтържествува, за да може да се изправи пред Лисбет и да й обясни. Нямаше да остави полицията да развали всичко.

Затова поклати глава, давайки си вид, че мисли.

– Не, изобщо не си спомням такова нещо.

– Може да уредим да гледаш записа, ако това ще опресни паметта ти – каза Паула.

– Разбира се, ще го видя. Но не мисля, че е било нещо важно, иначе щях да си спомням. Сигурно е била някаква пиянска глупост. Магнус понякога се държеше така, като си пийне. Драматично и сантиментално. Правеше от мухата слон.

Кенет видя, че не му вярват. Но нямаше значение, не можеха да прочетат мислите му. Скоро тайната ще бъде разкрита, това му беше ясно. Но нямаше да се огъне, докато сами не научат всичко. А това не биваше да се случва, преди тя да дойде и той да си получи заслуженото.

Полицаите останаха още малко, но беше лесно да парира въпросите им. Нямаше да върши работата им вместо тях, трябваше да мисли за себе си и Лисбет. Ерик и Кристиан да се оправят както могат.

Преди да си тръгнат, Патрик го погледна приятелски.

– Искахме също да ти кажем, че получихме резултата от аутопсията на Лисбет. Не е била убита. Починала е от естествена смърт.

Кенет извърна лице. Знаеше, че грешат.

Пътуваха към Удевала, а той още малко и щеше да заспи. За миг клепачите му се затвориха и колата премина в насрещното платно.

– Какво правиш? – викна Паула, като хвана волана и го завъртя обратно.

Патрик се стресна и ахна.

– Мамка му. Не знам какво стана. Просто съм изморен.

Паула го погледна загрижено.

– Добре, да тръгваме към вас, ще те оставя там. И утре ще си стоиш вкъщи. Изглежда, не ти е добре.

– Няма как. Имам купища работи за вършене.

Патрик замига, опитвайки се да се съсредоточи върху пътя.

– Ще направим така – каза Паула решително. – Свий на бензиностанцията, за да си сменим местата. Ще те закарам до вас, после ще отида до управлението, ще взема всички материали, които ти трябват, и ще се върна до Фелбака с тях. Ще пратя и касетата за анализ. Само обещай да я караш по-полека. Работиш твърде много, а сигурно и вкъщи не ти е лесно. Знам колко тежко й беше на Йоана, докато беше бременна с Лео, така че съм сигурна, че и на теб ти се отваря доста работа.

Патрик кимна неохотно и направи както му каза Паула. Отби на бензиностанцията при Хогсторп и слезе от колата. Беше твърде изтощен, за да възрази. Всъщност бе невъзможно да си вземе почивен ден, или дори да се освободи за няколко часа, но тялото му казваше друго. Само да си почине малко, докато преглежда документите, и може би ще си възвърне част от силите, нужни му да движи разследването напред.

Патрик облегна глава на стъклото и заспа още преди Паула да е излязла обратно на магистралата. Когато отвори очи, колата стоеше паркирана пред дома му и той излезе сънено навън.

– Върви да си легнеш. Ще се върна след час. Само остави вратата отворена, за да мога да оставя материалите вътре – каза Паула.

– Окей. Благодаря.

Патрик нямаше сили да каже нещо повече. Отключи вратата и влезе вътре.

– Ерика!

Никакъв отговор. Беше й звънял сутринта, но не успя да се свърже. Сигурно е отишла при Ана и е останала там. За всеки случай й остави бележка на бюрото в хола, за да не се изплаши, ако се прибере и чуе някой да шуми горе. После тръгна със схванати крака нагоре по стълбите и се просна в леглото. Заспа в мига, в който облегна глава на възглавницата. Но сънят му бе неспокоен.

Нещо беше на път да се промени. Не можеше да твърди, че харесва живота си такъв, какъвто беше през последните години, но поне бе свикнала със студенината, безразличието, размяната на хапливи и добре заучени реплики.

Сега усещаше как земята под краката й се тресе, как пукнатините се разширяват. По време на последния им спор забеляза някаква решителност в погледа на Ерик. Отвращението му не беше нищо ново и вече не я вълнуваше. Но този път бе различно. И тя се изплаши повече, отколкото бе подозирала, че е възможно. Защото вътре в себе си винаги бе вярвала, че двамата ще продължават да танцуват все по-елегантно своя танц на смъртта.

Ерик реагира странно, когато тя спомена Сесилия. Обикновено не му пукаше, когато говори за любовниците му. Преструваше се, че не я чува. Тогава защо сутринта се ядоса толкова? Дали това бе знак, че Сесилия означава нещо за него?

Луис довърши чашата вино. Вече й беше трудно да събере мислите си. Всичко бе приятно замазано, а в крайниците й се разливаше приятна топлина. Наля си още вино. Погледна през прозореца, над леда, който обграждаше островите, а ръката й като че от само себе си приближи чашата до устните й.

Трябваше да разбере как стоят нещата. Дали пукнатината под краката й е истинска, или си въобразява. Едно нещо знаеше със сигурност. Ако танцът бе към своя край, нямаше да приключи с пирует на място. Луис възнамеряваше да тропа с крака и да размахва ръце, докато от брака им не остане нищо. Не искаше Ерик, но това не означаваше, че смята да го пусне току-така.

Мая не пожела да тръгне доброволно, когато Ерика я взе от дома на сестра си. Беше й твърде забавно да си играе с братовчедите, за да се прибере вкъщи без протести. Но след известен пазарлък Ерика успя да я убеди да се облече и да я качи в колата. Струваше й се малко странно, че Патрик не й звънна повторно, но от друга страна, тя също не му се обади. Още не беше измислила как да му разкаже за малката си разходка. Но бе принудена да каже нещо, защото трябваше веднага да даде рисунките на Патрик. Нещо й подсказваше, че са важни, че полицията трябва да ги види. Преди всичко трябваше да говорят с Кристиан за тях. Дълбоко в себе си се изкушаваше да стори това сама, но знаеше, че е прекалила дори само с пътуването до Гьотеборг. Не можеше да действа зад гърба на Патрик още веднъж.

Докато спираше пред къщата, Ерика забеляза в задното огледало, че я следва полицейска кола. Това сигурно бе Патрик, но защо не караше собствения си автомобил? Вдигна Мая от детската седалка, гледайки към полицейската кола, която намали и спря до нейната. С изненада установи, че зад волана не седи Патрик, а Паула.

– Здрасти, къде е Патрик? – попита Ерика и се заклатушка към нея.

– Вкъщи си е – отговори Паула и слезе от колата. – Беше толкова уморен, че му наредих да се прибере и да си почине. Превиших правомощията си, но той все пак се подчини.

Тя се засмя, но смехът не можа напълно да прогони тревогата в погледа й.

– Случило ли се е нещо? – попита Ерика.

Обзе я страх. Доколкото знаеше, никога не се бе случвало Патрик да се прибере по-рано от работа по такъв начин.

– Не, не. Просто напоследък работи твърде много, струва ми се. Изглежда малко изтормозен. Така че успях да го убедя, че не може да бъде полезен, докато не си почине.

– И той прие? Просто така?

– Не, направихме компромис. Съгласи се, но при условие, че отида да му донеса материалите от разследването. Щях просто да ги оставя в хола, но сега мога да ги дам на теб.

Тя подаде на Ерика хартиен плик.

– Това е повече в стила на Патрик – каза Ерика и веднага се поуспокои.

Щом Патрик не може да се откъсне от работата, значи здравословното му състояние е сравнително добро.

Тя благодари на Паула и остави плика в хола. Мая заподскача след нея. Ерика се усмихна, когато видя бележката, която Патрик й бе оставил на бюрото. Да, наистина щеше да се изплаши до смърт, ако чуеше шум от горния етаж, без да знае, че Патрик се е прибрал. Мая започна да крещи от безсилие и яд, защото не можеше да си свали обувките, и Ерика побърза да я успокои.

– Шш, миличка. Татко спи горе. Не бива да го будим.

Мая се ококори и сложи пръст на устните си.

– Шш – повтори тя високо, гледайки към стълбите.

Ерика й помогна да си свали обувките и връхните дрехи, след което Мая се затича към играчките си, които лежаха разпръснати по целия под на всекидневната.

Ерика смъкна якето си и си повя малко с блузата, за да се разхлади. Напоследък се потеше постоянно. Имаше дълбоко вкоренена неприязън към миризмата на пот, затова сега сменяше блузите си два-три пъти дневно и така усърдно се мажеше с „Рол-он“ под мишниците, че от „Нивеа“ сигурно бяха отбелязали покачване на продажбите по време на бременността й.

Хвърли поглед към горния етаж. После погледна към хартиения плик, който Паула бе оставила. После пак към горния етаж и обратно към плика. Водеше вътрешна борба със себе си, макар че от самото начало знаеше, че ще изгуби. Чисто и просто не можеше да устои на такова изкушение.

Час по-късно беше прегледала всички документи. И не беше по-близо до отговорите отпреди. По-скоро имаше още повече въпроси. Измежду листовете имаше и бележки, нахвърляни от Патрик: Каква е връзката между четиримата? Защо Магнус загива пръв? Защо е бил притеснен сутринта, когато изчезва? Защо се обажда да каже, че ще закъснее? Защо Кристиан започва да получава писма толкова по-рано от останалите? Магнус получавал ли е писма? Ако не – защо? Страница след страница с въпроси и Ерика се дразнеше, че не знае отговора на нито един от тях. Напротив, можеше да добави още няколко въпроса: Защо Кристиан се е преместил, без да остави новия си адрес? Кой му е пращал рисунките? Кое е детето на тях? И преди всичко: защо Кристиан е толкова потаен?

Ерика провери дали Мая все още се занимава с играчките си, преди да се завърне към материалите. Единственото, което й оставаше, беше ненадписана аудиокасета. Тя се изправи и отиде да вземе диктофона си. За неин късмет, касетката пасна и тя погледна с лека тревога към горния етаж, преди да натисне плей. Намали звука, доколкото можеше, и приближи диктофона до ухото си.

Записът беше дълъг двайсет минути и тя го изслуша напрегната. В по-голямата си част казаното не носеше нова информация. Но едно нещо я накара да замръзне. Върна касетата назад и я пусна отново.

Щом изслуша записа докрай, извади внимателно касетата от диктофона и я постави обратно в кутийката й, след което я прибра в плика заедно с останалите материали. Няколко години бе интервюирала хора във връзка с книгите си и се беше научила да долавя детайли и нюанси по време на разговорите. И това, което чу току-що, беше важно, без капка съмнение.

Щеше да се заеме утре сутринта. Чу, че Патрик се размърда на горния етаж, и с бързина, каквато не бе демонстрирала от месеци, остави плика в антрето, върна се на дивана и се престори, че е крайно увлечена от играта на Мая.

Над къщата падна мрак. Той не запали лампа, нямаше смисъл. Когато стигнеш края на пътя, нямаш нужда от осветление.

Кристиан седеше полугол на пода и гледаше стената. Беше задраскал думите й. В мазето намери четка и кутия черна боя. Три пъти мина с четката върху червеното, заличавайки присъдата й. И въпреки това му се струваше, че вижда текста също толкова ясно, колкото и преди.

Боята се бе размазала по ръцете и тялото му. Черна като катран. Кристиан погледна дясната си ръка. Беше лепкава и той я избърса в гърдите си, но черното само се размаза още повече.

Тя го чакаше. Знаеше го от самото начало. Но въпреки това отлагаше, залъгваше се и за малко да въвлече и децата си. Посланието беше ясно. Не ги заслужаваш.

Видя детето в прегръдките на жената. Жената, която бе обичал. Изведнъж му се прииска да бе способен да обикне Сана. Никога не беше искал да я нарани. Но въпреки това я предаде. Не с други жени, както правеше Ерик, а по най-лошия възможен начин. Знаеше, че Сана е влюбена в него, и продължаваше да подхранва надеждите й, че и той би могъл да я обича. Въпреки че беше невъзможно. Просто не можеше. Способността му да обича изчезна заедно със синята рокля.

С момчетата беше друго. Те бяха негова плът и кръв и именно заради тях щеше да се остави в ръцете й. Това бе единственият начин да ги спаси. Трябваше да го проумее още преди нещата да отидат твърде далеч, вместо да си втълпява, че всичко е било лош сън и че той е в безопасност. Че те са в безопасност.

Беше грешка да се връща обратно, да опитва отново. Но имаше нещо неустоимо привлекателно в идеята да се върне тук, да бъде наблизо. Самият той не го разбираше, но откакто се появи тази възможност, чувството не го напускаше. А и мислеше, че може да получи втори шанс. Че може да създаде семейство, да има съпруга и деца, стига да ги държи на разстояние и да избере жена, която не го вълнува. Грешеше.

Истината беше изписана на стената. Обичаше момчетата, но не ги заслужаваше. Не заслужаваше и другото дете, нито жената с устни с вкус на ягоди. Тогава те платиха цената. Този път ще се погрижи да плати сам.

Кристиан се изправи бавно и огледа стаята. В ъгъла лежеше износено плюшено мече. Нилс го имаше още от рождение и го обичаше толкова силно, че на мечето почти не му бе останала козина. Екшън фигурите на Мелкер бяха старателно подредени в една кутия. Той ги пазеше грижливо и размахваше юмрук, ако малкият му брат ги докоснеше. Кристиан усети, че се колебае. В него се натрупваше съмнение и той осъзна, че трябва да се махне оттук и да се срещне с нея, преди да е изгубил кураж.

Отиде в спалнята, за да облече нещо. Нямаше значение какво, такива неща вече не бяха важни. Слезе по стълбите, взе якето от закачалката и огледа къщата за последен път. Тъмна и тиха. Не си направи труда да заключи.

По време на кратката разходка вървеше, забол поглед в земята. Не искаше да вижда никого. Имаше нужда да се съсредоточи върху предстоящата среща. Дланите отново го засърбяха, но той лесно ги игнорира. Като че мозъкът му бе прекъснал всякаква комуникация с тялото. Като че нямаше нужда от такава. Единственото важно бе случващото се в главата му, образите и спомените. Вече не живееше в настоящето. Виждаше само миналото, като филм, който се разиграва бавно пред очите му, докато снегът скърца под краката му.

Когато излезе на пътеката към Бадхолмен, задуха лек вятър. Не усещаше студа, но знаеше, че замръзва, защото трепереше. Мястото беше пусто. Нощта бе тъмна и спокойна и не се мяркаше жива душа. Но той усещаше присъствието й. Тук ще се уредят дълговете му. Няма къде другаде. Бе я видял във водата от кулата, видя как тя се протяга към него. И сега отиваше при нея.

Когато подмина дървената постройка, която маркираше входа на плувната зона, филмът в главата му премина на бързи обороти. Образите му причиниха толкова силна и остра болка, че Кристиан се почувства така, сякаш някой разрязва корема му с нож. Принуди се да не й обръща внимание, да гледа напред.

Стъпи на първото стъпало и дървото се огъна под ботушите му. Вече нямаше връщаше назад и можеше да диша по-спокойно. Гледаше нагоре, докато се изкачваше. Стъпалата бяха хлъзгави от снега и той се държеше за парапета, взирайки се във върха на кулата и черното небе. Нямаше звезди. Той не заслужаваше звезди. Преполови пътя догоре и вече знаеше, че тя върви след него. Не се обърна да провери, но чуваше как стъпките й следват неговите. Същият ритъм, същата походка. Тя беше тук.

Щом стигна до най-горната платформа, Кристиан бръкна в джоба си и извади въжето, което бе взел със себе си от къщи. Въжето, което ще поеме тежестта и ще изплати дълга. Тя щеше да чака на стълбите, докато той върже и увие въжето и го закрепи за парапета. За миг се поколеба. Кулата беше разнебитена и стара, а дървото разядено от времето. Ами ако не издържи? Но присъствието й го успокои. Тя не би го оставила да се провали. Не и след толкова години чакане, през които бе подхранвала омразата си.

Когато приключи, застана с гръб към стълбите и отправи поглед към Фелбака. Обърна се чак когато почувства, че тя е застанала зад него.

В очите й нямаше радост. Само знанието, че най-накрая, след всичко случило се, Кристиан е готов да изкупи престъплението си. Тя бе все така красива, както си я спомняше. Косата й бе мокра и той се изненада, че не е замръзнала в този студ. Но при нея нищо не беше каквото очакваш. Нямаше как да бъде другояче с една русалка.

Последното, което видя, преди да направи крачка към морето бе синя рокля, която се развява на летния вятър.

– Как си? – попита Ерика, щом Патрик слезе по стълбите, още рошав след дрямката.

– Само съм малко изморен – отговори Патрик, но лицето му беше бледо.

– Сигурен ли си? Не изглеждаш много добре.

– Благодаря. И Паула каза същото. Ще ми се жените да спрат да ми натякват колко ужасно изглеждам. Започва да ми действа малко потискащо.

Той се усмихна, но все още изглеждаше, сякаш не се е събудил.

Патрик се наведе напред и улови Мая, която тичаше към него.

– Здравей, миличка. Ти поне смяташ ли, че татко изглежда добре? Че татко е най-красивият на света?

Той я погъделичка по корема и тя се разсмя.

– Мм – отвърна после и кимна дълбокомислено.

– Слава богу, най-накрая някой с добър вкус.

Той се обърна към Ерика и я целуна по устата. Мая хвана лицето му и сви малките си устни, давайки знак, че и тя иска да участва в раздаването на целувки.

– Седнете да се погушкате, аз ще донеса чай и сандвичи – каза Ерика и отиде в кухнята. – Между другото, Паула остави плик с материали за теб – викна тя, като се опита гласът й да прозвучи възможно най-безгрижно. – В антрето е.

– Благодаря! – провикна се Патрик в отговор и тя го чу как се изправя и тръгва към нея.

– Ще работиш ли довечера? – попита тя и погледна към него, докато наливаше вряла вода в две чаши, всяка с пакетче чай на дъното.

– Не, мисля тази вечер да я карам спокойно, да гушна милата си съпруга, да си легна рано, а утре сутринта да остана вкъщи и да прегледам всичко на спокойствие. В управлението понякога е същински цирк.

Той въздъхна, застана зад Ерика и я прегърна.

– Скоро няма да мога да те обгърна с ръце – промълви той и зарови лице във врата й.

– Да, чувствам се, сякаш всеки момент ще се пръсна.

– Притесняваш ли се?

– Ще излъжа, ако отрека.

– Ще си помагаме взаимно – каза той и я прегърна още по-силно.

– Да, знам. И Ана казва същото. Мисля, че този път ще мине по-добре, все пак знам какво да очаквам. Но пък сега са две наведнъж.

– Двойно щастие – усмихна се Патрик.

– Двойни грижи – каза Ерика и се обърна, за да може да го прегърне.

Което понастоящем не беше толкова лесно.

Затвори очи и допря буза до тази на Патрик. Чудеше се кой е най-добрият момент да му разкаже за екскурзията си до Гьотеборг и стигна до извода, че трябва да го направи още тази вечер. Но Патрик изглеждаше толкова изморен, пък и утре сутринта щеше да остане да работи вкъщи. Можеше да изчака дотогава. А и по този начин ще има време да свърши онова, което си бе наумила още когато изслуша касетата. Така да бъде. Ако първо успее да изрови нещо, което да е от значение, може би Патрик няма да се ядоса толкова, че се е намесила в разследването.

Всъщност не страдаше много от липсата на приятели. Имаше книгите си. Но колкото повече растеше, толкова повече му липсваше онова, което имаха другите. Общност, принадлежност, това да си един от групата. А той винаги бе сам. Единствената, която искаше да бъде с него, бе Алис.

Понякога го гонеха от автобуса до дома му. Ерик, Кенет и Магнус. Виеха от смях, докато тичаха след него по-бавно, отколкото можеха в действителност. Единствената им цел беше да го накарат да бяга.

– Размърдай се, проклет дебелак!

И той бягаше и се презираше, задето го прави. Вътрешно се надяваше, че ще стане чудо, че един ден просто ще престанат да го тормозят, ще го видят и ще разберат, че и той е някой. Но знаеше, че това е просто мечта. Никой не го виждаше. Алис не стигаше. Тя беше дебил. Така я наричаха момчетата, особено Ерик. Когато я видеше, започваше да заваля думите. Деебииил...

Алис често го чакаше, когато се прибираше с автобуса. Мразеше, когато прави така. Тя изглеждаше нормално, докато стоеше на спирката, с дългата си тъмна коса, вързана на конска опашка. Щастливите й сини очи се оглеждаха за него, докато младежите от гимназията в Танумсхеде слизаха от автобуса. Понякога чувстваше известна гордост, когато автобусът спре на спирката и той я види през прозореца. Дългокраката, тъмнокоса красавица беше негова сестра.

Но после винаги идваше мигът, в който слиза от автобуса и тя го вижда. Тръгваше към него с непохватните си движения, сякаш за ръцете и краката й са вързани невидими конци, които някой дърпа произволно. После викаше неясно името му и момчетата се заливаха от смях. „Дееебииил!“

Алис не разбираше нищо и от това го хващаше още по-голям срам. Тя просто се усмихваше щастливо и понякога им махаше. Тогава той се затичваше сам, без да го гонят, за да избяга от виковете на Ерик, които отекваха из квартала. Но никога не можеше да избяга от Алис. Тя си мислеше, че всичко е игра. Настигаше го без много усилия и понякога се мяташе засмяна на врата му с такава скорост, че той едва не падаше на земята.

В тези мигове я мразеше също толкова силно, както когато му отне мама с писъците си. Искаше да я удари по лицето, за да спре да го излага. Никога нямаше да го приемат като един от тях, докато Алис стои на спирката и го чака, вика името му и се мята на врата му.

Отчаяно искаше да бъде някой. Не само в очите на Алис.

19

Когато Ерика се събуди, Патрик спеше дълбоко. Часът беше седем и половина и Мая също дремеше, въпреки че обикновено се будеше още преди седем. Ерика не я свърташе. През нощта се буди на няколко пъти, мислейки за онова, което бе чула на записа. Нямаше търпение да дойде сутринта, за да може да направи нещо по въпроса.

Стана крадешком от леглото, облече се и слезе в кухнята, където сложи кафе. След като се зареди с нужната доза кофеин, погледна нетърпеливо часовника. Не беше невъзможно вече да са станали. А предвид факта, че в къщата има малки деца, беше даже вероятно.

Остави бележка на Патрик, в която с няколко неопределени фрази му обясняваше, че излиза, за да свърши някаква работа. Нека се почуди. Така и така като се върне, ще му разкаже всичко.

Десет минути по-късно беше в Хамбургсунд. Предварително се бе обадила на справки, за да провери къде живее сестрата на Сана, и сега веднага намери адреса. Къщата бе голяма, с фасада от варовикови тухли. Ерика затаи дъх, когато зави по дългата алея, минавайки между две близко разположени една до друга каменни колони. Излизането на заден ход щеше да е рисковано, но по-късно ще му мисли.

Вътре в къщата имаше движение и Ерика разбра с облекчение, че предположението й е било правилно. Бяха будни. Позвъни на звънеца и скоро чу някой да слиза по стълбите. Една жена, която сигурно бе сестрата на Сана, отвори вратата.

– Здрасти – каза Ерика и се представи. – Мислех да проверя дали Сана е будна. Искам да разменя няколко думи с нея.

Сестрата на Сана я изгледа с любопитство, но не й зададе въпрос.

– Разбира се, Сана и чудовищата са будни. Влизай.

Ерика пристъпи в антрето и окачи якето си. Последва сестрата нагоре по стръмното стълбище и се озова в нов коридор, където свиха вляво и се озоваха в голяма, открита стая, която служеше за кухня, трапезария и всекидневна.

Сана и момчетата закусваха заедно с още две деца, които явно бяха братовчедите им, момче и момиче, няколко години по-големи от синовете на Сана.

– Извинявайте, че ви прекъсвам закуската – каза Ерика и погледна към Сана. – Исках само да поговорим за малко.

Сана първоначално не понечи да се изправи. Застина с лъжицата пред устата, а в главата й като че се въртяха какви ли не мисли. Но после остави лъжицата и стана.

– Седнете долу на верандата, там ще сте на спокойствие – каза сестрата и Ерика кимна, преди да последва Сана надолу по стълбите.

На долния етаж минаха през още няколко стаи и стигнаха до остъклена веранда, която гледаше към поляната и малкия център на Хамбургсунд.

– Как сте? – попита Ерика, когато седнаха.

– Горе-долу. – Сана изглеждаше бледа и изпита, сякаш не беше спала достатъчно. – Момчетата през цялото време питат за баща си и не знам какво да им кажа. Не знам дори дали да не поговоря с тях за случилото се. Мисля днес да звънна на детски психиатър и да помоля за помощ.

– Звучи ми като добра идея – каза Ерика. – Но децата са силни. Могат да се справят с повече неща, отколкото си мислим.

– Да, сигурно е така.

Сана гледаше напред с празен поглед. После се обърна към Ерика.

– За какво искаш да говорим?

Както толкова пъти преди, Ерика не знаеше как да започне. Нямаше работа тук, нямаше причина, която да оправдава въпросите й. Водеше я единствено любопитството й. И загрижеността. Замисли се за миг. След това се наведе и извади рисунките от чантата си.

Той ставаше още по трети петли. Много се гордееше с това и го изтъкваше по всеки повод. „Човек не бива да се излежава и да тренира за старческия дом“, обичаше да казва доволно, след което обясняваше, че става най-късно в шест. Снаха му понякога го закачаше, задето си ляга едва в девет вечерта. „Това не е ли трениране за старческия дом?“, питаше с усмивка. Но той просто пренебрегваше с достойнство такива коментари. Важното бе, че използва целия ден.

След стабилна закуска с овесена каша сядаше в любимия си фотьойл и зачиташе внимателно вестника, докато навън бавно се разсъмваше. Когато приключеше, обикновено бе станало достатъчно светло за обичайната му сутрешна проверка. С годините тя се бе превърнала в навик.

И сега стана от фотьойла, взе бинокъла, който висеше окачен на пирон на стената, и седна пред прозореца. Къщата се намираше на високо, до църквата, и гледаше към рибарските бараки долу до брега, така че той имаше изглед към цялото пристанище. Вдигна бинокъла пред очите си и започна инспекцията си отляво надясно. Първо съседите. Да, те също бяха станали. Зимно време тук не се задържаха много хора, но за негов късмет в съседната къща живееха едни от целогодишните обитатели. Бонус беше, че дамата в семейството имаше навика сутринта да се разхожда по бельо. Беше на около петдесет, но имаше адски запазена фигура, отбеляза той и продължи нататък.

Празни къщи и още празни къщи. Някои бяха съвсем тъмни, други имаха от онова осветление с таймер, така че тук-там светеха лампи. Той въздъхна, както винаги. Беше ужасно как се променят нещата. Спомняше си времето, когато във всички къщи живееха хора и тук кипеше живот през цялото време. Сега летовниците бяха изкупили почти всичко и се появяваха само за три месеца в годината. После се връщаха у дома в града с подобаващ слънчев загар, който коментираха по партита и вечѐри чак до късна есен. „Да, нали имаме къща във Фелбака, там сме по цяло лято. Де да можехме да живеем там за постоянно, каква свобода, какво спокойствие. Човек наистина се отпуска.“ Това, естествено, бяха глупости. Не биха издържали и едно денонощие тук през зимата, когато всичко е затворено и притихнало и човек не може да лежи на скалите и да се пече.

Насочи бинокъла към площад „Ингрид Бергман“. Беше пуст. Наскоро чу, че на официалната уеб страница на Фелбака са сложили камера, така че човек може по всяко време да си пусне компютъра и да види какво се случва в селото. Обаче трябва да има много време за губене, ако това му доставя удоволствие, мислеше си той. Защото нямаше какво толкова да се види.

Премести бинокъла надясно, огледа Сьодра Хамнгатан, после мина покрай Йернбуден и се насочи към Брандпаркен. Спря за миг, за да се наслади на лодката на бреговата охрана, както обичаше да прави. Каква прелест! Винаги бе обичал лодки, а „Моята Луис“, както обикновено, блестеше красива до пристана. След малко продължи огледа, насочвайки се към Бадхолмен.

Винаги го налягаха спомени от младостта, когато видеше дървените постройки с висока ограда, които служеха за съблекални. Отделни за дамите и господата. Когато беше момче, с приятелите му винаги се опитваха да надникнат при дамите. Рядко имаха успех.

Сега гледаше към скалите и трамплина, който децата използваха толкова много през лятото. Продължи към кулата, която през последните години бе малко занемарена. Надяваше се, че няма да им хрумне да я съборят, а ще я реновират. Тя беше част от Фелбака.

Подмина кулата и се загледа над водата, по посока на остров Вальон, но се сепна и върна бинокъла обратно. Какво, за бога? Завъртя малко фокуса и пак се взря през окулярите, опитвайки се да види по-добре. Ако не бъркаше, от кулата висеше нещо. Нещо тъмно, което се люлееше на вятъра. Отново се загледа. Да не би хлапетата да си правеха шега и да бяха провесили оттам някоя кукла или нещо друго? Не можеше да види какво е точно.

Завладя го любопитство. Облече си връхните дрехи, напъха крака в обувките, на чиито подметки бе сложил шипове за сняг, и излезе навън. Беше забравил да поръси пясък по стълбите, така че се хвана здраво за парапета, за да не си падне на задника. Щом излезе на пътя, придвижването стана по-лесно и той забърза, доколкото смееше, към Бадхолмен.

Наоколо беше съвсем тихо. Докато минаваше покрай площад „Ингрид Бергман“, си помисли да махне на някоя кола да спре, стига да се появи такава, но се отказа. Нямаше нужда да създава суматоха, все пак можеше да се окаже, че не е нищо особено.

Щом наближи Бадхолмен, забърза още повече. Гледаше да си прави дълга разходка поне два пъти седмично, така че все още беше в що-годе добра форма. Въпреки това се бе задъхал сериозно, когато най-накрая стигна до дървените постройки.

Спря за миг, за да си поеме въздух. Или поне се престори, че това е причината. Истината бе, че имаше лошо предчувствие още откакто видя тъмния силует през бинокъла. Поколеба се, но после си пое дълбоко дъх и прекрачи входа на плувния комплекс. Още не смееше да погледне към кулата.

Вместо това гледаше в краката си и стъпваше внимателно по скалите, за да не падне и да си остане там. Но когато до кулата останаха само един-два метра, бавно вдигна очи и погледна нагоре.

Патрик се надигна сънено. Нещо бръмчеше. Огледа се и в първия миг не можа да се ориентира или да определи източника на звука, но накрая се събуди достатъчно и протегна ръка към мобилния си телефон. Беше оставил телефона на вибрация и той подскачаше ядосано на нощното шкафче, а дисплеят светеше в полумрака.

– Ало?

Разбуди се на мига и започна да се облича още докато държеше телефона и задаваше въпроси. Няколко минути по-късно бе напълно облечен и на път към входната врата, когато видя бележката от Ерика и осъзна, че тя наистина не бе лежала до него в леглото. Изруга и се втурна обратно горе. В стаята си Мая беше станала и си играеше спокойно на пода. Какво да прави сега? Не можеше да я остави сама вкъщи. Раздразнен, Патрик пробва да се свърже с Ерика, но телефонът продължи да звъни, докато не се включи гласовата й поща. Къде можеше да е отишла толкова рано сутринта?

Прекъсна разговора и вместо това набра номера на Ана и Дан. Ана вдигна и той си отдъхна с облекчение. Обясни й набързо ситуацията. После отиде в антрето и запристъпва нетърпеливо от крак на крак. На Ана й бяха необходими десет минути да скочи в колата и да дойде до тук.

– Не мога да насмогна на спешните ви повиквания. Първо разходката на Ерика до Гьотеборг вчера, а сега пък ти звъниш като на пожар.

Ана се засмя и влезе вътре, минавайки покрай Патрик. Той й благодари набързо и се втурна към колата. Чак когато седна зад волана, възприе коментара на Ана. Разходка до Гьотеборг? Вчера? Нищо не разбираше. Но това ще почака. Сега имаше други грижи.

Когато пристигна, наоколо вече беше лудница. Паркира колата пред лодката на бреговата охрана и се затича с малки крачки към острова. Турбьорн Рюд и експертите му вече бяха там.

Щом го видя, Йоста тръгна към него.

– Кога получихте сигнала? – попита Патрик.

Турбьорн и екипът му идваха от Удевала и не би трябвало да са пристигнали преди него. Нито пък Йоста и Мартин, които пътуваха от Танумсхеде. Защо не му се бяха обадили по-рано?

– Аника те търси няколко пъти сутринта. Както и снощи. Но не си отговорил.

Патрик извади телефона си от джоба, готов да покаже, че това не е вярно. Но щом погледна дисплея, видя, че има пет пропуснати повиквания. Три от вчера вечерта и две от тази сутрин.

– Знаеш ли защо ме е търсила вчера? – попита Патрик и се прокле, задето бе решил да изключи звука на телефона и просто да се отпусне за една вечер. Естествено, че нещо ще се случи точно когато за пръв път от цяла вечност си позволиш да не мислиш за работа.

– Нямам представа. Но сутринта те търси заради това тук.

Йоста посочи с ръка към върха на кулата и Патрик потръпна. Мъжът се люлееше на вятъра, увиснал на въже, вързано около врата му. В гледката имаше нещо първично и твърде драматично.

– По дяволите – каза той. Замисли се за Сана и децата, за Ерика. – Кой го е намерил?

Патрик опита да влезе в деловия си образ, да се скрие зад работата, която трябва да свърши, и да запрати мисълта за последствията някъде дълбоко в съзнанието си. В момента Кристиан не беше човек с жена и деца, приятели и живот. Трябваше да гледа на него просто като на жертва, загадка, която да бъде решена. Единственото, което Патрик си позволи, бе да отбележи, че нещо се е случило и неговата работа е да разбере какво.

– Мъжът ей там. Свен-Улов Рьон. Живее в бялата къща отсреща. – Йоста посочи към една от къщите на хълма, издигащ се над редицата рибарски бараки. – Явно има навика всяка сутрин да оглежда околността с бинокъла си. И така е забелязал, че от кулата виси нещо. Първо е помислил, че някакви деца са си направили шега, но щом отишъл да провери, видял, че трупът е истински.

– Той добре ли е?

– Малко е поразтърсен, естествено, но изглежда корав човек.

– Не го пускай, преди да съм поговорил с него – каза Патрик и тръгна към Турбьорн, който се занимаваше с отцепването на района около кулата.

– Напоследък ни отваряте доста работа – каза Турбьорн.

– Повярвай ми, бихме предпочели малко мир и спокойствие.

Патрик положи усилие и отново погледна към Кристиан. Очите му бяха отворени, а главата висеше малко неестествено, вероятно заради счупването на врата. Изглеждаше като че се взира във водата.

Патрик настръхна.

– Колко още трябва да виси там?

– Не много. Трябва само да направим снимки, преди да го свалим.

– Транспортът?

– На път е – каза Турбьорн отсечено.

Беше нетърпелив да се завърне към работата си.

– Правете какво трябва – каза Патрик и остави Турбьорн, който веднага се зае да дава инструкции на екипа си.

Патрик се отправи към Йоста и възрастния мъж, който изглеждаше измръзнал.

– Патрик Хедстрьом, от полицейско управление Танумсхеде – каза той и протегна ръка.

– Свен-Улов Рьон – отвърна мъжът и почти зае стойка мирно.

– Как се чувстваш? – попита Патрик и огледа лицето на мъжа, търсейки следи от шок.

Вярно, Свен-Улов Рьон беше малко пребледнял около носа, но иначе изглеждаше в съвсем добро състояние.

– Ами не беше много приятно – каза той бавно, – но като се прибера и изпия едно малко за подсилване, ще се оправя.

– Не искаш ли да говориш с лекар? – попита Патрик, при което мъжът срещу него придоби ужасено изражение.

Очевидно беше от онези възрастни мъже, които по-скоро биха си ампутирали ръката сами, отколкото да отидат на лекар.

– Не, не – каза той. – Няма нужда.

– Добре тогава – каза Патрик. – Знам, че вече си говорил с моя колега – той кимна към Йоста, – но ще можеш ли да разкажеш и на мен как си открил... мъжа на кулата.

– Ами виждаш ли, винаги ставам в ранни зори – каза Свен-Улов Рьон и разказа същата история, която Йоста предаде на Патрик преди малко, само че с малко повече подробности.

След като зададе няколко допълнителни въпроса, Патрик реши да прати Рьон вкъщи да се стопли.

– Е, Йоста. Какво означава това според теб? – попита той замислен.

– Първо трябва да разберем дали го е направил сам. Или е било също като... – той не довърши изречението, но Патрик разбра какво има предвид.

– Открихте ли следи от борба, съпротива или нещо такова? – провикна се Патрик към Турбьорн, който се спря по средата на стълбата, водеща към върха на кулата.

– Засега не. Но още не сме свършили кой знае какво – каза той. – Сега започваме със снимките. – Той размаха големия фотоапарат, който държеше в ръка. – После ще видим какво ще открием. Ще те държа в течение.

– Добре. Благодаря – отговори Патрик.

В момента нямаше много какво да направи. А и имаше още една работа, която бе длъжен да свърши.

Мартин Мулин се присъедини към тях, пребледнял както винаги, когато се намираше в близост до труп.

– Мелберг и Паула също пътуват насам.

– Чудесно – каза Патрик без особен ентусиазъм.

Йоста и Мартин знаеха, че не Паула е причина за безрадостния му тон.

– Какво искаш да направим? – попита Мартин.

Патрик си пое дъх и се опита да измисли план. Изкушаваше се да делегира задачата, от която самият той се боеше. Но чувството му за отговорност надделя и след още една дълбока въздишка, той каза:

– Мартин, изчакай Мелберг и Паула. Мелберг не го броим, той само ще се пречка на криминалистите. Но вземи Паула, обиколете всички къщи в близост до отбивката към Бадхолмен и разпитайте хората. Повечето имоти са празни, така че задачата не е неизпълнима. Йоста, ще дойдеш ли с мен да говорим със Сана?

Погледът на Йоста натежа.

– Разбира се, кога тръгваме?

– Веднага – каза Патрик.

Искаше да приключи по-бързо. За секунда се замисли дали да не звънне на Аника и да я попита защо го е търсила снощи. Но това можеше да почака. Сега нямаше време.

Докато се отдалечаваха от Бадхолмен, и двамата положиха усилие да не се обърнат и погледнат фигурата, която продължаваше да се люлее на вятъра.

– Не разбирам. Кой може да ги е пращал на Кристиан?

Сана гледаше объркано рисунките, които лежаха на масата пред нея. Пресегна се и взе една от тях, а Ерика се зарадва, че се е сетила да постави всяка рисунка в отделен найлонов джоб, така че да могат да се разглеждат, без евентуалните улики да бъдат унищожени.

– Не знам. Надявах се ти да имаш някаква теория.

Сана поклати глава.

– Нямам представа. Къде ги намери?

Ерика разказа за посещението си до стария апартамент на Кристиан в Гьотеборг и за Янос Ковач, който й бе казал за писмата.

– Защо се интересуваш толкова от живота на Кристиан?

Сана я погледна въпросително.

Ерика се замисли за миг как да обясни постъпката си. Самата тя не беше наясно с отговора.

– Още откакто чух за заплахите, се притеснявам за него. И понеже аз съм си аз, не мога просто да оставя нещата така. А Кристиан нищо не казва, затова започнах да се ровя сама.

– Показа ли ги на Кристиан? – попита Сана, взе още една рисунка и я заразглежда внимателно.

– Не, исках първо да говоря с теб. – Тя замълча за момент. – Какво знаеш за миналото на Кристиан? За детството и семейството му.

Сана се усмихна тъжно.

– Почти нищо. Представа си нямаш. Никога не съм срещала друг човек, който да споделя толкова малко неща. За всичко, което съм искала да разбера за родителите му, къде са живели, какъв е бил като малък, кои са били приятелите му, за всички тези неща, за които си говорят двама души, когато се опознават, Кристиан винаги си мълчи. Казвал ми е, че родителите му са починали, че няма братя или сестри, че детството му е било като на всички останали и че няма нищо интересно за разказване.

Сана преглътна тежко.

– Не ти ли се струва странно? – попита Ерика и в гласа й не можа да не се промъкне нотка на съчувствие.

Виждаше как Сана се бори да не заплаче.

– Обичам го. А той винаги се дразни, когато го разпитвам, затова престанах. Исках само... исках само да остане при мен.

Тя прошепна последните думи, вперила поглед в скута си.

На Ерика й се прииска да седне до нея и да я прегърне. Изведнъж осъзна колко млада и ранима е. Едва ли беше лесно да си част от такава връзка, постоянно да се чувстваш в неравностойно положение. Ерика разбираше какво казва Сана между редовете. Обичаше Кристиан, но той никога не бе изпитвал същото.

– Значи, не знаеш коя би могла да бъде малката фигура до Кристиан? – попита Ерика меко.

– Нямам идея, но това трябва да са детски рисунки. Може би той има деца, за които не знам?

Засмя се, но смехът заседна в гърлото й.

– Не си вади прибързани заключения.

Ерика изведнъж се притесни, че само влошава състоянието на Сана, която беше на ръба на нервен срив.

– Няма, но и аз се чудя. Питала съм го хиляди пъти, откакто започнаха да пристигат писмата, а той само повтаря, че не знае кой ги праща. Но не съм сигурна дали му вярвам.

Тя прехапа устни.

– Не е ли споменавал бивши приятелки или нещо такова? Някоя жена, която е била част от живота му?

Ерика разбираше, че е твърде настоятелна, но може би Кристиан е казал нещо през годините, което е останало дълбоко заровено в подсъзнанието на жена му.

Сана поклати глава и се засмя горчиво.

– Повярвай ми, щях да си спомня, ако е споменавал друга жена. Даже си мислех...

Тя се спря, сякаш съжаляваше, че е започнала изречението.

– Какво си си мислела? – попита Ерика, но Сана отби въпроса.

– Не, нищо. Просто глупава мисъл. Може да се каже, че имам проблем с ревността.

Това не е толкова странно, помисли си Ерика. Да живееш толкова години с непознат, да обичаш, без да те обичат. Нищо чудно, ако станеш ревнив. Но не каза нищо. Вместо това реши да насочи разговора към онова, което занимаваше мислите й още от вчера.

– Разговаряла си с една от колежките на Патрик. Паула Моралес.

Сана кимна.

– Тя беше много мила. Йоста също ми допадна. Той ми помогна да измия децата. Помолй Патрик да му благодари от мое име. Мисля, че вчера не се сетих да го направя.

– Ще му предам – каза Ерика и направи кратка пауза, преди да продължи: – Струва ми се, че Паула не е разбрала съвсем една подробност от разговора ви.

– Откъде знаеш? – попита Сана изненадана.

– Паула е записала разговора и Патрик го прослуша снощи у дома, а аз не можах да не чуя.

– Аха – каза Сана и, изглежда, прие невинната лъжа. – И какво е това, което...?

– Ами ти спомена, че на Кристиан не му е било леко. И ми прозвуча, сякаш имаш нещо конкретно предвид.

Лицето на Сана застина. Тя се заигра с ресните на покривката, избягвайки погледа на Ерика.

– Не знам за какво...

– Сана – примоли се Ерика. – Сега не е моментът да мълчиш и да пазиш тайни, за да предпазиш някого, за да защитиш Кристиан. Цялото ти семейство е в опасност, и не само то, но можем да предотвратим и други хора да ги сполети съдбата на Магнус. Не знам какво е това, което не искаш да споделиш, нито защо. Може изобщо да не е свързано с разследването и се обзалагам, че именно така ти се струва. Иначе щеше да разкажеш, убедена съм. Особено след случилото се с децата вчера. Но можеш ли да си абсолютно сигурна?

Сана гледаше през прозореца, към някаква далечна точка, отвъд къщите, по посока на замръзналото море. Дълго време мълча и Ерика реши да не се обажда, а да я остави да приключи вътрешната си борба.

– Намерих рокля на тавана. Синя рокля – каза Сана накрая.

После продължи да разказва. За това как се е опълчила на Кристиан, за гнева и несигурността си. И за това, което най-накрая бе споделил с нея. За ужаса.

Когато приключи, Сана се сви, като че беше напълно изчерпана. Празна. Ерика стоеше неподвижно и се опитваше да смели чутото. Но беше невъзможно. Някои неща просто бяха непонятни за човешкия ум. Единственото, което можа да направи, бе да протегне ръка и да я положи върху тази на Сана.

За първи път Ерик усети, че го обзема паника. Кристиан бе мъртъв. Висеше от кулата в Бадхолмен и се поклащаше като парцалена кукла.

Една жена полицай му позвъни да му съобщи. Предупреди го да внимава и му каза, че може да се обади в полицията по всяко време. Той й благодари и отвърна, че няма да се наложи. Не можеше да се сети кой е по петите им, ако ще животът му да зависеше от това. Но не смяташе да седи и чака да дойде неговият ред. И този път щеше да поеме контрола, да упражни властта си.

По ризата му се появиха потни петна като доказателство, че не е толкова спокоен, колкото се опитва да си втълпи. Продължаваше да държи телефона в ръка и с тромави пръсти набра номера на мобилния на Кенет. Чуха се пет сигнала, после се включи гласовата поща. Ядосан, Ерик прекъсна разговора и хвърли мобилния на бюрото. Опита се да си наложи да действа рационално и да премисли всичко, което трябва да свърши.

Телефонът звънна. Той се стресна и погледна дисплея. Кенет.

– Ало?

– Не мога да вдигам директно – каза Кенет. – Трябва ми помощ, за да си сложа слушалката. Не мога да държа телефона в ръка – поясни той без самосъжаление в гласа.

За секунда Ерик си помисли, че може би трябваше да си направи труда да посети колегата си в болницата. Или поне да му прати цветя. Е, не можеше да мисли за всичко, а и в офиса трябваше да има човек. Кенет сигурно проявяваше разбиране.

– Как си? – попита той, все едно наистина се интересуваше.

– Добре – отговори Кенет кратко.

Познаваше Ерик и сигурно се досещаше, че не му се обажда, защото се е загрижил за него.

– Имам лоши новини.

Беше най-добре да мине направо на въпроса. Кенет мълчеше и изчакваше продължението.

– Кристиан е мъртъв – каза Ерик и подръпна яката на ризата си. Продължаваше да се поти. Вече дори ръката, с която държеше телефона, бе влажна. – Току-що разбрах. Виси от кулата в Бадхолмен.

Мълчание.

– Ало? Чуваш ли какво ти казвам? Кристиан е мъртъв. Полицайката, с която говорих, не пожела да каже нищо повече, но и идиот би се досетил, че става дума за същата откачалка, която забърка цялата тази каша.

– Да, тя е – каза Кенет накрая с ледено спокойствие.

– Какво имаш предвид? Знаеш ли кой е бил?

Ерик почти крещеше. Да не би Кенет да знае кой е извършителят, но да си мълчи? На Ерик му идеше да го убие. Освен ако някой не го изпревареше.

– Ние сме следващите.

Зловещото спокойствие в гласа му накара Ерик да настръхне. За момент се зачуди дали Кенет не си е ударил главата при падането.

– Ще бъдеш ли така любезен да ме просветлиш?

– Теб сигурно ще те остави за накрая.

Ерик едва се удържа да не тресне мобилния телефон в масата.

– И кой е това?

– Наистина ли не си разбрал? Толкова много хора ли си наранил, че да не се сещаш за нея? При мен беше лесно, тя е единственият човек, на когото някога съм навредил. Не знам дали Магнус е знаел, че тя е по петите му. Но знам, че той страдаше. На теб това не ти се е случвало, нали, Ерик? Никога не си страдал, не си лежал в леглото, без да можеш да заспиш заради стореното.

Гласът на Кенет не звучеше разстроено или обвинително, беше все така сдържан.

– За какво говориш? – изръмжа Ерик, докато мислите препускаха в главата му.

Блед спомен, образ, лице. Нещо започна да се пробужда. Нещо, което бе заровил толкова дълбоко, че никога да не излезе обратно на повърхността. Стисна здраво телефона. Възможно ли беше да...?

Кенет не каза нищо, не бе необходимо. Нито имаше нужда Ерик да изрича на глас, че се е досетил. Мълчанието му говореше вместо него. Без да каже довиждане, той прекъсна разговора, като се помъчи заедно с това да прогони и знанието, което му натрапваше Кенет.

След това отвори пощата си и бързо се захвана с това, което трябваше да направи. Вече нямаше много време.

Още щом разпозна колата на Ерика на алеята пред къщата, Патрик изпита чувство на тревога. Ерика имаше навика да се бърка в неща, които не я засягат, и макар че многократно се бе възхищавал на любопитството на жена си и на резултатите, които постига, не му харесваше, когато тя се меси в работата на полицията. Искаше му се да предпази Ерика, Мая и още неродените близнаци от злото по света. Но това не беше лесна работа, поне по отношение на съпругата му. Тя отново и отново се озоваваше в центъра на събитията и той се досети, че вероятно се е замесила и в това разследване без знанието му.

– Това не е ли колата на Ерика? – каза Йоста лаконично, когато свиха по алеята и паркираха зад бежовото волво.

– Тя е – отвърна Патрик.

Йоста не зададе повече въпроси, а се задоволи с вдигане на вежди.

Нямаше нужда да звънят. Сестрата на Сана вече бе отворила входната врата и ги чакаше с притеснено изражение.

– Случило ли се е нещо?

Около устата й имаше напрегнати бръчици.

– Бихме искали да говорим със Сана – каза Патрик, без да отговори на въпроса й.

Щеше му се и този път Лена да е с тях, но когато й се обади, тя беше навън, а Патрик не искаше да отлага посещението.

Бръчките около устата й се увеличиха, но сестрата на Сана отстъпи встрани и ги пусна.

– Тя е на верандата – каза тя и посочи.

– Благодаря. – Патрик я погледна. – Дали ще можеш да задържиш децата настрана за малко?

Тя преглътна.

– Да, ще се погрижа.

Намериха пътя до верандата и Сана и Ерика вдигнаха глави, щом ги чуха да идват. Ерика го погледна виновно и Патрик й показа с жест, че ще говорят по-късно. После седна до Сана.

– За жалост, имам да ти съобщя нещо много лошо – каза той със спокоен глас. – Тази сутрин намериха Кристиан мъртъв.

Тя се задъха и очите й се насълзиха.

– Засега не знаем нищо повече. Но правим всичко възможно, за да разберем какво се е случило – добави той.

– Как...?

Цялото тяло на Сана започна да трепери неконтролируемо.

Патрик се поколеба, без да знае как да се изрази.

– Открит е обесен. От кулата в Бадхолмен.

– Обесен?

Тя дишаше на пресекулки и Патрик я хвана за ръката, опитвайки се да я успокои.

– Засега знаем само това.

Тя кимна. Погледът в очите й бе като стъклен. Патрик се обърна към Ерика и каза тихо:

– Можеш ли да смениш сестра й? Помоли я да слезе, а ти се погрижи за децата.

Ерика веднага се изправи. Погледна към Сана, преди да влезе вътре, и веднага след това откъм стълбите се чуха стъпки. Патрик благодари мислено на Йоста, който предвидливо стана и отиде да пресрещне сестрата, за да може да й съобщи за случилото се в коридора, без да се налага Сана да го чуе за втори път.

След малко сестра й влезе, седна до Сана и я прегърна. Двете продължиха да седят така, докато Патрик ги питаше дали да позвъни на някого, дали искат да говорят със свещеник. Всички обичайни въпроси, към които се придържаше, за да не рухне при мисълта, че на горния етаж има две малки момчета, изгубили баща си.

Но вече трябваше да тръгва. Имаше работа. Работа, която вършеше и за тях. Преди всичко за тях. Именно жертвите и техните близки виждаше пред себе си, когато седеше в управлението и в продължение на дълги часове се опитваше да разрешава случаите, някои по-лесни, други по-сложни.

Сана плачеше неутешимо и той погледна сестра й. Тя кимна едва забележимо в отговор на неизречения му въпрос и той се изправи.

– Сигурна ли си, че не искате да се обадим на някого?

– Ще звънна на мама и татко веднага щом мога – каза сестрата.

Въпреки че беше пребледняла, тя излъчваше спокойствие и Патрик почувства, че няма проблем да ги остави сами.

– Можеш да ни се обадиш по всяко време, Сана – каза той и се спря на вратата. – А ние...

Не беше сигурен какво обещание е готов да даде. Защото най-лошото, което можеше да сполети полицай, разследващ убийство, вече започваше да се случва и с него. Беше на път да изгуби надежда. Надеждата, че някога ще открият кой стои зад всичко това.

– Не забравяй рисунките – каза Сана, подсмърчайки, и посочи към листовете, които лежаха на масата.

– Какво е това?

– Ерика ги донесе със себе си. Някой ги е пращал на стария адрес на Кристиан в Гьотеборг.

Патрик зяпна рисунките, след което внимателно ги събра. С какво се е захванала пак Ерика? Трябваше да говори с жена си възможно най-скоро. Това тук изискваше сериозно обяснение. Същевременно не можеше да отрече, че гледа рисунките с известно нетърпение. Ако се окажеха важни, това щеше да е поредният път, когато Ерика се натъква на улика от решаващо значение.

– Напоследък много често се правиш на детегледачка – каза Дан и влезе в дома на Ерика и Патрик.

Малко по-рано се бе обадил на Ана по мобилния и щом тя му обясни къде е отишла, той се отправи към Селвик.

– Така е, не знам с какво се е захванала Ерика и не съм сигурна, че искам да знам – каза Ана, отиде при Дан и погледна нагоре, за да получи целувка.

– Значи, нямат нищо против, че се натрапвам в къщата им? – попита Дан и за малко да бъде съборен на земята от Мая, която се хвърли към него.

– Здрасти, малката! Как е момичето ми? Нали си моето момиче? Не си си намерила някой друг? – попита я Дан сериозно.

Мая така се засмя, че остана без дъх. След това потърка носа си в неговия, което той прие за потвърждение, че не е изгубил високата си позиция.

– Разбра ли какво се е случило? – попита Ана и изведнъж придоби сериозно изражение.

– Не, какво? – каза Дан, докато вдигаше и спукаше Мая във въздуха.

Като се има предвид ръста му, пътуването нагоре-надолу беше дълго, за голяма радост на Мая.

– Не знам къде е Ерика, но Патрик отиваше към Бадхолмен. Намерили са Кристиан Тюдел обесен там сутринта.

Дан спря движението по средата и Мая увисна с главата надолу. Помисли си, че това е част от играта и се засмя още по-високо.

– Какво говориш? – каза Дан и бавно остави Мая на пода.

– Не знам нищо повече от това, което ми каза Патрик, преди да изхвърчи навън. Но Кристиан е мъртъв.

Ана не познаваше Сана Тюдел много добре, но я засичаше от време на време, както става, когато живееш във Фелбака. Представи си лицата на двете малки момчета.

Дан седна тежко до кухненската маса, а Ана опита да прогони картините, които изникваха в ума й.

– По дяволите – каза той, взирайки се през прозореца. – Първо Магнус Шелнер, а сега Кристиан. И Кенет Бенгтсон, който е в болница. Патрик сигурно е затънал до гуша.

– Да – каза Ана и наля сок на Мая. – Но не може ли да говорим за нещо друго?

Тя винаги се разстройваше, когато се случи нещо лошо, а бременността увеличаваше чувствителността й стократно. Не можеше да понесе да слуша, че на някого му е тежко.

Дан долови сигналите и я придърпа към себе си. Затвори очи, сложи ръка на корема й и разпери пръсти.

– Скоро, любов моя. Той скоро ще е при нас.

Ана грейна. Всеки път, когато се замислеше за детето, се чувстваше така, сякаш не можеше да я застигне нищо лошо. Обичаше Дан нечувано много, а в корема й бе детето, което ги обединяваше. Това я изпълваше с такова щастие, че й идеше да се пръсне. Погали главата на Дан и зашепна, долепила уста до косата му:

– Трябва да спреш да наричаш бебето „той“. Според мен тук вътре има малка принцеса. Ритниците са като на балерина – подразни го тя.

След три момичета, Дан копнееше за момченце. Но Ана знаеше, че ще е безкрайно щастлив и в двата случая. Нали беше тяхното дете.

Патрик остави Йоста в Бадхолмен. След известен размисъл той потегли към къщи. Трябваше да говори с Ерика. Да разбере какво знае тя.

Пое си дълбоко дъх, когато влезе през вратата. Ана още беше там и той не искаше да я въвлича в спора с Ерика. Тя имаше дразнещия навик винаги да се съюзява със сестра си, а той не искаше двама опоненти в отсрещния ъгъл на ринга. След като благодари на Ана – и на Дан, който също се беше появил, – той им намекна достатъчно ясно, че иска да ги оставят насаме. Ана се усети и повлече Дан със себе си, макар че той първо трябваше да се пребори с Мая, която не искаше да го остави да си тръгне.

– Предполагам, че Мая няма да ходи на детска градина днес – каза Ерика весело и си погледна часовника.

– Какво правеше при Сана Тюдел? И какво си правила в Гьотеборг вчера? – попита Патрик остро.

– Ами аз...

Ерика наклони глава в опит да си придаде сладък вид, доколкото бе възможно. След като не предизвика реакция от страна на Патрик, тя въздъхна и разбра, че най-добре ще е да си признае. Така и така мислеше да разкаже всичко, просто Патрик я бе изпреварил.

Седнаха до кухненската маса. Патрик скръсти ръце пред себе си и я погледна строго. Ерика се позамисли, докато реши откъде да започне.

Разказа му как се е чудила защо Кристиан никога не говори за миналото си, как е решила да го проучи и е отишла в Гьотеборг, в апартамента, където е живял, преди да се премести във Фелбака. Разказа му за милия унгарец, за писмата, които Кристиан така и не е получил, защото не е оставил адрес за връзка. После си пое дълбоко въздух и му каза как тайно е прочела материалите от разследването и не е устояла на изкушението да изслуша касетата. Как е чула нещо, което се загнездило в ума й, и как е почувствала, че трябва да го разнищи. Оттам и посещението при Сана сутринта. После му предаде историята, която Сана бе споделила с нея. За синята рокля и за другото, което бе твърде чудовищно, за да бъде проумяно. Когато приключи, Ерика беше останала без дъх и едва смееше да погледне Патрик, който не бе помръднал и на милиметър, докато тя говореше.

Той дълго време не каза нищо и тя преглътна, подготвяйки се за най-голямото мъмрене в живота си.

– Исках само да ти помогна – добави тя. – Напоследък изглеждаш толкова изморен.

Патрик се изправи.

– Ще говорим за това по-късно. Трябва да отида до управлението. Ще взема рисунките с мен.

Той тръгна и Ерика дълго гледа след него. За първи път, откакто бяха заедно, Патрик не я целуна, преди да излезе от къщи.

Не беше типично за Патрик да не се обажда. Аника се опитваше да се свърже с него още от вчера, но щом се включеше телефонният секретар, тя казваше на Патрик само да й се обади. Искаше да му каже лично за това, което откри. Когато Патрик най-накрая се появи в управлението и Аника видя изтощеното му изражение, тя отново се притесни. Паула й каза, че му е наредила да си остане вкъщи и да се посъвземе и Аника аплодираше наум постъпката й. В последно време многократно си бе мислила да стори същото.

– Търсила си ме – каза Патрик и влезе в стаичката й.

Тя се завъртя на стола.

– Да, а ти не побърза да отговориш на обажданията ми – отвърна тя и го погледна над рамката на очилата си за работа с компютър. Интонацията й не беше укорителна, а единствено загрижена.

– Знам – каза Патрик и седна на стола за посетители до стената. – Малко ми беше нанагорно.

– Трябва да се грижиш за себе си. Имам една приятелка, която преди няколко години получи синдром на професионално прегаряне и още не се е възстановила напълно. Трудно е да се изкатериш обратно, ако удариш дъното.

– Да, знам – отговори Патрик. – Но няма такава опасност. Просто имам много работа.

Той прокара ръка през косата си и се наведе напред, облегнал лакти на коленете си.

– За какво си ме търсила?

– Приключих с проучването на Кристиан – каза тя и млъкна. Чак сега се сети къде е бил Патрик сутринта. – Как мина, между другото? – попита тя тихо. – Как го прие Сана?

– Как се приема такова нещо? – отвърна Патрик.

После й кимна, давайки й знак да продължи и показвайки, че не му се говори за посещението при Сана.

Аника прочисти гърло.

– Окей, най-напред, Кристиан го няма в нашия регистър. Никога не е бил обвиняван или подозиран в нещо. Преди да дойде във Фелбака, е живял няколко години в Гьотеборг. Посещавал е тамошния университет, после е учил дистанционно за библиотекар. Библиотекарският курс е бил организиран от училище в Бурос.

– Мм... – каза Патрик леко нетърпеливо.

– Продължаваме нататък. Никога не е бил женен и няма други деца, освен тези със Сана.

Аника замълча.

– Това ли е всичко?

Патрик не можа да скрие разочарованието си.

– Не, още не съм стигнала до интересното. Бързо разбрах, че Кристиан е останал сирак на тригодишна възраст. Роден е в Тролхетан, между другото, и е живял там, когато майка му починала. Баща му никога не е бил част от семейството. Реших да се поразровя в тази история.

Тя взе един лист и зачете. Сега Патрик слушаше внимателно и Аника видя как се опитва да навърже новата информация с малкото, което вече знаеше.

– Значи, е взел името на майка си, когато е навършил осемнайсет – каза Патрик. – Тюдел.

– Да, за нея също има доста информация.

Тя му подаде един лист, който Патрик прочете бързо, нетърпелив да стигне до отговорите.

– Има няколко нишки, които си струва да бъдат разплетени – каза Аника, щом видя ентусиазма на Патрик.

Тя обичаше да дълбае, да се рови в регистри и да проучва мъничките детайли, които впоследствие образуваха цялостна картина. В най-добрия случай тази картина се оказваше от полза за разследването.

– Да, и знам откъде да започна – каза Патрик и се изправи. – От една синя рокля.

Аника се загледа учудена след него, когато той излезе. За какво говореше, за бога?

Сесилия не се изненада, когато отвори вратата и видя кой стои отвън. Това можеше да се очаква. Фелбака беше малка и накрая тайните винаги излизаха наяве.

– Влез, Луис – каза тя и пристъпи встрани, като устоя на импулса да сложи ръка на корема си.

Бе придобила този навик, след като получи потвърждение, че е бременна.

– Ерик не е тук, надявам се? – попита Луис.

Сесилия долови ясно завалянето на думите и за миг изпита чувство на състрадание. Сега, след като увлечението й бе отминало, тя започваше да разбира какъв ад трябва да е да живееш с Ерик. Сигурно и тя би се обърнала към бутилката, ако беше на мястото на Луис.

– Не, не е тук. Влизай – повтори тя и тръгна към кухнята.

Луис я последва. Бе елегантно облечена, както обикновено, със скъпи дрехи с класическа кройка и дискретни златни бижута. Сесилия се почувства опърпана в домашните си дрехи. Първата й клиентка щеше да дойде в салона чак в един, така че тя си бе позволила да прекара сутринта, мързелувайки вкъщи. Освен това постоянно й беше лошо и не успяваше да поддържа обичайното си темпо.

– Имал е толкова жени. Накрая на човек му писва.

Сесилия се обърна изненадана към Луис. Не очакваше такова въведение. Беше готова по-скоро за гняв и обвинения. Но Луис изглеждаше просто тъжна. Щом седна до нея, Сесилия забеляза пукнатините в елегантната й фасада. Косата й нямаше блясък, а ноктите й бяха нагризани и с олющен лак. Блузата й бе закопчана накриво, а от едната страна излизаше от панталона.

– Казах му да върви по дяволите – каза Сесилия и думите я накараха да се почувства добре.

– Защо? – Луис звучеше апатично.

– Получих от него каквото исках.

– Какво е то?

Луис я гледаше с празен и разсеян поглед. Сесилия внезапно почувства такава благодарност, че се задъха. Никога нямаше да бъде като Луис, беше по-силна от нея. Но може би и Луис е била силна някога. Може би е била изпълнена с очаквания и желание всичко да е наред. Надеждите й вече ги нямаше. Бяха останали само виното и годините, изпълнени с лъжи.

За миг Сесилия си помисли да я излъже или поне да не й каже истината веднага. След време щеше да стане очевидно. Но после осъзна, че трябва да й разкаже. Не можеше да лъже жена, изгубила всичко имащо смисъл.

– Бременна съм. Детето е от Ерик – каза тя и за миг настана тишина. – Заявих му ясно, че желая да ми помага единствено с пари. Заплаших го, че ще ти кажа.

Луис изсумтя. После започна да се смее. Смехът й се засили, ставайки все по-писклив. По лицето й започнаха да се стичат сълзи, а Сесилия я наблюдаваше с интерес. Не беше очаквала и тази реакция. Луис наистина бе пълна с изненади.

– Благодаря – каза Луис, когато смехът й утихна.

– За какво ми благодариш? – учуди се Сесилия.

Винаги бе харесвала Луис. Просто не я харесваше дотолкова, че да не чука мъжа й.

– За ритника в задника. Точно от това имах нужда. Виж ме на какво приличам.

Тя погледна надолу и едва не скъса копчетата на блузата си в настървен опит да ги закопчае както трябва. Пръстите й трепереха.

– Моля – каза Сесилия и не можа да не се позасмее на комичната ситуация. – Какво мислиш да правиш?

– Същото като теб. Да му кажа да върви по дяволите – отговори Луис категорично.

Погледът й вече не беше празен. Чувството, че все още разполага с живота си, надделя над отчаянието.

– Само гледай първо да се погрижиш за финансовото си състояние – каза Сесилия сухо. – Вярно, че бях много хлътнала по Ерик, но знам що за човек е. Би те оставил без пукнат грош, ако го напуснеш. Хората като него не могат да приемат някой да ги зареже.

– Не се притеснявай. Ще се постарая да извлека максимума – каза Луис и напъха вече правилно закопчаната си блуза в панталона.

– Как изглеждам? Разтекъл ли се е гримът ми?

– Малко. Чакай, ще ти помогна.

Сесилия се изправи, взе малко домакинска хартия, намокри я на мивката и застана пред Луис, след което започна внимателно да бърше грима от бузите й. Спря по средата на едно движение, щом усети ръката на Луис върху корема си. В началото двете замълчаха, после Луис прошепна:

– Надявам се да е момче. Момичетата винаги са искали братче.

– Да му се не знае – каза Паула. – Това е едно от най-отвратителните неща, които съм чувала.

Патрик й бе разказал какво е научила Ерика от Сана и сега Паула му хвърли бърз поглед от шофьорското място. След вчерашното разминаване със смъртта тя не възнамеряваше да го остави да седне зад волана, преди да придобие малко по-отпочинал вид.

– Но това какво общо има с разследването? Оттогава са минали доста години.

– Да, трийсет и седем, по-точно. И не знам дали има връзка, но изглежда всичко се върти около Кристиан. Смятам, че отговорът е в миналото му и че там се крие връзката с останалите трима. Ако изобщо има такава – добави той. – Може би са просто невинни наблюдатели, които са били въвлечени, защото са се намирали в близост до Кристиан. Именно това трябва да разберем и най-добре да започнем от началото.

Паула изпревари един камион с висока скорост и за малко да изпусне отклонението към Тролхетан.

– Сигурна ли си, че не искаш аз да карам? – попита Патрик тревожно, хванал се за дръжката.

– Не, сега ще видиш на мен какво ми е – засмя се Паула. – След вчера вече ти нямам доверие. Успя ли да си починеш, между другото?

Тя го погледна, докато даваше газ на минаване през едно кръгово кръстовище.

– Всъщност да – отговори Патрик. – Поспах няколко часа, после прекарах спокойна вечер с Ерика. Беше много хубаво.

– Трябва да се грижиш за себе си.

– Да, точно това каза и Аника преди малко. Спрете да бдите над мен като квачки – каза Патрик.

Погледът на Паула блуждаеше между свалената от интернет карта и табелите край пътя. Вниманието й се отклоняваше и за малко да прегази един велосипедист, който се появи от дясната страна на колата.

– Дай картата на мен. Онова за жените и вършенето на няколко неща едновременно очевидно не е вярно – ухили се Патрик.

– Внимавай какво говориш – отвърна Паула, но не изглеждаше твърде обидена.

– Завий надясно. Наближаваме – каза Патрик. – Това ще е интересно. Явно още пазят документите, а жената, с която разговарях по-рано, знаеше точно за кой случай говоря. Такова нещо не се забравя лесно.

– Добре че всичко мина гладко с прокурора. Иначе може да е доста мъчно да получиш достъп до такива документи.

– Да – съгласи се Патрик, гледайки съсредоточено в картата.

– Там – каза Паула и посочи към сградата, която помещаваше социалните служби в Тролхетан.

Няколко минути по-късно ги поканиха в кабинета на жената, с която Патрик бе говорил по телефона, Ева-Лена Скуг.

– Да, мнозина си спомнят тази история – каза тя и сложи на бюрото папка с пожълтели корици. – Минаха толкова години, но тези неща остават в паметта.

Тя приглади кичур сива коса. С дългата си коса, прибрана в твърде прилежен кок, се вписваше идеално в стереотипа на учителка.

– Някой имал ли е представа, че ситуацията е била толкова лоша? – попита Паула.

– И да, и не. Пристигали са известия и сме направили... – Тя отвори папката и прокара пръст по най-горната страница. – Направили сме две домашни посещения.

– Но не сте видели нищо, което да доведе до намеса от ваша страна? – обади се Патрик.

– Трудно е за обяснение, но тогава времената бяха други – каза Ева-Лена Скуг и въздъхна. – Днес бихме се намесили много по-рано, но тогава... ами чисто и просто не бяхме наясно как е най-добре да се действа. Състоянието й очевидно се е влошавало периодично и по всяка вероятност посещенията са се случили в моменти, когато се е чувствала по-добре.

– Не е ли имало роднини или приятели, които да реагират? – учуди се Паула.

Беше й трудно да проумее как може да се случи нещо такова, без никой да разбере.

– Не е имало други членове на семейството. Нито приятели, според мен. Те са живели доста изолирано и затова нещата са се стекли така. Ако не е била миризмата... – Тя преглътна и сведе поглед. – Оттогава имаме голям напредък. Днес това не може да се случи.

– Да се надяваме – каза Патрик.

– Разбирам, че материалите ви трябват във връзка с разследване на убийство – каза Ева-Лена Скуг и плъзна папката към тях. – Но ще подходите внимателно, нали? Обикновено не предоставяме такава информация на външни лица, освен при извънредни обстоятелства.

– Ще сме крайно дискретни. Обещавам – каза Патрик. – И съм сигурен, че документите ще ни помогнат в разследването.

Ева-Лена Скуг го погледна със зле прикрито любопитство.

– Какво общо може да има? Нали са минали толкова години?

– Не мога да разкрия това – отговори Патрик.

Истината беше, че няма никаква представа. Но трябваше да започне отнякъде.

– Мамо?

Той отново се опита да я разтърси, но тя продължаваше да лежи неподвижно. Не знаеше откога е така. Беше само на три и още не познаваше часовника. Но навън се стъмни на два пъти. Двамата с мама не обичаха тъмното и обикновено спяха на включена лампа. Щом в апартамента стана твърде тъмно, той отиде и светна лампата сам. После се сгуши до нея. Обичаха да спят така, плътно, плътно един до друг. Той притисна силно лице към мекото й тяло. В мама нямаше нищо ръбесто, нищо, което стърчи или убива. Само мекота, топлина и сигурност.

Но тази нощ тя не беше топла. Той я побутна и се притисна още по-близо до нея, но тя не реагира. После отиде и извади второ одеяло от шкафа, въпреки че го беше страх да стъпи на пода, докато е тъмно. Страхуваше се от чудовищата под леглото. Не искаше мама да измръзне, не искаше и самият той да измръзне. Зави я старателно с раираното одеяло, което миришеше странно. Но въпреки това тя не се стопли, нито пък той. Лежа цяла нощ, треперейки, и чакаше да се събуди, да свърши най-накрая този странен сън.

Когато се развидели, стана от леглото. Отново я покри с одеялото, там, където завивката се беше изместила през нощта. Защо спеше толкова дълго? Никога преди не бе правила така. Понякога лежеше по цял ден, но от време на време се будеше. Говореше му и го молеше да й донесе вода или нещо друго. От време на време се случваше да казва странни неща, докато лежи в леглото. Неща, които го плашеха. Можеше дори да му се развика. Но той предпочиташе това, отколкото да лежи неподвижна и студена.

Усещаше как гладът раздира стомаха му. Мама може би ще го похвали, ако се събуди и види, че е направил закуска. Тази мисъл го разведри малко и той тръгна към кухнята. По средата на пътя се сети за нещо и се върна обратно. Щеше да вземе Мечо, не биваше да го оставя сам. Влачейки мечето след себе си, той тръгна обратно към кухнята. Сандвичи. Това му правеше мама. Сандвичи със сладко.

Отвори хладилника. Бурканът със сладко беше вътре, с червена капачка и ягоди на етикета. Там беше и маслото. Той ги извади внимателно от хладилника и ги остави на кухненския плот. После взе един стол, сложи го пред плота и се покатери на него. Започваше да се чувства така, сякаш участва в приключение. Протегна се към кутията за хляб и взе две филии. После издърпа най-горното чекмедже и намери дървен нож за масло. Мама не му даваше да използва истински ножове. Много старателно намаза масло на едната филия и сладко върху другата. После ги съедини. Ето, сандвичът е готов.

Отново отвори хладилника и откри кутия сок в един от рафтовете на вратата. Извади я внимателно и я постави на масата. Знаеше къде стоят чашите: в шкафа, над кутията за хляб. Качи се пак на стола, отвори шкафа и извади предпазливо една чаша. Не биваше да я изпуска. Мама щеше да му се ядоса, ако счупи чаша.

Отнесе я до масата, сложи сандвича до нея и издърпа стола обратно. Застана на колене върху него, за да може да налее сока. Кутията беше тежка и той се бореше да я задържи над чашата. Но вътре се изля толкова сок, колкото и извън нея, затова допря уста до мушамата и изсърба разлялата се течност.

Сандвичът беше невероятно вкусен. Това бе първият сандвич, който бе направил сам, и той го изяде на няколко лакоми хапки. Усети, че има място за още един, а и вече знаеше как се прави. Мама така ще се гордее с него, когато се събуди и открие, че може сам да си прави сандвичи.

20

– Някой видял ли е нещо? – Патрик говореше с Мартин по телефона. – Не, окей, не съм и очаквал. Но продължавайте, човек никога не знае.

Той затвори и захапа биг-мака си. Бяха спрели в „Макдоналдс“ да обядват и да поговорят, преди да продължат нататък.

– Значи, нищо? – попита Паула, която слушаше разговора, докато хапваше от пържените си картофки.

– Поне засега. Вече не са останали много хора в района, които да живеят там и през зимата. Така че няма да е учудващо, ако резултатите са оскъдни.

– Как върви в Бадхолмен?

– Откарали са тялото – отвърна Патрик и отхапа нова хапка. – Така че Турбьорн и момчетата му скоро ще са готови. Обеща да ми звънне, когато научат нещо.

– А ние какво ще правим?

Преди да седнат да ядат, бяха прегледали копията от документите, които получиха от социалните. Всичко съвпадаше с това, което Сана бе разказала на Ерика.

– Продължаваме напред. Знаем, че скоро след случилото се Кристиан е бил приет от двойка с фамилно име Лисандер. Тук в Тролхетан.

– Чудиш се дали още живеят тук? – попита Паула.

Патрик избърса старателно ръцете си, изрови един лист и наизусти данните. После набра номера на справки.

– Добър ден, искам да знам дали в Тролхетан живеят двама души на име Рагнар и Ирен Лисандер? Окей, благодаря. – Той грейна и кимна на Паула, за да потвърди, че са извадили късмет. – Може ли да получа адреса на есемес?

– Значи, още са тук? – попита Паула и налапа няколко картофчета.

– Така изглежда. Какво ще кажеш да отидем и да поговорим малко с тях?

Патрик се изправи и погледна Паула нетърпеливо.

– Няма ли първо да им се обадим?

– Не, искам да видя какво ще стане, ако ги сварим неподготвени. Трябва да има причина Кристиан да си върне името на биологическата си майка и никога да не спомене съществуването на приемните си родители, дори пред съпругата си.

– Може би не е живял при тях много дълго?

– Може и така да е, но не ми се вярва... – Патрик се опита да формулира откъде идва силното му усещане, че си струва да тръгнат по тази диря. – Например сменя си името чак когато става на осемнайсет. Защо толкова късно? И защо въобще би носил името на хора, при които не е живял дълго?

– Тук имаш право – каза Паула, но още не звучеше съвсем убедена.

Всъщност знаеше, че скоро ще разберат истината. Още малко и ще открият следващото от липсващите парчета на пъзела, наречен Кристиан Тюдел. Или Кристиан Лисандер.

Ерика се колебаеше, хванала телефона в ръка. Да го направи или не? Но накрая реши, че скоро така и така всичко ще се разчуе. Габи можеше да научи новините и от нея.

– Здрасти, Ерика е.

Затвори очи, когато Габи я заля с обичайните си цветущи фрази, и я прекъсна по средата на излиянието й.

– Кристиан е мъртъв, Габи.

От другата страна на слушалката настъпи мълчание. После Габи си пое рязко дъх.

– Моля? Как? – заекна тя. – Същият човек, който...?

– Не знам.

Ерика отново замижа. Думите бяха ужасяващи и прозвучаха така категорично, когато ги произнесе:

– Намерен е обесен тази сутрин. Полицията не може да каже нищо повече. Не се знае дали го е извършил сам, или е...

Тя не завърши изречението.

– Обесен? – Габи отново се задъха. – Това не може да е вярно!

Ерика помълча малко. Знаеше, че информацията първо трябва да попие, преди да се превърне в реалност. Тя бе изживяла същото, когато Патрик й разказа.

– Ще ти се обадя, ако разбера нещо – каза Ерика. – Но ще съм благодарна, ако медиите останат настрана възможно най-дълго. На семейството му и без това му е достатъчно тежко.

– Естествено, естествено – каза Габи и звучеше като че наистина го мисли. – Но ме дръж в течение на случващото се.

– Обещавам – каза Ерика и затвори.

Знаеше, че дори Габи да се въздържи да се обади на пресата, смъртта на Кристиан скоро ще се превърне в материал за първа страница. Той бе станал звезда за една нощ и вестниците бързо се усетиха, че името му може да продаде допълнителни бройки. Мистериозната му смърт със сигурност щеше да е водещата новина по афишите през следващите дни.

Бедната Сана, бедните деца.

Ерика едва бе успяла да ги погледне, докато беше при тях в дома на леля им. Седяха на пода пред голяма купчина лего. Играеха си безгрижно и щастливо, като спираха само за кратки разправии, типични за братята. Като че напълно се бяха отърсили от вчерашната преживелица. Но може би прикриваха чувствата си? Може би нещо вътре в тях се бе пречупило, но не си личеше на повърхността? А сега баща им го нямаше. Как ще се отрази това на живота им?

Тя седеше неподвижно на дивана и накрая се принуди да ги погледне, видя ги как си играят и обсъждат къде трябва да се постави сирената на линейката. Толкова приличаха на родителите си. Те бяха единственото, останало от Кристиан. Те и книгата. „Русалката“.

Ерика изведнъж почувства силно желание да прочете историята отново и така в известен смисъл да отдаде почит на Кристиан. Погледна към Мая, която още спеше. Заради натоварената сутрин, днес й позволиха да не ходи на детска градина. Ерика погали нежно светлата главичка на детето, облегната на възглавницата. После отиде да вземе книгата, настани се удобно и зачете.

Щяха да погребат Магнус след два дни. След два дни тялото му ще лежи под земята. В дупка в пръстта.

Сия не бе излизала, откакто й съобщиха, че са го намерили. Нямаше да издържи хорските погледи, нямаше да издържи да я гледат със съчувствие, да се чудят какво ли е направил Магнус, за да заслужи това, и да подмятат, че може би сам си е навлякъл бедата.

Знаеше какво се говори. През годините тя самата се бе включвала в клюкарстването. Можеше да твърди, че не е допринесла много, но слушаше, без да възразява.

Няма дим без огън.

Чудя се откъде имат средства за пътуване до Тайланд, сигурно му плащат под масата.

Ужас, видя ли какви деколтета почна да носи изведнъж, кого ли иска да впечатли?

Отделни слухове, извадени от контекста и търпеливо съшити в смесица от реалност и измислица. И накрая тази смесица се превръща в истина.

Сия можеше да се досети какви истории разправят хората. Но ако просто си седеше вкъщи, това нямаше значение.

Но и у дома имаше неща, за които не иска да се сеща. Като видеофилма, който Лудвиг показа на полицаите вчера. Не излъга, като каза, че не е знаела за него. Но записът я накара да се замисли. Наистина понякога й се бе струвало, че има неща, които Магнус не й казва. Или пък си въобразяваше? Животът й се преобърна с главата надолу и може би в объркването си изкривяваше спомените си? Но й се струваше, че помни случаи, когато уж вечно веселият й съпруг изпадаше в мрачно настроение. Сия се бе чудила на рязката промяна, която идваше като сянка, като слънчево затъмнение. Дори няколко пъти го бе питала. Да, сега си спомни. Веднъж го погали по бузата и го попита за какво мисли.

– Мисля за теб, скъпа – отговори той, наведе се към нея и я целуна.

Винаги, когато Сия го попиташе какво има, светлината в очите му се връщаше. Сякаш Магнус прогонваше сянката, преди жена му да е успяла да види нещо повече.

Но понякога тя усещаше сянката дори когато на Магнус не му личеше. И всеки път отхвърляше тези мисли. Все пак всичко друго беше наред, а тези настроения го сполетяваха толкова рядко.

Но от вчера не можеше да спре да мисли за това. За сянката. Тя ли бе причината него вече да го няма? Откъде бе дошла? Защо Магнус не й бе казал нищо? Тя вярваше, че си споделят всичко един на друг, че знае всичко за него, както и той за нея. Ами ако грешеше, ако изобщо не го познаваше?

Сянката растеше все повече в съзнанието й. Сия си представяше лицето на Магнус. Но не щастливото, топло и изпълнено с любов лице, до което бе имала привилегията да се буди всяка сутрин през последните двайсет години. А лицето от видеофилма. Отчаяно и разкривено.

Сия се хвана за главата и заплака. Вече не знаеше нищо. Чувстваше се като че Магнус е умрял за втори път, а тя нямаше да преживее да го изгуби повторно.

Патрик натисна звънеца и след малко вратата се отвори. Дребен, съсухрен мъж погледна навън.

– Да?

– Патрик Хедстрьом от полицейско управление Танумсхеде. А това е колегата ми Паула Моралес.

Мъжът ги огледа внимателно.

– Доста път сте изминали, за да ни посетите. С какво мога да съм ви от полза?

Интонацията му беше ведра, но в гласа му имаше и предпазлива, остра нотка.

– С Рагнар Лисандер ли разговарям?

– Да, това съм аз.

– Бихме искали да влезем и да разменим няколко думи. С жена ви също, ако си е у дома – каза Патрик.

Въпреки че се изрази учтиво, думите му не можеха да бъдат сбъркани с въпрос.

Мъжът като че се поколеба за миг, но после ги пусна да влязат.

– Жена ми не се чувства много добре и легна да си почине. Но ще отида да я питам дали може да слезе за малко.

– Това би било добре – каза Патрик, след което се зачуди дали Рагнар Лисандер смята те да го чакат в антрето, докато той говори с жена си.

– Влизайте и се настанявайте, веднага се връщам – каза той в отговор на неизказания въпрос.

Патрик и Паула погледнаха вляво, накъдето сочеше протегната ръка на мъжа, и видяха всекидневната. Огледаха помещението, докато Рагнар Лисандер се качваше по стълбите.

– Не е особено уютно – прошепна Паула.

Патрик не можеше да не се съгласи. Всекидневната приличаше повече на декор от мебелен магазин, отколкото на стая в нечий дом. Всичко блестеше от чистота, а обитателите на къщата, изглежда, имаха слабост към декоративни фигурки. Диванът беше от кафява кожа, а пред него стоеше задължителната стъклена маса. По стъклото не се виждаше нито един отпечатък и Патрик настръхна при мисълта как ли би изглеждала масичката, ако се намираше в техния хол, в близост до лепкавите пръсти на Мая.

Най-много се набиваше на очи липсата на лични вещи. Нямаше снимки, детски рисунки, картички с поздрави от роднини или приятели.

Той седна внимателно на дивана и Паула се настани до него. Чуха гласове на горния етаж, разгорещена размяна на реплики, но не можаха да различат думите. След още няколко минути чакане доловиха стъпки надолу по стълбите, този път идващи от два чифта крака.

На вратата се появи Рагнар Лисандер. Същинско въплъщение на думата чичко, помисли си Патрик. Сив, изгърбен и незабележим. Жената до него беше съвсем различна. Тя не просто пристъпи към тях, а закрачи гордо, облечена в халат, който като че се състоеше изцяло от волани с цвят на кайсия. Докато подаваше ръка на Патрик, тя изпусна тежка въздишка.

– Надявам се, че наистина става дума за нещо важно, щом нарушавате почивката ми.

Патрик се почувства така, сякаш се е озовал в ням филм от двайсетте години.

– Имаме няколко въпроса – каза той и отново седна.

Ирен Лисандер се настани на фотьойла срещу тях, без да си направи труда да поздрави Паула.

– Да, Рагнар каза, че идвате от... – Тя се обърна към мъжа си. – Танумсхеде ли беше?

Той измърмори някакво потвърждение и седна в края на дивана. Сложи ръце между коленете си и впери поглед в лъскавото стъкло на масата.

– Не разбирам какво искате от нас – каза тя високомерно.

Патрик не можа да не хвърли бърз поглед към Паула. Тя му отвърна дискретно, вдигайки очи нагоре.

– Разследваме убийство – каза той. – И разполагаме с информация, която води назад във времето до събитие, случило се преди трийсет и седем години тук, в Тролхетан.

С периферното си зрение забеляза как Рагнар потръпна.

– По това време сте приели в дома си дете.

– Кристиан – каза Ирен, размахвайки във въздуха едното си стъпало.

Носеше пантофи, които имаха високи токове и бяха отворени отпред. Ноктите й бяха лакирани в яростен нюанс на червеното, който не се връзваше с халата.

– Точно така. Кристиан Тюдел, който е приел вашата фамилия. Лисандер.

– По-късно си върна предишното име – каза Рагнар тихо и след като получи убийствен поглед от съпругата си, млъкна и отново се сви.

– Осиновихте ли го? – попита Паула.

– Не, категорично не. – Ирен отмести от лицето си кичур от тъмната си, очевидно боядисана коса. – Той просто живееше при нас. Името беше за... удобство.

Патрик бе изумен. Колко години бе прекарал Кристиан в този дом, където гледаха на него като на нисш пансионер, съдейки по студенината, с която приемната му майка говореше за него?

– Аха, и колко дълго е живял Кристиан при вас?

Той чу как неодобрението му прозира в гласа му, но Ирен Лисандер като че ли не го забеляза.

– Ами колко дълго беше, Рагнар? Колко време остана момчето при нас?

Рагнар не отговори, затова тя отново се обърна към Патрик. Все още не бе удостоила Паула с поглед. Патрик имаше чувството, че в света на Ирен не съществуват други жени.

– Би трябвало да може да се сметне. Беше на около три, когато дойде. А на колко беше, когато си тръгна, Рагнар? Май на осемнайсет? – Тя се усмихна със съжаление. – Реши да търси късмета си другаде. Оттогава не сме го чували. Нали така, Рагнар?

– Да, така беше – каза Рагнар Лисандер тихо. – Той просто... изчезна.

На Патрик му стана жал за дребничкия мъж. Винаги ли е бил такъв? Изтормозен и покорен. Или годините с Ирен бяха изцедили цялата му сила?

– Изобщо не знаете къде е отишъл?

– Нямаме представа, абсолютно никаква.

Ирен отново размаха стъпало.

– Защо задавате тези въпроси? – попита Рагнар. – По какъв начин е замесен Кристиан в разследването на убийство?

Патрик се поколеба.

– За жалост, трябва да ви съобщя, че сутринта Кристиан бе открит мъртъв.

Рагнар не можа да скрие болката си. Ето че него все пак го е било грижа за Кристиан, не го е считал просто за обитател на къщата.

– Как е умрял? – попита той с разтреперан глас.

– Намерен е обесен. Това е всичко, което знаем засега.

– Имал ли е семейство?

– Да, двама сина и съпруга на име Сана. През последните години живееше във Фелбака и работеше като библиотекар. Миналата седмица излезе дебютният му роман, „Русалката“. Получи много добри отзиви.

– Значи, той е бил – каза Рагнар. – Четох за това във вестника и името ми направи впечатление. Но на снимката изобщо не приличаше на онзи Кристиан, който живееше при нас.

– Кой би повярвал? Че от онова ще излезе нещо... – каза Ирен.

Изражението й беше твърдо като камък.

Патрик прехапа език, за да не й каже нещо остро. Трябваше да се държи професионално и да се придържа към целта. Усети как отново започва да се поти неприятно и подръпна пуловера си, за да се разхлади малко.

– Животът му има тежко начало. Забелязали ли сте това да се е отразило на поведението му по някакъв начин?

– Беше толкова малък. На тази възраст децата бързо забравят – каза Ирен и махна с ръка.

– Понякога сънуваше кошмари – каза Рагнар.

– Всички деца го правят. Не, нищо не сме забелязали. Вярно, беше странно дете, но като се има предвид произходът му...

– Какво знаете за биологичната му майка?

– Уличница, от нисшата класа. Не съвсем наред с главата. – Ирен почука с показалец по слепоочието си и въздъхна. – Наистина не разбирам с какво можем да помогнем. Ако няма друго, бих искала да отида да полегна. Не съм във форма.

– Само още няколко въпроса – каза Патрик. – Има ли нещо друго, свързано с детството му, което бихте искали да споменете? Търсим човек, вероятно жена, която е заплашвала Кристиан.

– Ами момичетата не се тълпяха около него – каза Ирен с безразличие.

– Не говоря само за влюбвания. В обкръжението му не е ли имало други жени?

– Не, кои биха могли да бъдат? Той имаше само нас.

Патрик се готвеше да приключи, когато Паула вметна въпрос:

– Последно. Още един човек бе открит мъртъв във Фелбака. Магнус Шелнер, приятел на Кристиан. Двама от другите му приятели, изглежда, също са подложени на същите заплахи, каквито е получавал и той: Ерик Линд и Кенет Бенгтсон. Тези имена познати ли са ви?

– Както казах, не сме се чували с Кристиан, откакто се премести – каза Ирен и стана рязко. – А сега ме извинете. Имам слабо сърце, а новината беше такъв шок, че просто трябва да легна и да си почина.

Тя излезе от стаята и те чуха стъпките й нагоре по стълбите.

– Имате ли представа кой го е извършил?

Рагнар гледаше към вратата, през която излезе жена му.

– Както изглежда, не, поне за момента – отговори Патрик. – Но смятам, че Кристиан е в центъра на всичко случило се. И не възнамерявам да се откажа, преди да съм разбрал как и защо. По-рано днес съобщих новината на съпругата му.

– Разбирам – каза Рагнар бавно.

После разтвори устни, сякаш за да каже нещо, но се отказа. Изправи се и погледна Патрик и Паула.

– Ще ви изпратя.

Застанал на входната врата, Патрик почувства, че не бива да си тръгва. Трябваше да остане и да разтърси мъжа пред себе си, докато той изплюе онова, което бе на път да им каже. Вместо това пъхна визитката си в ръката на Рагнар и излезе.

Седмица по-късно храната свърши. Той изяде всичкия хляб още преди два дни и оттогава ядеше корнфлейкс от големия пакет. Без мляко. Млякото и сокът бяха изпити, но от чешмата течеше вода и ако поставеше стол пред нея, можеше да се покатери и да пие директно от кранчето.

Но вече нямаше нищо за ядене. В хладилника поначало нямаше кой знае какво, а в килера намери само консерви, които не можеше да отвори. Мина му през ума дори да излезе и да напазарува сам. Знаеше къде мама държи парите си – в чантата, която винаги седеше в антрето. Но не успя да отвори външната врата. Не можеше да завърти ключалката, колкото и да опитваше. Иначе мама сигурно би се гордяла още повече с него. Не само можеше сам да си прави сандвичи, а дори и да излезе и да напазарува, докато тя спи.

През последните дни започна да се чуди дали тя не е болна. Но когато си болен, имаш треска и ставаш топъл. А мама беше съвсем студена. И миришеше странно. Запушваше си носа всяка вечер, когато се свиваше до нея, за да спи. По нея имаше и нещо лепкаво. Не знаеше какво, но ако мама се е изцапала, значи, е ставала, когато не е бил при нея. Може би пак щеше да се събуди?

Играеше си сам по цял ден. Седеше си в стаята, разпръснал играчките наоколо. Знаеше и как се пуска телевизорът. С голямото копче. Понякога даваха детски. Беше му приятно да ги гледа, след като цял ден си е играл сам.

Но мама щеше да се ядоса, когато види колко е разхвърляно. Трябваше да почисти. Само че беше толкова гладен. Невероятно гладен.

На няколко пъти поглеждаше към телефона и дори вдигна слушалката. Заслуша се и чу сигнала, пип, пип, пип. Но на кого да се обади? Не знаеше ничий номер. А и никой не звънеше тук.

Мама сигурно ще се събуди скоро. Ще стане, ще отиде в банята и ще отмие странната миризма, от която му ставаше лошо. Отново ще замирише на мама.

Качи се в леглото със свит от глад стомах и се сгуши до нея. Миризмата го удряше в носа, но той винаги спеше до майка си. Иначе не можеше да заспи.

Дръпна одеялото над двама им. Навън падна мрак.

21

Йоста се изправи веднага щом чу Патрик и Паула да влизат. Настроението в управлението беше потиснато. Всички се чувстваха безсилни. Имаха нужда от конкретна следа, в която да се вкопчат и да продължат напред.

– Събрание в кухнята след пет минути – каза Патрик и се шмугна в стаята си.

Йоста отиде в кухнята и седна на любимото си място до прозореца. Пет минути по-късно се присъединиха и другите, един по един. Патрик влезе последен. Застана с гръб към мивката и скръсти ръце на гърдите си.

– Както всички знаете, сутринта откриха Кристиан Тюдел мъртъв. За момента не можем да кажем дали става дума за убийство, или самоубийство. Трябва да изчакаме резултата от аутопсията. Говорих с Турбьорн, но за жалост, той не можа да ми каже почти нищо. Предварителната му преценка обаче е, че на мястото не е имало борба.

Мартин вдигна ръка.

– Ами отпечатъци от обувки? Нещо, което да сочи, че Кристиан не е бил сам, когато е умрял? Ако по стълбите е имало сняг, може би е възможно да се вземе отпечатък.

– Питах го за това – отговори Патрик. – Но няма как да разберат кога са оставени евентуалните следи от обувки, а освен това вятърът е издухал снега от кулата. Но са намерили множество отпечатъци от пръсти, най-вече по парапета, и, естествено, ще ги анализират. Ще получим резултатите само след два дни. – Той се обърна, наля си чаша вода и отпи няколко глътки. – Нещо ново покрай обикалянето по къщите?

– Не – отговори Мартин. – На практика обиколихме всички къщи в близост до морето. Но, изглежда, никой не е видял нищо.

– Трябва да отидем в дома на Кристиан и да огледаме старателно. Да видим дали ще открием нещо, което да сочи, че убиецът е отишъл първо там.

– Убиецът? – намеси се Йоста. – Значи, мислиш, че е убийство, а не самоубийство?

– Точно сега не знам какво да мисля – каза Патрик и потърка челото си уморено. – Но предлагам на първо време да приемем, че Кристиан също е бил убит. – Той се обърна към Мелберг: – Ти какво ще кажеш, Бертил?

Винаги помагаше поне да се преструват, че включват шефа в разследването.

– Да, съвсем правилно – каза Мелберг.

– Ще се наложи да се борим и с пресата. Веднага щом чуят какво е станало, новината ще се появи на първа страница. Препоръчвам ви никой да не говори с журналистите направо, ами да ги препраща към мен.

– Тук трябва да възразя – каза Мелберг. – Като шеф на управлението, аз трябва да се заема с важната задача като медийните изявления.

Патрик претегли вариантите. Да оставят Мелберг да говори безразборно с журналистите, си бе същински кошмар. Но да се опита да го убеди в обратното, вероятно би му коствало твърде много енергия.

– Окей, тогава се разбираме ти да поддържаш връзка с медиите. Но ако позволиш един съвет, най-добре е за момента да им дадем възможно най-малко информация.

– Няма страшно. С моя опит мога да ги въртя на малкия си пръст – каза Мелберг и се облегна назад.

– С Паула ходихме до Тролхетан, както сигурно сте разбрали.

– Открихте ли нещо? – попита Аника нетърпеливо.

– Още не знам. Но мисля, че сме на прав път, така че ще продължим да дълбаем.

Той отпи още една глътка вода. Време беше да разкаже на колегите историята, която самият той се затрудняваше да смели.

– Какво разбрахте в такъв случай? – попита Мартин и забарабани нервно с химикалка по масата, но спря бързо, след като Йоста му хвърли раздразнен поглед.

– Точно както установи Аника, Кристиан е останал сирак още като малък. Живял е сам с майка си, Анита Тюдел. Бащата е неизвестен. Според данните на социалните, двамата са живели много изолирано, а на Анита понякога й е било трудно да се грижи за Кристиан поради психическото й заболяване, съчетано със злоупотреба с наркотични вещества. Социалните са държали семейството под око, след като са получили няколко сигнала от съседите. Но явно посещенията са се случили в периодите, когато Анита малко или много е държала нещата под контрол. Поне така обясниха ненамесата си. И времената били други – добави той, като не можа да сдържи ироничната си интонация. – Веднъж, когато Кристиан бил на три, един от наемателите обърнал внимание на хазяина, че от апартамента на Анита се носи воня. Хазяинът отключил и намерил Кристиан сам с мъртвата си майка. Вероятно била починала преди около седмица. Кристиан преживявал, като ядял каквото намери вкъщи и като пиел вода от чешмата. Но храната очевидно свършила след няколко дни, защото полицията и медицинският екип заварили детето прегладняло и изтощено. Намерили го да лежи в полусъзнание, свито до тялото на майка си.

– Боже господи – възкликна Аника, а очите й се насълзиха.

Йоста също замига, а лицето на Мартин позеленя и той запреглъща, като че за да потисне гаденето.

– Да, и за жалост, мъките на Кристиан не спират дотук. Много бързо го пращат при приемно семейство, двойка, на име Лисандер. Днес с Паула се срещнахме с тях.

– На Кристиан не му е било леко да расте при тях – каза Паула тихо. – Ако трябва да бъда честна, останах с впечатлението, че нещо не е съвсем наред с госпожа Лисандер.

Нещо проблесна в главата на Йоста. Лисандер. Къде е чувал това име? По някакъв начин го асоциираше с Ернст Лундгрен, стария им колега, дето го изритаха от управлението. Йоста се помъчи да си спомни. Чудеше се дали да каже, че името му е познато, но реши да изчака, докато се сети каква е връзката.

Патрик продължи:

– Те казват, че не са поддържали контакт с Кристиан, откакто е навършил осемнайсет години. Тогава очевидно се е разделил с тях и е изчезнал.

– Вярвате ли, че са казали истината? – попита Аника.

Патрик погледна Паула, която кимна.

– Да – каза той. – Или са добри лъжци.

– И не знаят за жена, която да е имала зъб на Кристиан? – вметна Йоста.

– Поне така твърдят. Но тук не съм толкова сигурен в искреността им.

– Нямал ли е братя или сестри?

– Не споменаха нищо такова, но може да проучиш, Аника. Сигурно няма да е трудно да се разбере. Ще ти дам пълните им имена, за да можеш да провериш възможно най-скоро.

– Мога да изтичам и да погледна още сега, ако искаш – каза Аника. – Бърза работа е.

– Окей, направи го. На папката върху бюрото ми има жълто листче, на което е записано всичко необходимо.

– Веднага се връщам – каза Аника и се изправи.

– Не трябва ли да отидем още веднъж при Кенет? Сега, когато Кристиан е мъртъв, може да пожелае да проговори – предложи Мартин.

– Добра идея. С други думи, имаме следните задачи: да говорим с Кенет и да претърсим щателно къщата на семейство Тюдел. Трябва също така да проследим живота на Кристиан преди Фелбака до най-дребния детайл. Йоста и Мартин, ще се заемете ли с Кенет? – Те кимнаха и Патрик се обърна към Паула. – Тогава ние с теб отиваме до дома на Кристиан. Ако намерим нещо интересно, ще се обадим на криминалистите.

– Звучи добре – каза тя.

– Мелберг, ти ни трябваш тук, за да отговаряш на евентуалните въпроси на журналистите – продължи Патрик. – А Аника ще продължи да се рови в миналото на Кристиан. Сега поне имаме доста информация, за която да се хванем.

– И то повече, отколкото си мислиш – каза Аника, която се бе появила на вратата.

– Намери ли нещо? – попита Патрик.

– Да, намерих – отвърна тя и погледна колегите си с напрегнато изражение. – Семейство Лисандер се сдобиват с дъщеря две години, след като приютяват Кристиан. Той има сестра. Алис Лисандер.

– Луис? – викна Ерик, застанал в антрето.

Да не бе извадил късмета да я няма? Така нямаше да му се налага да търси претекст, за да я отпрати някъде за час-два. Защото трябваше да си събера багажа. Чувстваше се така, сякаш имаше треска, сякаш цялото му тяло му крещеше, че трябва да замине на мига.

Всички практически детайли бяха уредени. Имаше резервиран самолетен билет на негово име и с утрешна дата. Не си направи труда да си създаде фалшива самоличност. Такова нещо отнемаше твърде много време, а и честно казано, не знаеше как се прави. Но нямаше причина да смята, че някой би му попречил да излети. А щом замине, вече щеше да е твърде късно да го спрат.

Ерик се поколеба, докато минаваше покрай стаята на момичетата. Искаше му се да влезе и да ги погледне, да си вземе сбогом. Но не можеше да го направи. Беше по-лесно да си сложи капаците и да се съсредоточи върху належащата задача.

Взе големия куфар и го остави на леглото. Държаха куфара в мазето и докато Луис открие липсата му, той отдавна щеше да е отлетял. Тръгваше още тази вечер. Това, което научи от разговора с Кенет, го разтърси. Не можеше да остане тук и минута повече. Ще остави бележка на Луис, че е заминал спешно по работа, после ще отиде с колата до Ландветер^30 и ще отседне в някой хотел наблизо. А още преди обед на другия ден вече ще седи в самолета, на път към по-южни географски ширини. Недостижим.

30 Главното летище в Гьотеборг. – Б. пр.

Ерик мяташе в куфара дреха след дреха. Но не биваше да взима прекалено много. Ако чекмеджетата и гардеробите зеят празни, когато Луис се прибере, тя ще се досети каква е работата. Взе толкова, колкото позволяваше ситуацията. Може да си купи нови дрехи и на юг, парите няма да са проблем.

Беше нащрек, докато си събираше багажа, боеше се Луис да не го изненада. Ако жена му се прибере, той ще пъхне големия сак под леглото и ще се престори, че прибира нещата в сака за ръчен багаж, който винаги взимаше по време на бизнес пътуванията си.

За миг се спря. Споменът, който бе изплувал на повърхността, отказваше да потъне обратно. Не би казал, че го караше да се чувства зле. Всички правят грешки, човешко е. Но го впечатляваше, че някой може да бъде толкова целеустремен. Все пак се случи толкова отдавна.

Но бързо се отърси от тези размисли. Нищо не печелеше от тях. Утре ще е в безопасност.

Щом го видяха, патиците се втурнаха към него. Вече бяха стари приятели. Винаги спираше тук, с торбичка стар хляб в ръка. Птиците се насъбраха около краката му, нетърпеливи да се възползват от почерпката.

Рагнар си мислеше за разговора с полицаите, за Кристиан. Трябваше да бъде по-активен. Знаеше го още тогава. Цял живот се возеше като пътник, слаб и мълчалив, седеше отстрани, без да се намесва. Нейният спътник. Така беше още от началото. Никой от двамата не успя да наруши модела, който създадоха.

Ирен беше напълно обсебена от собствената си красота. Обичаше хубавите неща в живота, партита, питиета, мъже, които й се възхищават. Рагнар знаеше всичко това. Само защото се криеше зад собствената си недостатъчност, не означаваше, че е в неведение за аферите й с други мъже.

Бедният Кристиан, така и не получи шанс. Това, което правеше, никога не й стигаше, не можеше да й даде това, което тя искаше. Момчето си мислеше, че Ирен обича Алис, но грешеше. Ирен не бе способна да обича. Просто се оглеждаше в красотата на дъщеря си. Искаше му се да го бе казал на Кристиан, преди да го прогонят като куче. Не беше сигурен какво се е случило, каква е истината. За разлика от Ирен, която с един замах произнесе и изпълни присъдата.

Съмнението продължаваше да разяжда Рагнар. Но с годините спомените избледняха. Те продължиха да живеят живота си. Той на заден фон, а Ирен с вярата, че все още е красива. Никой не й каза, че това време е отминало. Така че тя продължаваше да живее така, сякаш всеки момент отново ще стане център на вниманието. Красива и желана.

Но това трябваше да свърши. В момента, в който разбра защо е дошла полицията, Рагнар осъзна, че е направил грешка. Голяма, пагубна грешка. Време беше да поправи всичко.

Извади визитката от джоба си. После извади мобилния си телефон и набра номера.

– Още веднъж и ще научим пътя наизуст.

Йоста даде газ, докато минаваха покрай Мункедал.

– Да, натам отиват нещата – каза Мартин.

Погледна учудено към Йоста, който беше странно мълчалив още откакто тръгнаха от Танумсхеде. Вярно, че и по принцип не беше от най-разговорливите. Но обикновено не беше и чак толкова смълчан.

Мартин не издържаше на липсата поне на откъслечна размяна на реплики и след малко попита:

– Какво има?

– Какво да има? Всичко е наред – отвърна Йоста.

Мартин не задълба повече. Знаеше, че няма как да изкопчи нещо от Йоста, ако той самият не иска да сподели. Рано или късно сам ще изплюе камъчето.

– Ужасна история, това с Кристиан. На това му се казва лошо начало – каза Мартин.

Мислеше за малката си дъщеричка и какво би станало, ако нея я сполети такава съдба. Вярно беше това, което казваха за родителите. Човек става стократно по-чувствителен към всичко, свързано с деца, живеещи в тежки условия.

– Да, бедното хлапе – каза Йоста, а видът му вече не бе толкова отвеян.

– Не трябва ли всъщност да научим малко повече за тази Алис, преди да говорим с Кенет?

– Аника сигурно ще провери всичко два пъти, че и три пъти, докато ни няма. Като начало трябва да разберем къде живее Алис.

– Не може ли просто да питаме семейство Лисандер? – каза Мартин.

– Щом не са казали на Патрик и Паула за съществуването й, сигурно Патрик смята, че в цялата работа има нещо гнило. А и никога не вреди да събереш възможно най-много факти.

Мартин знаеше, че това е вярно. Почувства се глупаво, задето е попитал.

– Смяташ ли, че може да е тя?

– Нямам представа. Твърде рано е, за да правим спекулации.

През остатъка от пътуването до болницата мълчаха. Щом паркираха колата, двамата се отправиха директно към отделението, където лежеше Кенет.

– Ето ни пак – каза Йоста, когато влезе в стаята.

Кенет не отговори, просто ги изгледа така, сякаш му е все тая кой идва или не идва.

– Как са раните? Заздравяват ли? – попита Йоста и седна на същия стол като предния път.

– Не, не става толкова бързо – отвърна Кенет и размърда леко бинтованите си ръце. – Дават ми болкоуспокояващи, така че не ги усещам много.

– Разбра ли за Кристиан?

Кенет кимна.

– Да.

– Не изглеждаш много разстроен – каза Йоста, без да звучи враждебно.

– Не всичко си личи на повърхността.

Йоста го погледна замислено за миг.

– Как е Сана? – попита Кенет и за пръв път в погледа му проблесна нещо.

Съчувствие. Знаеше какво е да загубиш някого.

– Не много добре. – Йоста поклати глава. – Вчера бяхме при нея. Жалко и за момчетата.

– Да, така е – каза Кенет, а погледът му се замъгли.

Мартин започваше да се чувства излишен. Все още стоеше прав, затова придърпа един стол от другата страна на леглото. Седна срещу Йоста и го погледна, а той му кимна, насърчавайки го да зададе собствените си въпроси.

– Смятаме, че всичко случило се в последно време е свързано с Кристиан, затова се поразровихме в миналото му. Открихме, че като дете е носил друго име: Кристиан Лисандер. Имал е и доведена сестра. Алис Лисандер. Звучи ли ти познато?

Мина време, докато Кенет каже нещо.

– Не. Не съм чувал за нея.

Йоста впери очи в него, сякаш искаше да пропълзи в главата му и да види дали казва истината.

– Казах го преди и пак повтарям: ако знаеш нещо, което не ни казваш, излагаш на опасност не само себе си, но и Ерик. Не осъзнаваш ли колко е сериозна ситуацията, сега, след като и Кристиан е мъртъв?

– Нищо не знам – каза Кенет спокойно.

– Ако криеш нещо, така и така все някога ще разберем.

– Сигурен съм, че ще свършите добра работа – каза Кенет.

Изглеждаше малък и крехък, така както лежеше, отпуснал ръце върху синьото болнично одеяло.

Йоста и Мартин се спогледаха. И двамата разбираха, че няма да постигнат нищо. Но никой от тях не вярваше, че Кенет казва истината.

Ерика затвори книгата. Четеше от няколко часа, прекъсвана единствено от Мая, която от време на време идваше да я моли за нещо. В такива моменти беше безкрайно благодарна за способността на дъщеря си да си играе сама.

Романът беше още по-добър на второ четене. Направо фантастичен. Не беше книга, която повдига настроението, по-скоро изпълваше ума с мрачни размисли. Но по някакъв странен начин не беше неприятна. Има въпроси, за които понякога трябва да се замисляш, по които да вземаш позиция и по този начин да откриеш що за човек си.

В нейните очи основната тема на книгата бе вината и как тя може да разяде човек отвътре. За първи път се зачуди какво всъщност е искал да разкаже Кристиан, какво е искал да изрази с историята си.

Ерика остави книгата на коленете си, чувствайки, че пропуска нещо, което се намира право пред очите й. Нещо, което е твърде глупава или сляпа, за да види. Обърна книгата и погледна задната корица. Имаше черно-бяла снимка, на която Кристиан гледаше иззад стоманената рамка на очилата си. Класически писателски портрет. Кристиан беше красив, но по труднодостъпен начин. В очите му имаше самота и човек винаги имаше чувството, че мислите му са някъде другаде. Винаги бе сам, дори в компанията на други хора. Като че живееше в някакъв мехур. Парадоксално, но това привличаше останалите. Човек винаги иска това, което не може да има. Точно така беше и с Кристиан.

Ерика се надигна от фотьойла. Чувстваше се малко виновна за това, че погълната от четенето, не бе обърнала внимание на дъщеря си. С голямо усилие успя да седне на пода до Мая, която грейна от щастие, че мама се присъединява към играта.

Но Русалката продължи да се върти в мислите на Ерика. Искаше да й каже нещо. Кристиан искаше да каже нещо, Ерика бе сигурна. Само да знаеше какво...

Патрик не издържа, извади телефона от джоба си и погледна дисплея.

– Стига вече – каза Паула и се засмя. – Като си проверяваш телефона през цялото време, няма да накараш Аника да се обади по-бързо. Спокойно, ще чуеш позвъняването.

– Да, знам – отговори Патрик и се усмихна смутено. – Просто имам чувството, че сме толкова близо.

Той продължи да вади чекмеджета и да отваря шкафове. Бързо получиха разрешение да влязат в дома на Кристиан и Сана. Проблемът беше, че не знаеха какво търсят.

– Би трябвало бързо да открием къде се намира Алис Лисандер – успокои го Паула. – Аника сигурно всеки момент ще се обади с адреса.

– Да – каза Патрик и погледна в мивката.

Нямаше следи от посетители. Нито пък намериха нещо, което да сочи, че е бил изведен от къщата насила или че някой е влязъл с взлом.

– Защо Лисандер не ни казаха, че имат дъщеря?

– Скоро ще разберем. Но мисля, че ще е по-разумно сами да направим разследване за Алис, преди да говорим с тях.

– Съгласен съм. Но после ще трябва да отговорят на един-два въпроса.

Качиха се на горния етаж. И тук всичко изглеждаше както вчера. Освен в детската стая. Текстът на стената, кървавочервените букви, бяха заменени от дебел, плътен слой черна боя.

Спряха се на вратата.

– Кристиан сигурно е боядисал стената вчера – каза Паула.

– Разбирам го. И аз бих направил същото.

– Какво е мнението ти все пак?

Паула влезе в спалнята, която се намираше в съседство. Сложи ръце на кръста си и огледа стаята, преди да започне с щателния обиск.

– За кое?

Патрик се присъедини към нея, отиде до гардероба и отвори вратите.

– Дали Кристиан е бил убит? Или сам е отнел живота си?

– Знам каквото казах и на срещата в управлението. Но не изключвам нищо. Кристиан беше труден характер. Малкото пъти, когато се срещах с него, чувствах, че в главата му се въртят неща, които не мога да разбера. Във всеки случай тук, изглежда, няма предсмъртна бележка.

– Не винаги има такава, знаеш го не по-зле от мен – каза Паула и започна да дърпа чекмеджетата едно след друго, ровейки с ръка между дрехите.

– Да, знам, но ако бяхме намерили бележка, сега нямаше да се чудим.

Той изпъна гръб и спря за миг, за да си поеме дъх. Отново усети как сърцето му тупти и избърса потта от челото си.

– Тук май няма нищо, което да заслужава внимание – каза Паула и затвори и последното чекмедже. – Ще тръгваме ли?

Патрик се колебаеше. Не искаше да се предава, но Паула имаше право.

– Да се връщаме в управлението. Ще изчакаме Аника да намери нещо. Може и Йоста и Мартин да са имали повече късмет с Кенет.

– Винаги може да се надяваме – каза Паула, но гласът й звучеше скептично.

Бяха на път към външната врата, когато телефонът на Патрик иззвъня. Той го извади бързо с разтреперани пръсти. Разочарование. Не беше Аника, ами непознат номер.

– Патрик Хедстрьом, полицейско управление Танумсхеде – каза той, като се надяваше, че ще може да приключи бързо с разговора, за да не дава заето, ако го потърси Аника.

Но щом чу кой се обажда, спря на място.

– Здравей, Рагнар.

Паула вече отиваше към колата и той й махна да спре.

– Да? Аха. Да, ние също научихме някои неща... Разбира се, може да го обсъдим, като се видим. Можем да тръгнем веднага. У вас ли ще ни чакаш? Аха. Да, ще го намерим. Значи, ще се видим там. Абсолютно, веднага се качваме в колата. Ще се видим след около четирийсет и пет минути.

Той приключи разговора и погледна Паула.

– Обади се Рагнар Лисандер. Казва, че има да ни разкаже нещо. А също и да ни покаже.

През целия път до Удевала името се въртеше в главата му. Лисандер. Защо беше толкова трудно да се сети къде го е чувал преди? Ернст Лундгрен също изскачаше в мислите му постоянно. По някакъв начин името бе свързано с него. Когато стигнаха до разклонението към Фелбака, взе решение. Зави уверено надясно и излезе от магистралата.

– Какво правиш? – попита Мартин. – Мислех, че отиваме направо в управлението?

– Първо ще посетим дома на един човек.

– Така ли? Кого?

– Ернст Лундгрен.

Йоста превключи на по-ниска предавка и зави наляво.

– Какво ще правим у тях?

Йоста разказа на Мартин какво го мъчи.

– И нямаш представа къде си се натъквал на името?

– Ако имах, нали щях да ти кажа? – изръмжа Йоста.

Подозираше, че според Мартин е остарял и затова забравя.

– Спокойно, спокойно – каза Мартин. – Да отидем при Ернст и да видим дали ще ти помогне да си спомниш. Би било добре, ако за разнообразие вземе че допринесе с нещо позитивно.

– Да, това ще е нещо ново.

Йоста не можа да не се усмихне. И той като другите в управлението нямаше особено високо мнение за компетентността и характера на Ернст. Но в същото време не можеше откровено да го ненавижда, както правеха останалите, с изключение може би на Мелберг. Работиха заедно дълго време и Йоста бе свикнал с него. А и не можеше да отрече, че двамата често се шегуваха и се смееха през годините. Но от друга страна, Ернст често се дънеше. Особено по време на последното разследване, в което участваше, преди да го изритат. Но този път може би щеше да им е от помощ.

– Във всеки случай, изглежда, че си е вкъщи – каза Мартин, когато свиха пред къщата.

– Да – отвърна Йоста и паркира полицейската кола до тази на Ернст.

Бившият им колега отвори вратата, преди да позвънят. Явно ги бе видял през прозореца на кухнята.

– Охо, дошли са гости от далеч – каза той и ги пусна да влязат.

Мартин се огледа. За разлика от Йоста, той никога не бе идвал на гости на Ернст, но не остана впечатлен. Макар собственото му ергенско леговище едно време да не беше особено подредено, все пак никога не бе изглеждало така. В мивката имаше висока купчина мръсни чинии, навсякъде бяха нахвърляни дрехи, а кухненската маса изглеждаше, сякаш никога не е бърсана.

– Нямам много с какво да почерпя – каза Ернст. – Но винаги мога да предложа нещо за пийване.

Той се протегна към бутилка алкохол, която стоеше на кухненската маса.

– Аз карам – каза Йоста.

– Ами ти? Май имаш нужда от нещо за приповдигане на настроението – каза Ернст и подаде бутилката на Мартин, но той отказа.

– Ама че сте добри тамплиери^31 – каза той и сам отпи голяма глътка и преглътна. – А така. За какво става въпрос?

31 Става дума за членове на шведското въздържателско движение IOGT-NTO (Международна организация на добрите тамплиери – Национален орден на тамплиерите). – Б. пр.

Той седна на един от кухненските столове и бившите му колеги последваха примера му.

– Чудя се за едно нещо, което не ми дава мира, и мисля, че ти може би ще знаеш отговора – каза Йоста.

– Аха, ето каква била работата.

– Става дума за едно име. Познато ми е и по някакъв начин го свързвам с теб.

– Е, нали работихме заедно няколко години, ти и аз – каза Ернст и прозвуча почти сълзливо.

Това май не му беше първата глътка за деня.

– Така е – каза Йоста и кимна. – А сега имам нужда от помощта ти. Ще бъдеш ли добро момче, или не?

Ернст се замисли за малко. После въздъхна и махна с празната си чаша.

– Окей, shoot.

– Имам ли честната ти дума, че това, което ти кажа, ще си остане между нас?

Йоста впери поглед в Ернст, който кимна неохотно.

– Да, да. Просто питай.

– Разследваме убийството на Магнус Шелнер, за което сигурно си чул да се говори. След известно проучване се натъкнахме на името Лисандер. Не знам защо, но ми звучи страшно познато. И по някаква причина се сещам за теб. Чувал ли си това име?

Ернст се клатеше леко на стола. Около масата настана пълна тишина, докато той мислеше. Мартин и Йоста го зяпаха в очакване.

После на лицето на Ернст цъфна усмивка.

– Лисандер. Чувал съм името, и още как. По дяволите!

Уредиха си среща на единственото място, което Патрик и Паула знаеха в Тролхетан. „Макдоналдс“, точно до моста, там, където ядоха само няколко часа по-рано.

Рагнар Лисандер ги чакаше вътре и Паула седна до него, а Патрик отиде да купи по едно кафе за тримата. Рагнар изглеждаше още по-незабележим, отколкото по-рано в дома си. Дребен, оплешивяващ мъж с бежово палто. Ръката му трепереше леко, когато взе чашата кафе. Изглежда, му беше трудно да ги погледне в очите.

– Искал си да говориш с нас – каза Патрик.

– Ние... не ви разказахме всичко.

Патрик мълчеше. Беше му любопитно как мъжът ще обясни, че са премълчали за съществуването на дъщеря си.

– Разбирате ли, животът невинаги е лесен. Роди ни се дъщеря. Алис. Кристиан беше на около пет години и не му беше леко. Аз трябваше... – Гласът му заглъхна и той отпи глътка кафе, преди да продължи. – Преживяното го е белязало за цял живот. Не знам доколкото сте информирани, но Кристиан е прекарал повече от седмица сам с мъртвата си майка. Тя е имала психическо заболяване и невинаги е можела да се грижи за него, нито за себе си. Накрая е починала в апартамента, а Кристиан не е съобщил на никого. Мислел е, че тя спи.

– Да, знаем за това. Говорихме със социалните и получихме документите, с които разполагаха по случая.

Патрик осъзнаваше колко формално звучи. „Документите“, „случая.“ Но това бе единственият начин да запази професионална дистанция.

– От свръхдоза ли е починала? – попита Паула.

Още не бяха успели да прегледат подробно всички материали.

– Не, тя не се е друсала. Понякога, когато е изпадала в тежък период, е пиела твърде много. Взимала е и лекарства, разбира се. Сърцето й просто не е издържало повече.

– Защо?

Патрик не разбираше съвсем.

– Не се е грижела добре за себе си, прибавете към това и алкохола и лекарствата. Освен това е била много дебела. Тежала е над сто и петдесет килограма.

Нещо се размърда в подсъзнанието на Патрик. Имаше нещо, което не се връзва. Но ще мисли за това по-късно.

– И след това Кристиан е отишъл при вас? – каза Паула.

– Да, после дойде при нас. Ирен бе тази, на която й хрумна идеята за осиновяване. Ние, изглежда, не можехме да имаме деца.

– Но така и не се е стигнало до осиновяване? – попита Патрик.

– Вероятно щяхме да го осиновим, ако Ирен не беше забременяла скоро след това.

– Това всъщност често се случва – каза Паула.

– Да, и докторът така каза. А когато се роди дъщеря ни, Ирен като че загуби всякакъв интерес към Кристиан. – Рагнар Лисандер погледна през прозореца и стисна здраво чашата кафе. – Може би щеше да е по-добре за момчето, ако бяхме направили така, както тя искаше.

– Което е било? – попита Патрик.

– Да го върнем обратно. Тя смяташе, че не е нужно да го задържаме, след като вече си имаме собствено дете. – Той се усмихна криво. – Знам как звучи. Ирен си има своите отличителни черти и понякога се оказваме в малко смахната ситуация. Но невинаги е толкова лоша, колкото изглежда.

Малко смахната? Патрик за малко да се задави. Говореха за жена, която иска да изостави приемното си дете, защото е родила свое, а мъжът срещу него я защитаваше.

– Но не сте го върнали обратно – каза той студено.

– Не. Това бе един от малкото случаи, когато й възразих. Първоначално не искаше и да чуе, но когато й казах, че ще изглежда зле пред хората, тя се съгласи да го задържим. Но аз не трябваше...

Гласът му отново заглъхна и си личеше колко му е трудно да говори за това.

– Какви бяха отношенията на Кристиан и Алис, докато растяха? – попита Паула, но Рагнар като че ли не я чу.

Мислите му се рееха някъде далеч. Накрая каза тихо:

– Трябваше да внимавам повече. Бедното момче, то не разбираше.

– Какво не е разбирал? – попита Патрик и се наведе напред.

Рагнар се сепна и се отърси от мислите си. После погледна Патрик.

– Искате ли да се срещнете с Алис? Трябва да я видите, за да разберете.

– Да, ще се радваме да видим Алис. – Патрик не можа да скрие вълнението си. – Кога може да стане? Тя къде е?

– Може да тръгнем веднага – каза Рагнар и се изправи.

Патрик и Паула се спогледаха, докато вървяха към колата. Алис ли беше жената, която търсят? Щеше ли най-накрая да приключи разследването?

Тя седеше с гръб към тях, когато влязоха. Дългата й коса стигаше почти до опашката. Тъмна и гладко сресана.

– Здравей, Алис. Татко е.

Гласът на Рагнар отекна в студената стая. Някой бе направил вял опит да придаде на помещението повече приветливост, но не се бе справил особено добре. На прозореца имаше клюмнало растение в саксия, а на стената бе залепен плакат на филма „Безкрайна синева“. Мебелировката се състоеше от тясно легло с износена кувертюра и малко писалище със стол пред него. Именно там седеше тя. Ръцете й се движеха, но Патрик не можеше да види какво прави. Тя не реагира, когато баща й я заговори.

– Алис – повтори той и този път тя бавно се обърна.

Патрик едва не ахна. Жената пред него беше приказно красива. Набързо беше пресметнал, че трябва да е на около трийсет и пет години, но изглеждаше поне десет години по-млада. Овалното й лице беше съвсем гладко, почти детско. Очите й бяха огромни и сини, с гъсти черни мигли. Усети се, че я е зяпнал.

– Красавица е, нашата Алис – каза Рагнар и отиде до нея.

Сложи ръка на рамото й и тя облегна глава на талията му. Като коте, което се притиска в стопанина си. Ръцете й лежаха отпуснати в скута й.

– Имаме гости. Това са Патрик и Паула. – Той се поколеба. – Те са приятели на Кристиан.

Нещо проблесна в очите й, когато чу името на брат си, и Рагнар погали бавно косата й.

– Видяхте Алис. Сега знаете.

– Откога?

Патрик не можеше да откъсне поглед от лицето й. Обективно погледнато, приличаше невероятно много на майка си. Но въпреки това изглеждаше съвсем различна. Всичкото зло, гравирано върху лицето на майката, отсъстваше от това... вълшебно същество. Осъзнаваше, че това е глуповато определение, но не му хрумваше друго.

– Отдавна. Не живее вкъщи от лятото, когато беше на тринайсет. Това е четвъртото място, в което я настаняваме. Предишните не ми харесваха, но тук е доста хубаво.

Той се обърна и целуна дъщеря си по главата. На лицето й не се изписа реакция, но тя се притисна по-силно до него.

– Какво...?

Паула не знаеше как да формулира въпроса.

– Какво не й е наред? – каза Рагнар. – Ако питаш мен, нищо й няма. Перфектна е. Но разбирам какво имаш предвид. Ще ви разкажа.

Той клекна пред Алис и й заговори нежно. Тук, с дъщеря си, вече не изглеждаше невидим. Стойката му бе изправена, а погледът ясен. Тук беше някой. Беше бащата на Алис.

– Скъпа, днес татко не може да остане дълго. Исках само да се видиш с приятелите на Кристиан.

Тя го погледна. После се обърна и взе нещо от бюрото. Рисунка. Подаде му я.

– За мен ли е?

Тя поклати глава и раменете на Рагнар се свиха леко.

– За Кристиан ли е? – попита той тихо.

Тя кимна.

– Ще му я изпратя. Обещавам.

По лицето й се изписа намек за усмивка. После тя отново се обърна към бюрото и ръцете й се раздвижиха. Започна нова рисунка.

Патрик хвърли едно око на листа, който държеше Рагнар Лисандер. Разпозна стила на рисуване.

– Спазваш обещанието си. Пращаш рисунките й на Кристиан – каза той, когато излязоха от стаята на Алис.

– Не всички. Тя рисува толкова много. Но понякога, за да знае Кристиан, че тя мисли за него. Въпреки всичко.

– Откъде знаеш на кой адрес да ги пращаш? Доколкото разбрах, Кристиан е прекъснал всякакъв контакт с вас, след като е навършил осемнайсет? – намеси се Паула.

– Така направи. Но Алис толкова искаше Кристиан да получи рисунките й, че проучих къде живее. А и бях любопитен. Първо търсих нашата фамилия, но не намерих нищо. После опитах с тази на майка му и открих адрес в Гьотеборг. За известно време изгубих следите му, той се премести и от пощата връщаха писмата ми, но после пак го открих. На Русенхилсгатан. Но не знаех, че се е върнал във Фелбака. Мислех, че още живее в Гьотеборг, защото не получавах писмата обратно.

Рагнар се сбогува с Алис и докато вървяха по коридора, Патрик му разказа за мъжа, който е отговарял за пощата на Кристиан. Седнаха в голяма, светла стая, която изпълняваше функциите на столова и кафетерия. Помещението беше безлично и също като в стаята на Алис, на големите палмови растения им липсваха вода и грижи. Всички маси бяха празни.

– Тя плачеше много като малка – каза Рагнар и прокара ръка по покривката с пастелен цвят. – Вероятно колики. Ирен започна да губи интерес към Кристиан още по време на бременността, а когато Алис се роди, трябваше да й се отделя толкова време, че за него не остана нищо. А той имаше крехка психика още отпреди това.

– Ами ти? – каза Патрик и по изражението на Рагнар разбра, че е повдигнал много чувствителна тема.

– Аз? – Рагнар спря да движи ръката си по масата. – Аз си затварях очите, отказвах да гледам. Винаги Ирен е вземала решенията. А аз я оставях да го прави. Така беше по-просто.

– Значи, Кристиан не е харесвал сестра си? – попита Патрик.

– Често седеше и я наблюдаваше, докато тя лежи в люлката. Виждах мрака в погледа му, но никога не съм вярвал, че... Трябваше да отида и да отворя, когато се позвъни на вратата. – Рагнар звучеше отнесено и се взираше някъде зад тях. – Нямаше ме само няколко минути.

Паула отвори уста, за да пита нещо, но се отказа. Нека им разкаже историята както може. Личеше си, че му е трудно да изговаря думите. Тялото му бе напрегнато, а раменете вдигнати високо.

– Ирен беше легнала да си почине за малко и за разнообразие аз трябваше да се грижа за Алис. Иначе майка й никога не я изпускаше от поглед. Алис беше толкова сладка, въпреки че много ревеше. Ирен се държеше, като че са й подарили нова кукла, с която да си играе. Кукла, която не даваше на никой друг.

Отново настана кратко мълчание и Патрик се напрегна, за да не подкани мъжа да говори.

– Нямаше ме само няколко минути... – повтори той.

Запъна се, сякаш не можеше да продължи. Като че бе невъзможно останалата част от историята да се изрази с думи.

– Къде се намираше Кристиан тогава? – попита Патрик спокойно, за да му помогне.

– В банята. С Алис. Исках да я изкъпя. Имахме от онези седалки, в които можеш да поставиш бебето, за да са ти свободни ръцете. Сложих я във ваната и пуснах водата, после настаних Алис в седалката.

Паула кимна. Вкъщи имаха подобно хитро изобретение за Лео.

– Когато се върнах обратно в банята, Алис... лежеше неподвижно. Главата й беше потопена под водата. Очите й... бяха отворени, широко отворени.

Рагнар се заклати леко на стола. Изглеждаше така, сякаш опитваше сам да се застави да продължи, да се изправи лице в лице срещу спомена.

– Кристиан просто седеше, облегнат на ваната, и я гледаше. – Рагнар вторачи поглед в Паула и Патрик, като че се беше завърнал в настоящето. – Стоеше неподвижно и се усмихваше.

– Но ти я спаси?

Патрик усети как настръхва.

– Да, спасих я. Възстанових дишането й. И видях... – Той отново се прокашля. – Видях разочарование в очите на Кристиан.

– Каза ли на Ирен?

– Не, не бих... Никога!

– Кристиан е опитал да удави малката си сестра, а ти не си казал нищо на жена си?

Паула го гледаше невярващо.

– Имах чувството, че му дължа нещо заради всичко, през което е преминал. Ако разкажех на Ирен, тя моментално щеше да го изхвърли. Той не би могъл да преживее това. А и вредата вече беше нанесена. – Гласът на Рагнар прозвуча умолително. – Тогава още не знаех колко е сериозно. Но независимо от това, нямаше как да променя каквото и да било. Отпращането на Кристиан нямаше да оправи нищо.

– И си се преструвал, че нищо не се е случило? – каза Патрик.

Рагнар въздъхна и се сви още повече.

– Да, преструвах се, че не е станало нищо. Но повече никога не ги оставих сами заедно. Никога.

– Той направи ли нов опит?

Паула беше пребледняла.

– Не, не мисля. Кристиан изглеждаше някак си доволен. Алис вече не ревеше толкова. Лежеше спокойно и не изискваше толкова внимание.

– Кога забелязахте, че нещо не е наред? – попита Патрик.

– Стана постепенно. Научаваше нови неща по-бавно от другите деца. Когато най-накрая накарах Ирен да го осъзнае и се консултирахме с лекар... се установи, че страда от някакво увреждане на мозъка, което най-вероятно означава, че до края на живота си ще остане на интелектуалното ниво на дете.

– Ирен подозираше ли нещо? – попита Паула.

– Не. Лекарят каза, че Алис сигурно е била такава още от раждането си, но не се е забелязало, преди да започне да се развива.

– Какво стана после, докато децата растяха?

– Колко време имате? – каза Рагнар и се усмихна. Но усмивката му беше тъжна. – Ирен се интересуваше само от Алис. Тя бе най-сладкото дете, което някога съм виждал, и не го казвам само защото е моя. Вие също видяхте как изглежда.

Патрик си представи огромните сини очи.

– Ирен винаги е обичала всичко красиво. Тя също бе красива като млада и мисля, че виждаше в Алис потвърждение на това. Даряваше дъщеря ни с цялото си внимание.

– А Кристиан? – попита Патрик.

– Кристиан? Той като че не съществуваше.

– Сигурно се е чувствал ужасно – каза Паула.

– Да – каза Рагнар. – Но се бунтуваше по свой си начин. Доставяше му голямо удоволствие да яде и лесно трупаше килограми. Сигурно е наследил това предразположение от майка си. Когато забеляза, че това нервира Ирен, той започна да яде и да дебелее още повече само за да я дразни. И успя. Двамата постоянно водеха борба за храната, но поне този път Кристиан надделя.

– Значи, Кристиан е бил едър като дете? – каза Патрик.

Опита се да си представи възрастния, слаб Кристиан като закръглено момче, но беше невъзможно.

– Не беше едър, беше дебел. Много дебел.

– Как се отнасяше Алис към Кристиан? – попита Паула.

Рагнар се усмихна и този път усмивката му стигна до ушите.

– Алис обичаше Кристиан. Обожаваше го. Постоянно вървеше по петите му, като малко кученце.

– А той как реагираше? – попита Патрик.

Рагнар се замисли.

– Не мисля, че имаше нещо против. Оставяше я да му се радва. Понякога изглеждаше едва ли не изненадан от цялата любов, която струеше от нея. Като че не разбираше на какво се дължи.

– Може би наистина не е разбирал – каза Паула. – Какво стана после? Как реагира Алис, когато Кристиан се изнесе?

Над лицето на Рагнар като че се спусна завеса.

– Тогава се случиха много неща. Кристиан изчезна, а ние вече не можехме да осигуряваме на Алис нужните грижи.

– Защо не? Защо не е могла да остане у дома при вас?

– Порасна толкова, че имаше нужда от повече помощ и подкрепа, отколкото можехме да й дадем.

Настроението на Рагнар Лисандер се промени, но Патрик не можа да прецени защо.

– Никога ли не се научи да говори? – вметна той.

Алис така и не продума, докато бяха в стаята.

– Може да говори, но не иска – каза Рагнар със същото затворено изражение.

– Има ли някаква причина да има зъб на Кристиан? Способна ли е била да му навреди? На него или на хората около него?

Патрик си я представи, момичето с дълга, тъмна коса и с ръце, движещи се по белия лист, докато създават рисунки, които можеха да са нарисувани и от петгодишно дете.

– Не, Алис не е наранявала и муха – каза Рагнар. – Затова исках да ви доведа тук, за да я видите. Не би могла да нарани човек. А и тя обича... обичаше Кристиан.

Той взе рисунката, която му даде Алис и я остави на масата. Най-горе имаше слънце, а най-долу зелена трева и цветя. Две фигури, голяма и малка, се държаха щастливи за ръка.

– Тя обичаше Кристиан – повтори той.

– Спомня ли си го изобщо? Разделили са се преди много години – отбеляза Паула.

Рагнар не отговори, а просто посочи рисунката. Две фигури. Алис и Кристиан.

– Питайте персонала, ако не ми вярвате. Но Алис не е жената, която търсите. Не знам кой би наранил Кристиан. Той изчезна от живота ни, когато беше на осемнайсет. Много неща може да са се случили оттогава, но Алис бе тази, която го обичаше. И продължава да го обича.

Патрик погледна дребния мъж. Трябваше да последва съвета на Рагнар. Да говори с персонала. Но знаеше, че това, което казва таткото на Алис, е вярно. Не търсеха нея. Отново се оказаха в изходна позиция.

– Имам да ви съобщя нещо важно – Мелберг прекъсна Патрик точно когато той се канеше да разпредели новите задачи. – За известно време ще мина на непълен работен ден. Осъзнах, че съм ръководил управлението толкова успешно, че вече мога да ви прехвърля някои отговорности. В момента знанията и опитът ми са нужни в друга област.

Всички го зяпнаха смаяно.

– Време е да вложа енергията си в най-важния ресурс, с който разполага обществото ни. Следващото поколение. Тези, които ще ни отведат в бъдещето – каза Мелберг и пъхна пръсти зад тирантите си.

– Да не почва работа в младежкия център? – прошепна Мартин на Йоста, който само сви рамене в отговор.

– Освен това е важно да дадем шанс и на жените. И на чуждестранното малцинство. – Той погледна Паула. – Да, знам, че двете с Йоана имахте трудности с родителския отпуск. А момчето се нуждае от силен мъжки модел за подражание. Така че ще работя на половин ден, вече имам одобрение от ръководството, а останалото време ще посвещавам на хлапето.

Мелберг се огледа, очевидно очаквайки аплодисменти. Но около масата цареше изумена тишина. А най-изумена от всички беше Паула. Решението на Мелберг беше нещо ново за нея, но колкото повече го осмисляше, толкова по-добра й се струваше идеята. Йоана ще може отново да почне да работи, а самата Паула да комбинира работата с родителския отпуск. А и не можеше да отрече, че Мелберг се грижи добре за Лео. Засега се беше показал като отлична бавачка, може би с изключение на залепените с тиксо пелени.

Щом първоначалната му изненада отмина, Патрик нямаше как да не одобри плана на Мелберг. От чисто практическа гледна точка това означаваше, че времето, което шефът му прекарва в управлението, ще намалее наполовина. Което определено беше добре дошло.

– Поздравления за инициативата, Мелберг. Жалко, че не са повече хората, които мислят като теб – каза Патрик натъртено. – А сега нека се върнем към разследването. Днес се случиха доста неща.

Той разказа на останалите за пътуването до Тролхетан, което предприеха с Паула, за разговора им с Рагнар Лисандер и за посещението при Алис.

– И няма съмнение, че тя е невинна? – попита Йоста.

– Няма. Говорих с персонала и те потвърдиха, че умственото й развитие е като на дете.

– Представете си, да живееш с мисълта, че си причинил това на сестра си – каза Аника.

– Да, а и едва ли му е ставало по-добре от факта, че тя очевидно го обожава – съгласи се Паула. – Било е тежко бреме. Ако е осъзнавал какво е сторил.

– Ние също имаме какво да разкажем. – Йоста се покашля и хвърли поглед към Мартин. – Струваше ми се, че съм чувал името Лисандер, само че не се сещах къде. Пък и не бях сто процента сигурен. Вече не мога да разчитам напълно на старата вършачка – каза той и посочи главата си.

– Но? – намеси се Патрик нетърпеливо.

Йоста отново погледна към Мартин.

– Ами на връщане от посещението при Кенет Бенгтсон, който, между другото, твърди категорично, че не знае нищо и никога не е чувал името Лисандер, аз се зачудих защо асоциирам Ернст с цялата работа. Така че отидохме до тях.

– Ходили сте до дома на Ернст? – попита Патрик. – Защо?

– Чакай да чуеш какво ще каже Йоста – каза Мартин и Патрик млъкна.

– Ами обясних му какво се върти в главата ми. И Ернст се сети.

– Какво се е сетил? – Патрик се наведе напред.

– Къде съм чувал името Лисандер – отговори Йоста. – Те живяха тук известно време.

– Кои те? – обърка се Патрик.

– Семейство Лисандер, Ирен и Рагнар. С децата си, Кристиан и Алис.

– Но това е невъзможно – каза Патрик и поклати глава. – Защо тогава никой не познава Кристиан? Не може да е вярно.

– О, да, вярно е – каза Мартин. – Кристиан очевидно се е метнал на биологичната си майка. Като млад е бил със сериозно наднормено тегло. Махни шейсет килограма, добави двайсет години и чифт очила и трудно ще повярваш, че става дума за същия човек.

– Ернст откъде е познавал семейството? Ти откъде ги познаваше? – попита Патрик.

– Ернст беше хлътнал по Ирен. Очевидно са се заиграли малко на някакво парти и оттогава Ернст при всяка възможност настояваше да минем с колата покрай къщата й. Навъртяхме доста курсове покрай дома на семейство Лисандер.

– Къде са живели тогава? – попита Паула.

– В една от къщите до бреговата охрана.

– При Бадхолмен? – попита Патрик.

– Да, съвсем близо. Първоначално къщата била на майката на Ирен. Чувал съм, че била същинска вещица. С дъщеря й не поддържали връзка от дълги години, но когато умряла, Ирен наследила къщата и семейството се преместило тук.

– Ернст знае ли защо са се махнали от Фелбака? – намеси се Паула.

– Не, няма представа. Но, изглежда, се е случило много набързо.

– Значи, Рагнар все пак не ни е разказал всичко – отбеляза Патрик.

Започваше да му писва от всички, които пазеха тайните си и отказваха да кажат истината. Ако всички им сътрудничеха, вероятно щяха да са разрешили случая отдавна.

– Добра работа – каза той и кимна на Йоста и Мартин. – Пак ще си поговоря с Рагнар Лисандер. Трябва да има причина да не спомене, че са живели във Фелбака. Сигурно е бил наясно, че е въпрос на време да научим.

– Но това не отговаря на въпроса коя е жената, която търсим. Остава да е някоя от времето, когато Кристиан е живял в Гьотеборг. От годините след като Кристиан напуска дома си и преди връщането му във Фелбака със Сана.

Мартин мислеше на глас.

– Чудя се защо ли се е върнал тук? – вметна Аника.

– Трябва да узнаем повече за пребиваването на Кристиан в Гьотеборг – кимна Патрик. – Дотук открихме само три жени, които са фигурирали в живота му: Ирен, Алис и биологичната му майка.

– Не може ли да е била Ирен? – предположи Мартин. – Тя има причина да отмъсти на Кристиан, като се има предвид какво е сторил на Алис.

Патрик помълча малко, но след това поклати бавно глава.

– Аз също си мислех за нея и все още не можем да я изключим. Но не ми се вярва. Според Рагнар тя така и не е разбрала какво се е случило. А и дори да знае, какъв мотив има да се нахвърли на Магнус и останалите?

Той си припомни неприятната жена и посещението им във вилата в Тролхетан. Чу отново презрителните й реплики за Кристиан и майка му. И изведнъж го споходи една мисъл. Това беше, това глождеше подсъзнанието му, когато се срещнаха с Рагнар за втори път. Ето какво не се връзваше. Патрик извади мобилния си телефон и въведе бързо номера. Всички около масата го гледаха учудено, но той вдигна пръст, давайки им знак да мълчат.

– Здравей, Патрик Хедстрьом се обажда. Всъщност търся Сана. Окей, разбирам. Но може ли да отидеш и да я питаш нещо? Важно е. Питай я дали синята рокля би й станала. Да, знам, че звучи странно. Но много ще ми помогнеш, ако я попиташ. Благодаря.

Патрик зачака и след минута сестрата на Сана се върна на телефона.

– Аха? Окей. Хубаво. Благодаря много. Поздрави Сана. – Патрик затвори със замислено изражение на лицето. – Синята рокля е с размера на Сана.

– И? – попита Мартин, говорейки от името на всички.

– Малко е странно, като се има предвид, че майката на Кристиан е тежала сто и петдесет килограма. Роклята трябва да е принадлежала на друга жена. Кристиан е излъгал Сана, че е била на майка му.

– Не може ли да е на Алис? – каза Паула.

– Може. Но не ми се вярва. В живота на Кристиан е имало друга жена.

Ерика погледна към часовника си. Работният ден на Патрик явно бе дълъг. Не го беше чувала, откакто бе излязъл, а не искаше да му звъни и да го притеснява. В управлението сигурно цареше хаос след смъртта на Кристиан. Патрик ще се прибере, когато може.

Надяваше се, че вече не й се сърди. Никога преди не й се беше ядосвал истински, а последното, което искаше, бе да го разочарова или разстрои.

Ерика погали корема си. Струваше й се, че се уголемява неконтролируемо, и понякога изпитваше толкова силна тревога от това, което предстои да се случи, че не можеше да диша. В същото време копнееше да види близнаците. Чувствата й бяха много и смесени. Щастие и притеснение, паника и очакване. Всичко това разбъркано.

И Ана сигурно се чувстваше така. Ерика изпитваше угризения, че не се държи достатъчно отзивчиво със сестра си, която минаваше през същото като нея. Беше твърде заета със собственото си състояние. След всичко случило се с Лукас, бившия мъж на Ана и баща на двете й деца, в нея сигурно кипяха всякакви чувства, сега, когато отново е бременна. От друг мъж. Ерика се засрами от това, колко егоистична е била. Говореше само за себе си, за собствената си тревога. Утре сутринта ще се обади на Ана и ще й предложи да излязат на кафе или разходка. Тогава ще имат време да си поговорят подобаващо.

Мая влезе и се покатери в скута й. Изглеждаше изморена, въпреки че беше едва шест часът, два часа преди времето за лягане.

– Тате? – каза Мая и допря буза до корема на Ерика.

– Татко скоро ще се прибере – отговори Ерика. – Но ние двете вече огладняхме, затова мисля да приготвя някаква вечеря. Какво ще кажеш, миличка? Ще вечеряме ли по момичешки?

Мая кимна.

– Макарони с наденица? С много кетчуп?

Мая отново кимна. Мама наистина знаеше какво се сервира на момичешка вечеря.

– Как върви? – попита Патрик и придърпа стола си близо до този на Аника.

Навън бе тъмно като в рог и всички трябваше отдавна да са се прибрали, но никой не поглеждаше към външната врата. Освен Мелберг, който си тръгна, подсвирквайки си, преди петнайсет минути.

– Започваме с публичните регистри. Но се съмнявам, че ще намерим нещо. Вече ги прегледах, когато проучвах миналото му, и не ми се вярва да съм пропуснала нещо. – Аника говореше извинително и Патрик сложи ръка на рамото й.

– Знам, че си самата точност. Но понякога човек не вижда това, което е пред очите му. Ако прегледаме регистрите заедно, може да забележим нещо, което по-рано ни е убягнало. Вярвам, че Кристиан е живял с някоя жена в Гьотеборг, или поне е имал връзка. Може да попаднем на нещо, което да ни помогне да установим прав ли съм.

– Е, винаги може да се надяваме – каза Аника и завъртя монитора така, че Патрик да вижда. – Както казах, няма предишни бракове.

– А деца?

Аника затрака по клавишите, след което отново посочи към екрана.

– Не, не е регистриран като баща на други деца, освен Мелкер и Нилс.

– По дяволите. – Патрик прокара ръка през косата си. – Може би идеята беше глупава? Не знам защо ми се струва, че сме пропуснали нещо. Отговорите едва ли са в тези регистри.

Той се изправи и тръгна към кабинета си. Седя там дълго, взирайки се с празен поглед в стената. Позвъняването на телефона прекъсна грубо размислите му.

– Патрик Хедстрьом.

Сам чу колко апатично звучи. Но когато мъжът от другата страна се представи и обясни защо се обажда, Патрик се изправи в стола си. Двайсет минути по-късно се втурна при Аника.

– Мария Шьострьом!

– Мария Шьострьом?

– Кристиан е имал партньорка в Гьотеборг. Казвала се е Мария Шьострьом.

– Откъде знаеш...? – попита Аника, но Патрик не отговори на въпроса й.

– Има и дете. Емил Шьострьом. Или по-точно имало е.

– Какво искаш да кажеш?

– Мъртви са. Мария и Емил са мъртви. Има недовършено разследване на убийство.

– Какво става?

Мартин се затича стремглаво към стаята, когато чу Патрик да вика. Йоста също дойде с небивала скорост и двамата се сблъскаха пред вратата.

– Току-що говорих с мъж на име Стюре Бог. Той е пенсиониран комисар от Гьотеборг. – Патрик направи театрална пауза, преди да продължи. – Прочел е във вестника за Кристиан и заплахите срещу него и е разпознал името му от едно от собствените си разследвания. Смята, че има информация, която може да ни е от полза.

Патрик преразказа разговора си със стария комисар. Въпреки че бяха минали много години, Стюре Бог така и не бе забравил трагичните смъртни случаи и с хирургическа точност бе предал на Патрик всички важни факти от разследването.

Ефектът от разказа не закъсня. Всички зяпаха с отворени усти.

– Можем ли да се сдобием с материалите? – попита Мартин развълнувано.

– Било е отдавна, трудно ще е – отвърна Патрик.

– Не пречи да се опита – каза Аника. – Имам номера на Гьотеборг ей тук.

Патрик въздъхна.

– Жена ми ще реши, че съм избягал в Рио де Жанейро с някоя пищна блондинка, ако не се прибера скоро.

– Първо се обади на Ерика, после ще опитаме да се свържем с някого в Гьотеборг.

Патрик се предаде. Изглежда, никой не се бе запътил към къщи и той също не искаше да спре за днес, преди да са свършили каквото могат.

– Окей, но си намерете работа, докато говоря. Не искам да ми висите на главата.

Взе телефона, влезе в стаята си и затвори вратата. Ерика прояви разбиране, когато й обясни. С Мая тъкмо бяха вечеряли заедно. На Патрик изведнъж така му се прииска да се прибере при момичетата си, че му се доплака. Не си спомняше някога да е бил по-изтощен. Но си пое дълбоко въздух и набра номера, който му бе дала Аника.

В първия момент не забеляза, че някой е вдигнал.

– Ало? – чу се въпросителен глас и той се стресна, осъзнавайки, че трябва да каже нещо.

Представи се и разясни защо се обажда. За негова изненада не го отрязаха моментално. Колегата в Гьотеборг беше приветлив и услужлив и сам предложи да провери дали материалите от разследването могат да бъдат открити.

Приключиха разговора и Патрик зачака, като стискаше палци. След около петнайсет минути телефонът иззвъня.

– Така ли?

Патрик не можа да повярва, когато колегата му съобщи, че е намерил папката. Изказа възторжено благодарността си и го помоли да задели някъде материалите. Утре щеше да види как да ги получи. В най-лошия случай ще отиде лично до Гьотеборг да ги вземе или ще натовари бюджета на управлението с цената на доставка с куриер.

След като затвори, Патрик остана да седи в стола си. Знаеше, че другите чакат да научат резултата, но първо имаше нужда да събере мислите си. Всички подробности, всички парчета от пъзела се въртяха в главата му. Знаеше, че са свързани по някакъв начин. Въпросът беше как.

Почувства странна тъга, докато се сбогуваше. Естествено, беше му тежко да каже чао на момичетата, да ги прегърне и да се преструва, че ще се върне след няколко дни. Но се изненада, че го затруднява и сбогуването с къщата и с Луис, която седеше в антрето и го гледаше с неразгадаем поглед.

Първоначалната му идея беше направо да се омете и да остави бележка. Но после все пак изпита нужда да се сбогува, както се полага. За по-сигурно вече бе прибрал големия куфар в багажника, така че да изглежда сякаш тръгва с малко багаж на поредното бизнес пътуване.

Въпреки че му бе неочаквано трудно да каже сбогом, Ерик знаеше, че скоро ще свикне с новата обстановка. Просто трябваше да вземе пример от Поснер^32. Той живееше в чужбина години наред и, изглежда, не страдаше много от това, че е изоставил детето си. Освен това момичетата скоро щяха да са големи. Нямаха нужда от него.

32 Юаким Поснер (Joachim Posener), шведски финансист и адвокат, който отказва да се върне в Швеция, след като през 1997 г. се оказва един от замесените в незаконна финансова сделка. – Б. пр.

– Какво е това бизнес пътуване? – попита Луис.

Нещо в тона й му направи впечатление. Тя нали не знаеше? Ерик отхвърли мисълта. Дори и да подозира нещо, Луис няма какво да направи.

– Среща с нов доставчик – каза той и разклати ключовете от колата, които държеше в ръка.

Всъщност постъпваше много джентълменски. Смяташе да вземе по-малката кола и да остави мерцедеса на Луис. А парите, които остави в сметката, щяха да й стигнат да плаща собствените си разходи и тези на момичетата, включително ипотеката на къщата, за година напред. Така че жена му имаше предостатъчно време да измисли какво да прави.

Ерик се поизправи. Наистина нямаше причина да се чувства като задник. Не беше негова грижа, ако някой пострадаше покрай това, което смяташе да предприеме. Все пак именно неговият живот бе в опасност и той не можеше просто да седи и да чака миналото да го настигне.

– Връщам се вдругиден – каза той и кимна на Луис.

Отдавна не я прегръщаше или целуваше на заминаване.

– Връщай се, когато искаш – каза тя и сви рамене.

Отново му се стори, че Луис се държи необичайно. Но сигурно си въобразяваше. А вдругиден, когато тя ще очаква Ерик да се прибере, той вече ще е на сигурно място.

– Чао – каза той и й обърна гръб.

– Чао – отвърна Луис.

Когато влезе в колата и потегли, за последен път погледна в огледалото. После пусна радиото и си затананика. Вече беше на път.

Ерика погледна Патрик изплашено, когато той влезе през вратата. Мая вече спеше, а тя самата седеше на дивана с чаша чай.

– Тежък ден? – попита тя предпазливо и отиде да го прегърне.

Патрик зарови лице във врата й и известно време не помръдна.

– Имам нужда от чаша вино.

Той се отправи към кухнята и Ерика се върна на дивана. Чу се дрънчеше на чаши и звука от тапа, извадена от бутилка. Тя си припомни колко приятна можеше да бъде една чаша вино, но трябваше да се задоволи с чая си. Това е един от големите недостатъци да си бременна, а след това и да кърмиш – не можеш да изпиеш дори една чаша червено вино. Но от време на време отпиваше съвсем малка глътка от чашата на Патрик и това й стигаше.

– Колко е хубаво човек да си е вкъщи – каза Патрик, въздъхна силно и седна до нея.

Прегърна я през рамо и качи крака на масичката.

– И аз много се радвам, че си тук – каза Ерика и се притисна плътно до него.

Помълчаха няколко минути. Патрик отпиваше от виното.

– Кристиан има сестра – каза накрая.

Ерика подскочи.

– Сестра? За пръв път чувам за такова нещо. Та той нали казваше, че няма семейство.

– Оказа се, че не е точно така. Сигурно ще съжалявам, че ти казвам тези неща, но съм адски уморен. Днешните случки не спират да се въртят в главата ми и трябва да поговоря с някого. Но си остава между нас. Окей?

Той я погледна строго.

– Обещавам. Сега разказвай.

И Патрик повтори всичко, което беше научил. Двамата седяха в мрака на всекидневната, осветявана единствено от телевизора. Ерика мълчеше и слушаше, но ахна, когато Патрик й разказа как Алис е получила мозъчното увреждане и как Кристиан е живял с тази тайна, докато Рагнар го е пазел и наблюдавал. След като й каза всичко за Алис, за лишеното от любов и грижи детство на Кристиан и за това как е напуснал семейство Лисандер, Ерика поклати глава.

– Бедният Кристиан.

– Историята не свършва тук.

– Какво имаш предвид? – попита Ерика и изпъшка, тъй като получи здрав ритник, който притисна дробовете й.

Близнаците се бяха разиграли тази вечер.

– Кристиан е срещнал една жена, докато е учил в Гьотеборг. Мария. Тя имала малък син, който по онова време бил почти новороден. Не е поддържала връзка с бащата. Двамата с Кристиан много скоро се преместили да живеят заедно, в апартамент в Партиле^33. Момчето, Емил, станало като син на Кристиан. Изглежда, са си живели доста добре.

33 Малък град, предградие на Гьотеборг. – Б. пр.

– Какво се е случило?

Ерика всъщност не бе сигурна дали иска да знае. Може би беше по-лесно да запуши уши за тежките и натоварващи неща. Но все пак зададе въпроса.

– Било сряда, април месец, и Кристиан се прибирал от университета. – Гласът на Патрик звучеше глухо и Ерика го хвана за ръката. – Забелязал, че вратата е отключена и пристъпил предпазливо вътре. Повикал Мария и Емил, без да получи отговор. Тръгнал да ги търси из апартамента. Всичко изглеждало както обикновено. Явно не били излезли навън, защото връхните им дрехи били в антрето, а количката на Емил си стояла на стълбите.

– Не знам дали искам да слушам повече – прошепна Ерика, но Патрик гледаше някъде пред себе си и като че ли не я чу.

– Накрая ги намерил. В банята. И двамата били удавени.

– Боже господи.

Ерика сложи ръка на устата си.

– Момчето лежало по гръб във ваната. Тялото на майка му лежало отвън, само главата й била потопена във водата. Аутопсията разкрила синини около врата й, като от пръсти. Някой насила бил държал главата й под водата.

– Кой...?

– Не знам. Полицията така и не успяла да намери убиеца. Странно, но не заподозрели Кристиан, въпреки че той бил най-близкият им човек. Затова името му не е излязло, когато го търсихме в полицейския регистър.

– Как е станало така, че да не е сред заподозрените?

– Не знам точно. Всички от обкръжението им твърдели, че Кристиан и Мария са необичайно щастлива двойка. Майката на Мария се застъпила за него, а освен това един съсед видял от апартамента да излиза жена горе-долу по времето, когато според съдебния лекар били извършени убийствата.

– Жена? – попита Ерика. – Същата, която...?

– Всъщност не знам какво да мисля. Този случай ще ме побърка. Всичко, което е сполетяло Кристиан, е навързано по някакъв начин. Някой е хранел толкова дълбока омраза към него, че времето не я е уталожило.

– И нямате представа кой е това?

Ерика усети в главата й да се оформя една мисъл, но още не можеше да долови каква точно. Образът беше неясен. Но в едно бе сигурна: Патрик е прав. Всичко е свързано по някакъв начин.

– Ще имаш ли нещо против, ако отида да си легна? – каза Патрик и сложи ръка на коляното й.

– Не, лягай си, миличък – каза тя разсеяно. – Аз ще остана още малко и после ще се кача.

– Окей.

Той я целуна и след малко тя чу стъпките му нагоре по стълбите.

Остана да седи в мрака. По телевизията даваха новини, но тя остави звука изключен и се заслуша в собствените си мисли. Алис. Мария и Емил. Имаше нещо, което й убягва, нещо, което трябваше да разбере. Премести погледа си към книгата, лежаща на масата. Взе я бавно, сложи я на коленете си и се загледа в корицата и заглавието. „Русалката“. Замисли се за мрака и вината. За това, което Кристиан бе искал да изрази. Знаеше, че е там вътре, в думите и изреченията, които бе оставил след себе си. И тя ще разбере какво е то.

Кошмарите започнаха да го спохождат всяка нощ. Сякаш бяха изчаквали съвестта му да се пробуди. Странно колко внезапно стана това. През цялото време знаеше, виждаше пред очите си как маха седалката и оставя Алис да потъне под водата. Как малкото й тяло се бори, опитва се да си поеме въздух и накрая застива. Как очите й, сините й очи го гледат невиждащо изпод водата. Винаги бе знаел, но без да разбира.

Една малка случка, дребен детайл, го накара да проумее какво е сторил. Случи се един ден миналото лято. Още тогава знаеше, че не може да остане. Никога не бе имало място за него, но прозрението дойде постепенно. Трябваше да напусне семейството.

Гласовете му казаха същото. Появиха се един ден, не неприятни или страшни, а по-скоро като доверени приятели, които му шепнеха. Съмняваше се в решението си единствено когато помислеше за Алис. Но колебанието му не траеше дълго. Гласовете се засилваха и той реши да остане само до края на лятото. После ще си тръгне, без да се обръща назад. Ще остави зад себе си всичко свързано с мама и татко.

Онзи летен ден Алис искаше сладолед. Тя винаги искаше сладолед и когато беше в настроение, той отиваше с нея до павилиона на площада. Тя все си поръчваше едно и също: фунийка с три топки ягодов сладолед. Понякога той се закачаше с нея, преструваше се, че не е разбрал, и вместо това поръчваше шоколадов сладолед. Тогава сестра му започваше да клати бързо глава, да го дърпа за ръка и да пелтечи „ягодов“.

Алис беше на седмото небе, когато ядеше сладолед. Лицето й светеше от щастие и удоволствие, докато методично ближеше и въртеше фунийката, за да не се разтече сладоледът. И този път беше същото. Тя първа получи сладоледа си и започна бавно да се отдалечава от павилиона, докато той чакаше да получи своята фунийка и да плати. После се обърна, за да тръгне след нея, но спря на място. Ерик, Кенет и Магнус. Стояха там и го гледаха. Ерик се хилеше.

Усети как сладоледът се стича, първо по фунийката, а после и по ръката му. Трябваше да мине покрай тях. Опита се да гледа право пред себе си, към морето. Да не обръща внимание на погледите им, нито на сърцето си, което биеше все по-учестено. Направи крачка напред, после още една. След което усети как пада. Ерик беше протегнал крака си, докато той минаваше покрай него. В последния момент успя да вдигне ръце, за да се предпази. Дланите го заболяха от силата на сблъсъка. Сладоледът полетя встрани и падна на асфалта, в чакъла и мръсотията.

– Опа – каза Ерик.

Кенет се засмя нервно, но Магнус погледна Ерик укорително.

– Това беше ненужно, не смяташ ли?

Ерик, изглежда, не му обърна внимание. Очите му светеха.

– Не ти трябва още сладолед.

Той бавно се изправи. Ръцете го боляха, в дланите му се бяха набили ситни камъчета. Изтупа се и се отдалечи, куцайки. Вървеше колкото може по-бързо, а смехът на Ерик звънтеше в ушите му.

Алис го чакаше малко встрани. Не й обърна внимание и просто я подмина. С периферното си зрение видя как тя подтичва след него, но той спря да си поеме дъх чак когато наближиха къщата си.

– Ето, Кристиан. Вземи моя сладолед. Ягодов е.

Погледна протегнатата й ръка и ягодовия сладолед, който Алис така страстно обичаше. В този миг осъзна в пълна степен какво й е причинил. Гласовете закрещяха. Главата му щеше да се пръсне. Падна на колене, притиснал ръце към ушите си. Трябваше да спрат, трябваше да ги накара да млъкнат. Тогава усети ръцете на Алис около себе си и изведнъж всичко утихна.

22

Цяла нощ спа като пребит, но въпреки това не се чувстваше отпочинал.

– Скъпа?

Никакъв отговор. Той погледна часовника и изруга наум. Осем и половина. Трябваше да побърза, днес имаха много работа.

– Ерика?

Патрик слезе на долния етаж, но от съпругата му и от дъщеря му нямаше и следа. В кухнята имаше кана кафе, а на масата лежеше бележка с почерка на Ерика.

Скъпи, оставих Мая в детската градина. Мислех си за това, което ми разказа снощи, и трябва да проверя нещо. Ще ти се обадя веднага, щом науча повече. Би ли могъл да проучиш две неща?

1. Кристиан наричал ли е Алис с някакво умалително име?

2. От какво психическо заболяване е страдала биологичната майка на Кристиан?

Целувки, Ерика.

ПП Не се ядосвай.

Сега пък какво й е щукнало? Трябваше да се досети, че Ерика няма да може да остави нещата така. Грабна телефона, който беше на масата, и позвъни на мобилния й. След няколко сигнала се включи гласовата поща. Патрик се опита да запази спокойствие, в момента нямаше какво да направи. Трябваше да тръгва за работа възможно най-бързо, а и нямаше представа къде е Ерика.

Обаче въпросите в бележката събудиха любопитството му. Дали е надушила нещо? Ерика е умна, не можеше да го отрече. Нерядко се случваше да забележи нещо, което той пропускаше. Искаше му се само да не хуква нанякъде сама по този начин.

Изпи едно кафе на крак и след кратко колебание напълни и чашата за кола, която Ерика му купи за Коледа.

Днес се нуждаеше от кофеин и първото, което направи, щом пристигна в управлението, беше да влезе в кухнята и да изпие третата си чаша за деня.

– Какъв е планът за днес? – попита Мартин, след като едва не се сблъскаха в коридора.

– Трябва да прегледаме всички материали за убийството на партньорката на Кристиан и детето й. Сега ще звънна в Гьотеборг и ще видя как можем да получим документите. Сигурно ще помоля да ни ги пратят по куриер, което означава, че ще трябва някак да прикрия разходите, за да не ги види Мелберг. После трябва да питаме Рюд дали са получили резултати от НЛК^34 за парцала и кутията боя в мазето на Кристиан. Сигурно още не са готови, но не пречи да ги притиснем малко. Можеш ли да се захванеш с това?

34 Национална лаборатория по криминалистика. – Б. пр.

– Разбира се, ще се заема. Нещо друго?

– Не точно сега – каза Патрик. – Първо трябва да говоря с Рагнар Лисандер за едно нещо, но ще ви кажа, когато разполагам с повече информация.

– Окей, като има нещо, само кажи.

Патрик влезе в кабинета си. Направо невероятно колко беше изморен. Днес дори кофеинът не го хващаше. Пое си дъх, за да събере сила, след което позвъни на приемния баща на Кристиан.

– В момента не мога да говоря – прошепна Рагнар и Патрик се досети, че Ирен сигурно е наблизо.

– Имам само два въпроса – каза той и усети, че също е снишил гласа си, въпреки че нямаше нужда.

Обмисли набързо дали да не го пита защо не бе споменал за годините, прекарани във Фелбака. Но реши да изчака, докато могат да поговорят необезпокоявани. Освен това чувстваше, че въпросите на Ерика в момента са по-важни.

– Окей – каза Рагнар, – но побързай.

Патрик го попита каквото го бе помолила Ерика. Отговорите малко го объркаха. Какво означаваше това?

Благодари, затвори и отново звънна на Ерика. Пак се включи гласовата поща. Той остави съобщение и се облегна назад на стола си. Как се вписваше новата информация? И къде беше Ерика?

– Ерика!

Торвалд Хамре се наведе и я прегърна. Въпреки че беше около метър и седемдесет и в момента носеше доста допълнително тегло, Ерика се почувства като джудже в сравнение с него.

– Здрасти, Торвалд! Благодаря, че ме прие почти без предупреждение – каза тя и също го прегърна.

– Винаги си добре дошла, знаеш го.

В гласа му се долавяше само лека норвежка интонация. Торвалд живееше в Швеция от близо трийсет години и с времето бе станал по-голям гьотеборгски патриот и от кореняците, за което свидетелстваше и гигантското знаме на ИФК „Гьотеборг“, окачено на стената.

– С какво мога да ти помогна този път? С какво вълнуващо проучване си се захванала?

Той подръпна огромния си сив мустак, а очите му светнаха.

Двамата се запознаха, когато Ерика търсеше някой, който да й помогне за психологическия аспект на книгите, които пишеше. Торвалд имаше успешна частна практика, но посвещаваше цялото си свободно време на изследване на тъмните страни на човешката природа. Даже беше карал курс във ФБР. Ерика дори не смееше да предположи как се е уредил там. Важното бе, че той беше нечувано способен психиатър, а освен това охотно споделяше знанията си.

– Имам няколко въпроса, които се нуждаят от отговор, но в момента не мога да ти кажа защо. Надявам се обаче, че все пак ще можеш да ми помогнеш.

– Естествено. Винаги съм на разположение.

Ерика го погледна с благодарност и се зачуди откъде да започне. Още не бе успяла да навърже всичко. Картината се променяше през цялото време, като цветовете и формите в калейдоскоп. Но все пак някъде имаше обща структура и може би Торвалд ще й помогне да я открие.

Прослуша съобщението на Патрик малко преди да пристигне в Гьотеборг. Всъщност чу телефона, докато звънеше, но реши да не вдига, за да избегне въпросите му. Информацията, която й остави Патрик, не я изненада, просто потвърди това, което Ерика вече подозираше.

След като събра мислите си, тя започна да разказва. Наведнъж, без да спира, предаде всичко, което знаеше. Торвалд слушаше съсредоточено, подпрял лакти на бюрото. Ръцете му бяха вдигнати нагоре и пръстите им се докосваха. От време на време стомахът й се свиваше, докато изговаряше думите и чуваше от собствената си уста колко ужасяваща е историята.

Торвалд остана смълчан, след като тя приключи. Ерика се чувстваше почти останала без дъх, като че бе тичала дълго време. Едно от бебетата я ритна здраво в диафрагмата, сякаш за да й напомни, че в живота има и хубави неща, изпълнени с любов.

– Ти самата какво мислиш? – каза Торвалд накрая.

След кратко колебание, тя изложи теорията си. Идеята започна да се развива в главата й през нощта, докато тя лежеше и гледаше тавана, а Патрик спеше дълбоко до нея. Мислите й се дооформиха, докато караше по магистралата към Гьотеборг. Много бързо осъзна, че трябва да обсъди въпроса с Торвалд. Той можеше да определи дали теорията е толкова абсурдна, колкото звучи. Очакваше да й каже, че фантазията й се е развихрила твърде много.

Но той не го направи. Вместо това я погледна и каза:

– Напълно е възможно. Това, което казваш, е напълно възможно.

Думите му я накараха да изпусне въздишка, изразяваща едновременно ужас и облекчение. Вече бе сигурна, че е права. Но беше почти невъзможно да проумее последствията.

Двамата говориха почти час. Ерика задаваше въпроси, събирайки колкото се може повече информация. Ако искаше да продължи напред, трябваше всички факти да са си на мястото. Иначе можеше да допусне голяма грешка. А някои парчета от пъзела още липсваха. Разполагаше с достатъчно, за да различи общия мотив, но на места зееха дупки. Длъжна бе да ги запълни, преди да изложи теорията си.

Щом си тръгна и влезе обратно в колата, тя облегна глава на волана. Усети хладната материя под челото си. Не очакваше с нетърпение предстоящото посещение, нито въпросите, които ще трябва да зададе, и отговорите, които ще получи. Не бе сигурна, че иска да постави на мястото му точно това парче от пъзела. Но нямаше избор.

Запали колата и подкара към Удевала. Погледна телефона си и откри, че има два пропуснати разговора от Патрик. Той можеше да почака.

Тя позвъни веднага щом банката отвори. Ерик винаги я подценяваше. Биваше я да подлъгва хората и да изкопчва информация. Освен това имаше всички необходими данни, за да зададе правилните въпроси – номерата на сметката и на фирмата. Разполагаше и с ефектен, настоятелен глас, благодарение на който служителят в банката изобщо не постави под съмнение правото й да поиска такава информация.

Щом Луис затвори, тя остана седнала до кухненската маса. Парите ги нямаше. Е, повечето. Ерик бе проявил щедростта да й остави малко, за да може да се оправя сама за известно време. Но с изключение на това, сметките бяха изпразнени, както личните, така и фирмените.

Връхлетя я първичната сила на гнева. Не възнамеряваше да остави да му се размине. Ерик беше глупак и смяташе и нея за също толкова тъпа. Беше запазил билет на собственото си име и на Луис не й трябваха много разговори по телефона, за да научи с кой полет ще лети и къде отива.

Тя се изправи и извади чаша вино от хладилника, постави я под канелката, завъртя и видя как чудната червена течност потича надолу. Днес имаше нужда от виното повече от всякога. Приближи чашата до устата си, но спря, щом мирисът достигна до ноздрите й. Моментът не беше подходящ. Изненада се, че изобщо й хрумва такава мисъл, защото през последните години моментът за чаша вино винаги бе подходящ. Но не и сега. Сега трябваше да бъде силна и с ясен разсъдък. Трябваше да действа решително.

Разполагаше с нужната информация, можеше да посочи с магическата си пръчица и да накара всичко да направи „пуф“, точно като Маджика де Спел^35. Луис първо само се позасмя, но реакцията й бързо прерасна в гръмогласен смях. Смееше се, докато оставяше чашата на мивката, и продължи да се смее, когато видя отражението си в лъскавата врата на хладилника. Отново бе поела контрол над живота си. И скоро всичко щеше да направи „пуф“.

35 Магьосница, героиня от анимационната вселена на Скрудж Макдък, създадена от Дисни. – Б. пр.

Уредиха всичко. Пратката с материалите от разследването пътуваше от Гьотеборг. Би трябвало Патрик да ликува, но щастието все още не желаеше да го навести. Продължаваше да не може да се свърже с Ерика, а го притесняваше мисълта, че въпреки напредналата си бременност тя тича наляво-надясно и се занимава с бог знае какво. Знаеше, че Ерика може да се грижи за себе си, и то по-добре от повечето хора. Това бе една от многото причини да я обича. Но не можеше да не се притеснява.

– Ще пристигнат след половин час! – провикна се Аника, която поръча куриерската пратка.

– Екстра! – викна Патрик в отговор.

После се изправи, взе якето си и измърмори нещо неясно на Аника, докато минаваше покрай нея на излизане. Навън го посрещна режещ вятър и той притича до близкия супермаркет. Беше го яд на самия себе си. Трябваше да направи това по-рано, но то не се вписваше в праволинейния полицейски свят. Ако бъде напълно честен, мисълта дори не му бе хрумнала. Не и преди да разбере как Кристиан е наричал сестра си. Русалката.

Книгите се намираха на първия етаж на супермаркета. Патрик се огледа набързо. Заглавията от местни автори бяха изложени на видимо място и той се усмихна, когато видя голям стенд с книгите на Ерика, както и постер с неин портрет в цял ръст.

– Какъв ужас, да приключи по този начин – каза касиерката, докато Патрик плащаше за книгата.

Той само кимна, не беше в настроение за празни приказки.

Когато излезе навън, пъхна книгата в якето си и се затича обратно към управлението. Аника го изгледа, като влезе, но не каза нищо. Патрик затвори вратата на кабинета си, седна зад бюрото и опита да се настани удобно. След това разтвори книгата и зачете. В действителност имаше куп неща за вършене, както ежедневни задачи, така и полицейска работа. Но нещо му говореше, че това е важно. Така че за първи път през кариерата си Патрик Хедстрьом седна да чете книга в работно време.

Не знаеше точно кога ще го изпишат, но нямаше значение. Можеше да остане тук или да се прибере вкъщи. Тя ще го намери където и да отиде.

Може би все пак е по-добре да го завари вкъщи, където все още се усещаше присъствието на Лисбет. А и имаше няколко неща, които искаше да уреди. Погребението на жена си например. Церемонията ще бъде само за най-близките. Без тъмни дрехи и тъжна музика. А Лисбет ще носи жълтия си шал. Тя специално бе настояла за това приживе.

Предпазливо почукване на вратата наруши мислите му. Кенет завъртя глава. Ерика Фалк. Какво ли иска, зачуди се той без особен интерес.

– Може ли да вляза? – попита Ерика.

Погледът й, също като на всички останали посетители, се насочи към превръзките. Той направи жест, който можеше да се тълкува всякак. Влизай или върви си. Самият той не знаеше какво има предвид.

Но тя влезе в стаята, придърпа един стол и седна до леглото, близо до главата му. Погледна го приятелски.

– Знаеш кой е бил Кристиан, не е ли така? Не Кристиан Тюдел. Кристиан Лисандер.

Първо си помисли да я излъже, както беше излъгал и полицаите, които идваха по-рано. Но нейната интонация беше различна, както и изражението й. Тя знаеше, вече имаше отговорите, или поне част от тях.

– Да, знам – отговори Кенет. – Знам кой беше.

– Разкажи ми за него – каза тя.

Сякаш го заковаваше за леглото с въпросите си.

– Няма много за разказване. Всички в училище го тормозеха. А ние... ние бяхме най-лоши. Начело с Ерик.

– Биели сте го?

– Не бихме го нарекли така. Но му вгорчавахме живота всеки път, щом ни се удадеше шанс.

– Защо? – попита тя и думата увисна във въздуха.

– Защо? Ами кой знае? Той беше различен, идваше от друго място. Беше дебел. Хората винаги имат нужда от някого, когото да тъпчат, който да е по-долу от тях.

– Разбирам ролята на Ерик в цялата работа. Но ти? И Магнус?

Тя не звучеше укорително, но все пак го заболя. Толкова пъти се бе питал същото. На Ерик му липсваше нещо. Трудно беше да се каже какво, може би съчувствие. Това не го извинява, но за него поне имаше обяснение. Кенет и Магнус обаче бяха по-разумни. Това правеше ли прегрешенията им по-големи или по-малки? Кенет не можеше да отговори на този въпрос.

– Бяхме млади и глупави – каза той, но сам усети, че не звучи убедително.

Кенет бе продължил да върви след Ерик, оставил се бе да бъде ръководен от него и да, дори му се възхищаваше. Ставаше дума за обикновена човешка глупост. За страх и малодушие.

– И така и не разпознахте Кристиан като възрастен? – попита Ерика.

– Не, изобщо. Ако искаш вярвай, но не направих връзката. Нито пък някой от останалите. Кристиан беше друг човек. Не говоря само за външния вид, той... не беше същият. Дори сега, когато знам...

Кенет поклати глава.

– Ами Алис? Разкажи ми за Алис.

Кенет направи гримаса. Не искаше. Да говори за Алис беше като съзнателно да пъхне ръката си в огъня. С годините я бе избутал толкова назад в съзнанието си, че тя сякаш не съществуваше. Но това време отмина. Трябваше да разкаже за нея, пък ако ще да изгори ръката си.

– Алис беше толкова красива, че човек оставаше без дъх, като я види. Но веднага щом се размърдаше или започнеше да говори, ставаше ясно, че нещо не е наред. Тя постоянно вървеше след Кристиан. Така и не можехме да преценим дали това му харесва, или не. Понякога изглеждаше раздразнен, но друг път като че се радваше да я види.

– Говорехте ли с Алис?

– Не, като изключим подигравките, които й подвиквахме.

Кенет се срамуваше. Спомни си всичко толкова ясно, всичко, което бяха говорили и правили. Като че беше вчера. То беше вчера. Не, случи се отдавна. Кенет усети, че започва да се обърква. Сякаш спомените, които бе потискал, сега изригваха навън с такава сила, че помитаха всичко по пътя си.

– Когато Алис е била на тринайсет, семейство Лисандер са се изнесли от Фелбака, а Кристиан ги е напуснал. Нещо се е случило, и мисля, че знаеш какво.

Гласът на Ерика беше спокоен, не го съдеше и на Кенет му се прииска да разкаже. Така или иначе, тя скоро ще дойде за него. И той отново ще бъде при Лисбет.

– Случи се през юли – каза той и затвори очи.

Кристиан усещаше тревогата в тялото си. Тревога, която растеше все повече и не го оставяше да спи нощем. Трябваше да се махне, знаеше го. Ако иска да си намери място, трябва да отиде някъде далеч. Далеч от татко и мама, от Алис. Странно, но от това го болеше най-много. Раздялата с Алис.

– Ехо! Ей ти!

Обърна се изненадан. Както обикновено, разходката му го бе отвела до Бадхолмен. Обичаше да седи там и да гледа морето и Фелбака.

– Ела тук!

Кристиан не знаеше какво да очаква. До мъжката съблекалня бяха насядали Ерик, Магнус и Кенет. И Ерик го викаше.

Кристиан ги погледна подозрително. Каквото и да искаха, едва ли беше нещо хубаво. Но изкушението беше твърде силно и той пъхна ръце в джобовете си и се запъти към тях с престорена безгрижност.

– Искаш ли? – каза Ерик и му подаде цигара.

Кристиан поклати глава. Продължаваше да очаква катастрофата. Очакваше и тримата да му се нахвърлят или каквото и да е, но не и тази... благосклонност.

– Сядай – каза Ерик и потупа дървения под с ръка.

Той седна като на сън. Всичко му се струваше нереално. Беше си го мислил толкова много пъти, представяше си същата ситуация. А сега тя наистина се случваше. Седеше заедно с тях.

– Какво ще правиш довечера? – попита Ерик и размени погледи с Кенет и Магнус.

– Нищо особено. Защо?

– Мислим да си устроим парти тук. Частно събиране, така да се каже.

Ерик се засмя.

– Аха – каза Кристиан и се размърда леко, за да седне по-удобно.

– Искаш ли да дойдеш?

– Аз? – попита Кристиан.

Не беше сигурен дали е чул правилно.

– Да, ти. Но ти трябва пропуск – каза Ерик и отново се спогледа с Магнус и Кенет.

Значи, имаше уловка. Какво унижение му бяха замислили този път?

– Какъв пропуск? – каза той, макар да знаеше, че не бива да пита.

Другите зашепнаха помежду си. Накрая Ерик се обърна към Кристиан и каза предизвикателно:

– Бутилка уиски.

Ха, само това. Обля го вълна на облекчение. Като нищо можеше да свие някоя бутилка от къщи.

– Добре, няма проблеми. Кога да дойда?

Ерик направи две дръпки, преди да отговори. Изглеждаше изтънчен с цигарата в ръка. Възрастен.

– Трябва да сме сигурни, че никой няма да ни досажда. Така че след полунощ. Да кажем дванайсет и половина?

Кристиан усети как кима прекалено ентусиазирано.

– Окей, дванайсет и половина. Ще дойда.

– Хубаво – каза Ерик сдържано.

Кристиан си тръгна с бърза крачка. Отдавна не бе чувствал краката си толкова леки. Може би късметът му ще се обърне и най-накрая ще го приемат като един от тях.

Остатъкът от деня вървеше бавно. Накрая стана време за лягане, но той не смееше да мигне от страх да не се успи. Лежеше буден и гледаше стрелките на часовника, които бавно се придвижваха към полунощ. В дванайсет и петнайсет стана и се облече, внимавайки да не вдигне шум. Промъкна се до долния етаж и отиде до шкафа с минибара. Там имаше няколко бутилки уиски и той хвана най-пълната. Тя издрънча, докато я вадеше, и за миг Кристиан застина. Но, изглежда, звукът не бе събудил никого.

Когато наближи Бадхолмен, чу момчетата от разстояние. Звучаха така, сякаш вече са прекарали известно време там, сякаш партито бе започнало без него. За секунда обмисли дали да не се върне обратно. Да извърви краткото разстояние до къщи, да се шмугне вътре, да остави бутилката на място и да си легне. Но после чу смеха на Ерик и му се прииска да се смее заедно с него, да бъде един от тези, с които Ерик си разменя погледи. Затова продължи да върви, стиснал здраво бутилката уиски под мишница.

– Я вижте – каза Ерик завалено и посочи към Кристиан. – Ето го краля на празненството.

Той се захили и Кенет и Магнус се присъединиха към него. Магнус, изглежда, беше пийнал най-много, клатеше се наляво-надясно и му беше трудно да фокусира.

– Носиш ли пропуска?

Ерик му махна да се приближи. Кристиан, застанал нащрек, му подаде бутилката. Сега ли ще го унижат? Ще го прогонят ли, след като получиха каквото искат?

Но нищо не се случи. Ерик просто отвинти капачката, отпи стабилна глътка и даде бутилката на Кристиан. Той зяпна. Искаше му се, но не знаеше смее ли. Ерик го подкани и Кристиан разбра, че ако иска да бъде един от тях, трябва да направи каквото му казват. Седна на пода с бутилката в ръка и я допря до устата си. И за малко да се задави, когато в гърлото му се стече твърде голяма глътка уиски.

– Как е, пич?

Ерик го потупа по гърба, смеейки се.

– Добре – каза той и отпи още една глътка, за да го докаже.

Завъртяха бутилката няколко пъти помежду си и Кристиан започна да усеща как в тялото му се разлива приятна топлина. Притеснението му утихна. Уискито прогони всичко, което го държеше буден нощем през последните месеци. Очите. Миризмата на разлагаща се плът. Отпи още веднъж.

Магнус лежеше по гръб и гледаше към звездното небе. Кенет не говореше много. Просто се съгласяваше възхитено с всичко, което казваше Ерик. Но на Кристиан му харесваше да седи с тях. Беше някой, беше част от компанията.

– Кристиан? – чу се глас откъм входа.

Той се обърна. Какво правеше тя тук? Защо трябваше да се появи и да развали всичко? Старият гняв се пробуди в него.

– Махай се – изръмжа той и видя как лицето й се сви.

– Кристиан? – повтори тя, а в гласа й напираше плач.

Той се изправи, за да отиде и да я изгони, но Ерик го хвана за ръката.

– Остави я – каза той и Кристиан го погледна учудено.

Но седна. Подчини се.

– Ела!

Ерик направи знак на Алис да се приближи. Тя погледна Кристиан въпросително, но той само сви рамене.

– Седни – каза Ерик. – Правим си парти.

– Парти! – повтори Алис и грейна.

– Какъв късмет, че дойде, хубаво е наоколо да има и някое сладко момиче.

Ерик я прегърна и погали кичур от тъмната й коса. Алис се засмя. Харесваше й да й казват, че е сладка.

– Ето. Ако искаш да участваш в партито, трябва да пиеш.

Той взе бутилката от Кенет, който тъкмо се канеше да отпие, и я даде на Алис. Тя отново потърси с поглед одобрението на Кристиан, но него не го интересуваше какво прави тя. Щом иска да върви след него, трябва да играе играта.

Алис се закашля и Ерик я погали по гърба.

– Така, така, добро момиче. Няма страшно, свиква се. Просто трябва да опиташ пак.

Тя надигна колебливо бутилката и отпи още веднъж. Този път мина по-добре.

– Браво. Такива момичета харесвам. Които са сладки и могат да пият уиски – каза Ерик с усмивка, от която стомахът на Кристиан се сви.

Усети, че иска да хване Алис за ръката и да я отведе вкъщи. Но Кенет седна до него, прегърна го през раменете и зафъфли:

– Мамка му, Кристиан, виж ни само, седнали сме да пием заедно с теб и сестра ти. Не си си представял такова нещо, а? Но си знаехме, че под сланината се крие адски готин пич.

Кенет го сръчка с пръст в корема и Кристиан не беше сигурен дали да приеме думите му като комплимент, или не.

– Голяма е сладурана сестра ти – каза Ерик и се намести още по-близо до Алис.

Помогна й пак да вдигне бутилката и изля още няколко глътки в гърлото й. Очите й блестяха и тя се усмихна широко.

Изведнъж Кристиан почувства как всичко пред очите му започва да се върти. Целият Бадхолмен се люлееше, въртеше се в кръг като земното кълбо. Кристиан се засмя, легна по гръб до Магнус и се загледа в звездите, които се носеха по небето.

Алис издаде звук, който го накара да се изправи. Беше му малко трудно да задържи погледа си в една точка, но все пак видя Ерик и Алис. И му се стори, че Ерик е пъхнал ръка под пуловера й. Но не беше сигурен, всичко се въртеше толкова силно. Легна обратно на земята.

– Шт... – чу се гласът на Ерик, последван от същото изскимтяване от Алис.

Кристиан се завъртя настрана и облегна глава на протегната си ръка. Загледа се в Ерик и сестра си. Пуловерът й го нямаше. Гърдите й бяха малки и перфектни. Това беше първата му мисъл. Че гърдите й са перфектни. Никога преди не ги беше виждал.

– Няма страшно. Само ще те докосна леко...

Ерик започна да мачка гърдите й с ръка, дишайки тежко. Кенет зяпаше голото тяло на Алис.

– Ела да пипнеш – кимна му Ерик.

Кристиан видя, че Алис е изплашена и се опитва да предпази гърдите си с ръце. Но главата му тежеше, не можеше да я вдигне.

Кенет седна до Алис. Ерик му даде знак, той вдигна ръка и заопипва лявата й гърда. Първоначално я стискаше предпазливо, после все по-силно и Кристиан видя как шортите му се издуват.

– Чудя се дали и останалото е толкова хубаво – измърмори Ерик. – Какво ще кажеш, Алис? И путката ти ли е хубава колкото циците?

Очите й бяха големи и изплашени. Но сякаш не знаеше как да се съпротивлява. Безсилна, тя остави Ерик да смъкне гащите й. Той не свали полата й, само я вдигна, за да покаже на Кенет.

– Как мислиш? Едва ли някой е бил тук преди.

Разтвори коленете й и Алис се подчини вдървено, неспособна да възрази.

– Мамка му, скивай каква красота. Магнус, събуди се! Изпускаш.

Магнус само изстена нещо нечленоразделно.

Кристиан усети как стомахът му се свива още повече. Това беше нередно. Видя, че Алис е вперила поглед в него, молейки мълчаливо за помощ. Но очите й бяха същите, както когато го гледаше изпод водата, и той не можеше да помръдне, за да й помогне. Можеше единствено да лежи и да остави света да се върти.

– Аз съм първи – каза Ерик и разкопча шортите си. – Дръж я, ако почне да се дърпа.

Кенет кимна. Беше пребледнял, но не можеше да откъсне очи от гърдите на Алис, които блестяха бели на лунната светлина. Ерик я принуди да легне по гръб и тя застана неподвижно, загледана в небето. Кристиан се почувства облекчен от това, че вече не вижда очите й, че те гледат към звездите, а не към него. Но после отново усети буцата в стомаха си и с усилие успя да се надигне до седнало положение. Гласовете в главата му крещяха и той знаеше, че трябва да направи нещо, но не знаеше какво. Алис не протестираше. Просто лежеше, оставяйки Ерик да разтвори краката й, да легне върху нея, да проникне вътре.

Кристиан изхлипа. Защо тя трябваше да разваля всичко? Да му отнема всичко, да върви след него, да го обича. Не я беше молил да го обича. Мразеше я. А и тя просто лежеше.

Ерик се скова и изпъшка. После се отдръпна и закопча ципа си. Запали цигара, закривайки огънчето с ръка, и погледна към Кенет.

– Твой ред е.

– А-аз? – заекна Кенет.

– Да, сега е твой ред – каза Ерик с глас, който не търпеше възражения.

Кенет се поколеба. Но отново погледна гърдите, стегнатите гърди с кафеникаво-розови зърна, втвърдили се от летния вятър. Започна бавно да разкопчава шортите си, но движенията му все повече се забързваха и накрая направо се хвърли върху Алис. Бесните му тласъци не продължиха дълго и той също изстена, а тялото му се разтресе.

– Впечатляващо – отбеляза Ерик и дръпна от цигарата си. – Сега е негов ред. – Той посочи с цигарата към Магнус, който кротко спеше. От крайчеца на устата му се точеше лига.

– Магнус? Той няма да може. Твърде е фиркан – засмя се Кенет.

Вече не гледаше към Алис.

– Ще му помогнем малко – каза Ерик и тръгна да вдига Магнус за ръцете. – Хайде, де – каза на Кенет, който веднага се отзова.

Заедно довлачиха Магнус до Алис и Ерик започна да разкопчава панталоните му.

– Свали му гащите – заповяда на Кенет, който с леко отвращение направи каквото му казват.

Магнус не беше в готовност за такова нещо и за момент Ерик придоби раздразнен вид. Изрита няколко пъти Магнус, който се поразбуди.

– Трябва да го качим отгоре й. Той също ще я изчука, по дяволите.

Гласовете бяха замлъкнали и главата му кънтеше. Кристиан имаше чувството, че гледа филм, че случващото се не е реално и той не участва. Видя как избутаха Магнус върху Алис и как той се събуди дотолкова, че да почне да издава ужасни, животински звуци. Магнус така и не стигна толкова далеч, колкото другите, ами заспа по средата, а тялото му се отпусна тежко върху Алис.

Но Ерик беше доволен. Той отмести Магнус, тъй като беше готов за още. Видът на Алис, която лежеше под него, красива и апатична, изглежда го възбуди. Проникваше в нея все по-грубо. Нави дългата й коса около ръката си и я дръпна толкова силно, че изтръгна цели кичури.

И тогава тя започна да крещи. Звукът се появи внезапно и неочаквано. Проряза нощта и Ерик спря рязко и погледна Алис. Усети паника. Трябваше да й затвори устата, да я накара да млъкне.

Кристиан усети как виковете й проникват в тишината вътре в главата му. Запуши уши с ръце, но това не помогна. Алис пищеше по същия начин, както когато беше малка. Тогава, когато му отне всичко. Видя как Ерик я възсяда, как вдига ръка и я удря. Той също опитваше да заглуши виковете й. При всеки удар главата на Алис се удряше в дървения под и отскачаше леко. Чу се изхрущяване, когато юмрукът на Ерик уцели някоя от костите на лицето й. Кристиан видя как пребледнелият Кенет се взира в Ерик. Магнус също се събуди от писъците. Изправи се сънено и погледна към Ерик и Алис, към разкопчаните си панталони.

Тогава викът спря. Настана абсолютна тишина. И Кристиан избяга. Изправи се и побягна, далеч от Алис, далеч от Бадхолмен. Дотича до къщи, втурна се през входната врата и нагоре по стълбите, чак до стаята си, където легна в леглото и дръпна завивката, покривайки главата си, покривайки гласовете.

Светът бавно спря да се върти.

23

– Оставихме я там. – Кенет не можеше да погледне Ерика в очите. – Просто я оставихме там.

– Какво стана после? – попита Ерика.

Все още не звучеше обвинително, от което Кенет се почувства още по-зле.

– Изплаших се до смърт. На сутринта, когато се събудих, имах чувството, че всичко е било лош сън, но когато осъзнах какво се е случило, какво сме направили всъщност... – Думите заседнаха в гърлото му. – През целия ден чаках полицията да почука на вратата.

– Но това не стана?

– Не. А два дни по-късно чухме, че семейство Лисандер са се преместили.

– А вие тримата? Говорихте ли за станалото?

– Не, никога. Не сме се уговаряли така, просто никой не го споменаваше. Магнус повдигна въпроса чак когато си пийна повече на онзи Мидсомар.

– И това беше първият път? – попита Ерика невярващо.

– Да, това беше. Но знам, че Магнус страдаше. На него му беше най-трудно да живее със случилото се. Аз успях по някакъв начин да потисна спомените. Съсредоточих се върху Лисбет, върху живота си. Избрах да забравя. А Ерик, той нямаше нужда да бяга от миналото. Мисля, че въобще не му пукаше.

– Но въпреки това сте останали заедно през всички тези години.

– И аз не го разбирам. Но ние... заслужихме си го. – Той размърда бинтованите си ръце. – Аз заслужавам и по-лошо, но не и Лисбет. Тя беше невинна. Най-лошото е, че е научила всичко, че това е било последното, което е чула, преди да умре. Аз не бях този, за когото ме мислеше, животът ни беше лъжа.

Той преглътна напиращия плач.

– Това, което сте сторили, е ужасяващо – каза Ерика. – Не мога да твърдя друго. Но животът ти с Лисбет не е бил лъжа и мисля, че и тя го знае. Каквото и да е чула.

– Ще опитам да й обясня – каза той. – Знам, че скоро идва моят ред, тя ще дойде за мен и тогава ще мога да обясня. Трябва да вярвам в това, иначе всичко е...

Той извърна глава.

– Какво имаш предвид? Кой ще дойде за теб?

– Алис, естествено. – Кенет се зачуди дали Ерика изобщо е чула какво й разказа. – Нали тя прави всичко това.

Първоначално Ерика не отговори, само го погледна със съчувствие.

– Не е Алис – каза тя накрая и повтори: – Не е Алис.

Затвори книгата. Не разбра всичко, романът беше твърде дълбок, а езикът понякога звучеше твърде заплетено, което не му допадаше, но Патрик все пак проследи основната история. И осъзна, че е трябвало да я прочете по-рано. Някои неща започнаха да му се изясняват.

В съзнанието му изплува образ. Зрителен спомен от спалнята на Сия и Магнус. Нещо, което видя, докато беше там, но тогава не му отдаде особено значение. А и как би могъл? Знаеше, че не е имало как да се досети, но въпреки това се упрекна. После взе мобилния си и позвъни.

– Здравей, Лудвиг. Майка ти там ли е?

Зачака и чу стъпките на Лудвиг, последвани от кратък разговор, след което Сия вдигна телефона.

– Здравей, Патрик Хедстрьом се обажда. Извинявай, че те безпокоя, но се чудя за нещо. Какво прави Магнус вечерта, преди да изчезне? Не, нямам предвид цялата вечер, ами след като си легнахте. Така ли? Цяла нощ? Окей, благодаря.

Той затвори. Връзваше се, всичко се връзваше. Но знаеше, че няма да стигне далеч с голи теории. Имаше нужда от конкретни доказателства. А не искаше да разкаже на останалите, преди да се е сдобил с такива. Имаше риск да не му повярват. Но имаше някой, с когото може да поговори, един човек, който би му помогнал. Патрик отново взе телефона.

– Скъпа, знам, че не смееш да вдигнеш, защото мислиш, че съм ти ядосан или че искам да те убедя да прекратиш това, с което си се захванала. Но току-що прочетох „Русалката“ и мисля, че вървим по една и съща следа. Имам нужда от помощта ти, така че ми звънни веднага щом чуеш съобщението. Целувки. Обичам те.

– Пристигнаха материалите от Гьотеборг.

Гласът на Аника дойде откъм вратата и го стресна.

– Ох, изплаших ли те? – каза тя. – Почуках, но май не си ме чул.

– Не, бях се замислил за нещо – отговори той и тръсна глава.

– Мисля, че трябва да отидеш в здравния център и да се прегледаш – каза Аника. – Не изглеждаш добре.

– Само съм малко изморен – измърмори той. – Чудесно, че документите са тук. Трябва да се отбия до къщи за малко, така че ще ги взема със себе си.

– Добре, при мен са.

В погледа на Аника все още се долавяше безпокойство.

Десет минути по-късно Патрик вървеше по коридора, държейки в ръка принтираните документи.

– Патрик! – викна Йоста след него.

– Да? – каза той по-раздразнено, отколкото възнамеряваше.

Но искаше да тръгне веднага.

– Току-що говорих със съпругата на Ерик Линд. Луис.

– Да? – повтори Патрик, все още без особен ентусиазъм.

– Според нея Ерик е на път да напусне страната. Изпразнил е всичките им сметки, както личните, така и фирмените, и ще хване самолет от Ландветер в пет часа.

– Това вярно ли е? – попита Патрик, чийто интерес определено се събуди.

– Да, проверих. Какво да правим?

– Вземи Мартин и тръгвайте към Ландветер веднага. Аз ще позвъня, ще уредя необходимите разрешителни и ще помоля колегите от Гьотеборг да ви посрещнат.

– С удоволствие се заемам!

Патрик се подсмихна, докато вървеше към колата. Йоста имаше право. Истинско удоволствие беше да пъхнат пръчка в спиците на Ерик Линд. Но после отново се замисли за книгата и усмивката му угасна. Надяваше се, че Ерика ще си е вкъщи, когато се прибере. Имаше нужда от помощта й, за да приключи случая.

Патрик беше стигнал до същото заключение, до което и тя. Ерика разбра това веднага щом чу съобщението му. Но той не знаеше всичко. Не беше чул разказа на Кенет.

Наложило се бе да се отбие до Хамбургсунд, но веднага щом се качи обратно в колата, тя натисна газта. Всъщност не бързаше, но се чувстваше така, сякаш има спешна работа. Беше време да разкрият тайните.

Когато сви към дома им, Ерика видя колата на Патрик. Беше му се обадила малко по-рано да му каже, че се прибира. Попита го дали да не отиде направо в управлението, но той вече беше вкъщи и я чакаше. Нея и нейната част от пъзела.

– Здравей, скъпи.

Тя влезе в кухнята и го целуна.

– Прочетох книгата – каза той.

Ерика кимна.

– Трябваше да се досетя по-рано. Но бях чела само недовършения ръкопис, пък и не наведнъж. Но все пак не разбирам как можах да го пропусна.

– Аз трябваше да прочета романа по-рано – каза Патрик. – Магнус го е прочел през нощта, преди да изчезне. А това по всяка вероятност е било и нощта, преди да умре. Получил е ръкописа от Кристиан. Преди малко разговарях със Сия и тя каза, че е започнал да чете вечерта и за нейна изненада не е оставил ръкописа цяла нощ. Сутринта го попитала за романа, дали е добър. Но той отвърнал, че не иска да дава мнение, преди да говори с Кристиан. Най-лошото е, че ако прегледаме бележките си, сигурно ще се окаже, че Сия е споменала за това, но тогава не сме осъзнали значението на случката.

– Явно е разбрал всичко, когато е прочел историята – каза Ерика бавно.

– Досетил се е кой е Кристиан.

– А Кристиан е целял точно това. Иначе не би дал ръкописа на Магнус.

– Но защо на него? Защо не на Кенет или Ерик?

– Мисля, че Кристиан е изпитвал нужда да се върне във Фелбака, при тях тримата – каза Ерика, мислейки си за казаното от Торвалд. – Може би звучи странно и вероятно самият той не е можел да си обясни причината. Със сигурност ги е мразел, поне в началото. Но смятам, че впоследствие е започнал да харесва Магнус. Всичко, което чух за него, сочи, че е бил симпатичен човек. А и той е участвал против волята си.

– Откъде знаеш? – каза Патрик и подскочи. – В романа пише само, че са били замесени три момчета, няма повече подробности.

– Говорих с Кенет – каза Ерика спокойно. – Той ми разказа всичко, което се е случило онази нощ.

Лицето на Патрик пребледняваше все повече, докато тя му преразказваше историята на Кенет.

– По дяволите. И са се отървали безнаказано. Защо семейство Лисандер не са съобщили за изнасилването? Защо просто са се преместили и са отпратили Алис?

– Не знам. Може би самите приемни родители на Кристиан ще могат да отговорят на този въпрос.

– Значи, Ерик, Кенет и Магнус са изнасилили Алис, докато Кристиан е гледал. Как така не е направил нищо? Защо не й е помогнал? Затова ли е получавал заплахи, въпреки че не е участвал?

Цветът на лицето на Патрик се връщаше към нормалното. Той си пое дълбоко дъх, преди да продължи:

– Алис е единствената, която има причина да отмъсти, но не може да е тя. Така че не знаем кой е извършителят. – Той подаде на Ерика купчина листове. – Това е всичко, с което разполагаме за убийството на Мария и Емил. Били са удавени в собствената си вана. Някой е държал едногодишно бебе под водата, докато спре да диша, след което е направил същото нещо с майката. Единствената следа, която е имала полицията, бил съсед, който видял жена с дълга тъмна коса да напуска апартамента. Както казах, не може да е била Алис, а не вярвам да е била и Ирен, макар тя също да има мотив. Така че коя, по дяволите, е тази жена?

Той удари масата с юмрук. Ерика изчака Патрик да се успокои. После каза тихо:

– Мисля, че знам отговора. И мисля, че мога да ти покажа.

Изми си старателно зъбите, облече си костюма и направи съвършен възел на вратовръзката си. Среса косата си, после я разроши леко с ръка. Накрая се погледна доволен в огледалото. Красив, успешен мъж, контролиращ живота си.

Ерик вдигна куфара с едната си ръка и сака с другата. Билетът, който го бе чакал на рецепцията, сега се намираше на сигурно място във вътрешния му джоб, заедно с паспорта. Погледна за последно в огледалото и излезе от хотелската стая. Имаше време за една бира на летището, преди да излети. Ще седне на спокойствие и ще наблюдава всички шведи, които щъкат наоколо и с които скоро няма да му се налага да има вземане-даване. Шведският темперамент никога не го бе привличал кой знае колко. Твърде много колективно мислене, твърде много приказки за справедливост. Животът не е справедлив. Някои хора разполагат с по-добри предпоставки за успех от други. И в някоя чужда страна ще намери добра възможност да се възползва от тях.

Скоро щеше да излети и да се махне оттук. Изтика страха от нея в дълбините на подсъзнанието си. Скоро нямаше да има значение. Тя нямаше да може да се добере до него.

– Как ще влезем? – попита Патрик, когато застанаха пред вратата на бараката.

Ерика не бе пожелала да разкрие какво знае или подозира. Просто настоя той да я последва.

– Взех ключа от Сана – каза тя и извади голяма връзка ключове от чантата си.

Патрик се усмихна. Кой каквото ще да казва, но Ерика беше находчива.

– Какво търсим? – каза той, когато влезе след нея в малката къщурка.

Тя не отговори директно на въпроса, ами каза само:

– Това е единственото място, което принадлежеше само на Кристиан.

– Но бараката е на Сана – възрази Патрик, докато очите му привикваха към слабото осветление.

– Да, на хартия. Но именно тук се оттегляше Кристиан, когато искаше да остане на спокойствие и да пише. Предполагам, че е смятал бараката за свое убежище.

– И? – настоя Патрик и седна на дивана, който се намираше до стената в кухнята.

Чувстваше се толкова изморен, че едва стоеше на краката си.

– Не знам. – Ерика се огледа нерешително. – Просто мисля, че... мислех...

– Какво мислеше? – попита Патрик.

Бараката не представляваше кой знае колко добро скривалище, каквото и да търсеха. Състоеше се само от две миниатюрни стаи, а таванът беше толкова нисък, че Патрик трябваше да се наведе, за да стои прав. Наоколо беше пълно със стари рибарски принадлежности, а до прозореца имаше захабена сгъваема маса. Самият прозорец пък разкриваше чудесен изглед към архипелага на Фелбака. И към Бадхолмен.

– Надявам се скоро да ни съобщят – каза Патрик, загледан в кулата за скокове, чийто тъмен силует се издигаше гордо към небето.

– Да ви съобщят какво?

Ерика обикаляше безцелно из тясната стая.

– Дали е било убийство, или самоубийство.

– Кристиан? – попита Ерика, без да очаква отговор. – Само да намеря... по дяволите, мислех си... тогава бихме...

Тя говореше несвързано и Патрик не можа да не се засмее.

– Изглеждаш ми малко объркана. Ако ми кажеш какво търсим, сигурно ще мога да ти помогна.

– Мисля, че Магнус е бил убит тук. И се надявах да открия нещо...

Тя огледа внимателно грубите, сини дървени стени.

– Тук?

Патрик се изправи и също огледа стените, после обходи пода с очи и каза бавно:

– Килимът.

– Какво имаш предвид? Съвсем чист е.

– Да, именно. Твърде е чист, изглежда напълно нов. Ела, помогни ми да го преместим.

Той вдигна единия край на тежкия парцален килим, а Ерика с мъка хвана другия.

– Извинявай, скъпа. Сигурно е тежко. Не се напрягай – каза Патрик притеснено, когато чу бременната си съпруга да изпъшква от усилието.

– Няма проблеми – каза тя. – Дърпай, вместо да приказваш.

Те отместиха килима и разгледаха дървения под отдолу. Той също изглеждаше чист.

– Може би в другата стая? – предположи Ерика, но щом погледнаха там, видяха също толкова чист под, който не беше покрит с килим.

– Чудя се...

– Какво? – попита Ерика, но Патрик не отговори.

Вместо това клекна и започна да изучава цепнатините между дъските. След малко отново се изправи.

– Ще викнем криминалистите и ще видим какво ще покажат резултатите. Но мисля, че си права. Почистено е внимателно, но изглежда между дъските се е стекла кръв.

– Тогава не трябва ли и самите дъски да са поели кръв? – попита Ерика.

– Да, но е трудно да се види с просто око, ако подът е бил излъскан след това.

Патрик огледа старите, захабени дъски, по които личаха петна с различни нюанси.

– Значи, е умрял тук?

Въпреки че Ерика беше сигурна в предположението си, сърцето й подскочи, когато то се потвърди.

– Да, така мисля. Мястото е близо до морето и е било лесно тялото да се хвърли във водата. А сега би ли ми казала какво става?

– Първо да огледаме още малко – каза тя, пренебрегвайки обърканото му изражение. – Провери там горе.

Тя посочи таванското помещение, до което се стигаше с въжена стълба.

– Шегуваш ли се?

– Или ти, или аз.

Ерика сложи демонстративно ръце на корема си.

– Окей – каза той и въздъхна. – Значи, просто да се покатеря. Предполагам, че още не ми се полага да знам какво всъщност търся?

– Не знам точно – призна си Ерика. – Просто имам такова чувство...

– Чувство? Ще се катеря по въжена стълба заради някакво чувство?

– Просто го направи.

Патрик се покатери до таванското помещение и се промуши вътре.

– Виждаш ли нещо? – викна Ерика и източи врат.

– Да, естествено, че виждам. Постелки, възглавници и няколко комикса. Това сигурно е скривалището на децата.

– Нищо друго ли няма? – попита Ерика унило.

– Като че ли не.

Патрик тръгна да слиза по въжената стълба, но се спря по средата.

– Какво има тук вътре?

– Къде?

– Тук.

Той посочи капак, който се намираше срещу отвора на таванското помещение.

– В рибарските бараки там обикновено се държи боклукът, но все пак провери.

– Добре, спокойно, ще го направя.

Той дръпна резето с една ръка, като с другата се държеше за въжената стълба и се опитваше да запази равновесие. Целият капак се сваляше и той хвана здраво късата страна, повдигна го и го подаде на Ерика. После се обърна и надникна вътре.

– Какво, по дяволите? – възкликна той смаяно.

После куката, на която се държеше въжената стълба, се откачи от тавана и Патрик се сгромоляса на пода.

Луис напълни чаша за вино с минерална вода и я вдигна като за наздравица. Скоро всичко ще приключи за него. Полицаят, с когото говори, веднага разбра за какво става дума. Каза, че щели да предприемат мерки. После й благодари, че се е обадила. Моля, каза тя, няма защо.

Какво ли ще направят с него? Мисълта не й беше хрумвала досега. Мислеше само, че трябва да го спрат, да му попречат да избяга като жалък страхливец, свил опашка между краката си. Но какво ще стане, ако го тикнат в затвора? Тя ще си получи ли парите обратно? Обзе я тревога, но Луис бързо се успокои. Естествено, че ще си получи парите, и не само това, ами ще ги профука до последното йоре. Ерик ще лежи в затвора, знаейки, че тя пропилява всичките и негови, и нейни пари. И няма да може да направи нищо.

Изведнъж взе решение. Искаше да види изражението му. Искаше да види как ще изглежда, когато осъзнае, че всичко е изгубено.

– На какво ли не ставаме свидетели...

Турбьорн стоеше на стълбата, която взеха назаем от съседната барака.

– Така е, но това бие почти всичко.

Патрик разтърка опашката си, която сериозно се беше натъртила. Гръдният кош също го наболяваше.

– Поне няма съмнение, че е кръв. И то много. – Турбьорн посочи към пода, който излъчваше странно сияние. Луминолът^36 разкриваше всички следи, независимо колко старателно са лъснати дъските. – Взехме проби и в лабораторията ще ги сравнят с кръвта на жертвата.

36 Луминолът е химикал, използван от криминалистите за откриване на следи от кръв. При контакт с подходящ окислител, в това число и желязото в хемоглобина, луминолът свети в синьо. – Б. пр.

– Чудесно, благодаря.

– Значи, това са неща на Кристиан Тюдел? – попита Турбьорн. – Онзи, когото свалихме от кулата?

Той пропълзя в малкото помещение, а Патрик се качи на стълбата и го последва.

– Така изглежда.

– Защо...? – започна Турбьорн, но затвори уста. Това не беше негова работа. Задачата му бе да осигури съдебните доказателства и с времето щеше да получи всички отговори. Вместо това посочи с ръка и попита: – Това ли е писмото, за което говореше?

– Да. Поне сега сме сигурни, че е било самоубийство.

– Все е нещо – каза Турбьорн, който, изглежда, продължаваше да не вярва на очите си. Цялото помещение беше препълнено с женски вещи. Дрехи, гримове, бижута, обувки. Както и перука с дълга, тъмна коса. – Ще съберем всичко. Сигурно ще отнеме време.

Турбьорн запълзя внимателно назад, докато краката му достигнаха стълбата.

– Да, на какво ли не ставаме свидетели – промърмори той отново.

– Аз ще се връщам в управлението. Имам малко работа, преди да докладвам на останалите – каза Патрик. – Обади ми се по-късно, когато приключите тук. – Той се обърна към Паула, която се беше присъединила към тях и напрегнато следеше работата на експертите. – Ти тук ли ще останеш?

– Абсолютно – отвърна тя.

Патрик излезе от рибарската барака и вдиша свежия зимен въздух. След като откриха скривалището на Кристиан, Ерика му разказа останалото, което бе научила. После той прочете писмото и парченцата от пъзела започнаха едно по едно да се нареждат. Беше непонятно, но Патрик знаеше, че е истина. Сега разбираше всичко. А когато Йоста и Мартин се върнат от Гьотеборг, ще може да разкаже цялата трагична история на колегите си.

– Остават почти два часа, докато самолетът излети. Нямаше нужда да тръгваме толкова рано.

Мартин погледна часовника, когато наближиха Ландветер.

– Не е нужно да си седим на задниците и да чакаме, нали? – Йоста зави към паркинга пред терминала за международни полети. – Влизаме, правим една врътка наоколо и ако открием копелето, го арестуваме.

– Трябва да изчакаме подкреплението от Гьотеборг – възрази Мартин.

Винаги се изнервяше, когато нещата не се случват според правилника.

– Пфу, двамата лесно ще се справим с оня – каза Йоста.

– Окей – каза Мартин колебливо.

Слязоха от колата и се запътиха към летището.

– Аха, и какво сега? – Мартин се огледа.

– Спокойно можем да седнем да изпием по едно кафе. И същевременно да си отваряме очите.

– Няма ли да обиколим наоколо и да търсим Ерик?

– Ами че аз какво казах? – отвърна Йоста. – Ще си отваряме очите. Ако седнем ей там – той посочи едно кафене по средата на салона за заминаващи, – ще имаме отличен изглед и в двете посоки. Ерик трябва да мине покрай нас на влизане.

– Да, тук имаш право.

Мартин се предаде. Знаеше, че няма смисъл да се опъва на Йоста, когато наблизо има кафене.

Седнаха на една маса, след като си купиха кафе и по един мазарин^37. Йоста направо грееше, когато отхапа от сладкиша си.

37 Вид бадемов сладкиш. – Б. пр.

– Това е храна за душата.

Мартин не си направи труда да отбележи, че мазаринът едва ли може да се нарече храна. Но не можеше да отрече, че е вкусен. Тъкмо налапа последната хапка, когато забеляза нещо с крайчеца на очите си.

– Гледай, това не е ли той?

Йоста се обърна рязко.

– Да, прав си. Хайде, да го хванем.

Той се изправи с необичайна пъргавина и Мартин се втурна след него. Ерик се отдалечаваше от тях с бодра крачка, хванал сак в едната ръка и куфар в другата. Беше облечен безупречно, с костюм, вратовръзка и бяла риза.

Йоста и Мартин се затичаха, за да го настигнат. Йоста, който имаше преднина заради ранния си старт, стигна първи и стовари тежко ръка върху рамото на Ерик.

– Ерик Линд? Налага се да те помолим да дойдеш с нас.

Ерик се обърна със стъписано изражение на лицето. За секунда като че обмисляше дали да не побегне, но се задоволи с това да се отърси от ръката на Йоста.

– Трябва да има някаква грешка. Заминавам на бизнес пътуване – каза той. – Не знам какво ви е хрумнало, но самолетът ме чака, имам важна среща.

По челото му изби пот.

– Разбираме те. Ще имаш възможност да обясниш всичко по-късно – каза Йоста и побутна Ерик по посока на изхода.

Всички наоколо бяха спрели и зяпаха с любопитство.

– Кълна се! Трябва да се кача на самолета.

– Разбирам – каза Йоста спокойно. После се обърна към Мартин. – Ще вземеш ли багажа му, ако обичаш?

Мартин кимна, но изруга наум. Никога не му се падаха забавните задължения.

– Значи, е бил Кристиан?

Ана зяпна от учудване.

– И да, и не – каза Ерика. – Говорих с Торвалд за това и той каза, че няма как да разберем със сигурност. Но повечето неща сочат, че е било така.

– Че в Кристиан са живели две различни личности? Които не са се познавали?

Ана звучеше скептично. Тя веднага се отзова, когато Ерика й се обади след посещението в рибарската къщичка на Кристиан. Патрик трябваше да се върне обратно в управлението, а Ерика не искаше да е сама. Ана беше единствената, с която можеше да сподели.

– Ами Торвалд предполагаше, че Кристиан е шизофреник, а освен това е проявявал симптоми на нещо, наречено дисоциативно разстройство. То е причинило раздвоението на личността му. Това може да се случи при голям стрес, като начин да се справиш с реалността. А Кристиан е носел бремето на голяма травма. Първо смъртта на майка му и седмицата, която е прекарал с трупа й. После живота с Ирен Лисандер, която по мое мнение го е малтретирала, поне психически. Начинът, по който приемните му родители са го пренебрегвали след раждането на Алис, сигурно го е накарал да се чувства като повторно изоставен. И той е прехвърлил вината върху бебето, върху Алис.

– Затова е опитал да я удави?

Ана погали корема си, сякаш за да го предпази.

– Да. Баща й я е спасил, но липсата на кислород е довела до тежки мозъчни наранявания. Таткото е защитил Кристиан и си е мълчал за случилото се. Мислел е, че му прави услуга, но не съм сигурна, че това е било правилното решение. Представи си какво е да живееш с това знание, с тази вина. Колкото повече е растял, толкова по-добре е осъзнавал какво е сторил. Чувството за вина едва ли е било облекчено от факта, че Алис го е обичала.

– Въпреки това, което й е причинил.

– Тя не е знаела за това. Никой не е знаел, освен Рагнар и Кристиан.

– А после се е случило и изнасилването.

– Да, изнасилването – каза Ерика и в гърлото й се образува буца.

Изброяваше всичко, което се е случило с Кристиан, сякаш това е уравнение, чието решение се търси. А всъщност беше трагедия.

Телефонът звънна и тя вдигна.

– Ерика Фалк. Да? Не. Не, не искам да дам коментар. Не ми звънете повече.

Тя захвърли ядно телефона настрана.

– Това пък какво беше? – учуди се Ана.

– Вечерен вестник. Искаха да кажа нещо за смъртта на Кристиан. Пак се започва. А дори още не са научили всичко. – Тя въздъхна. – Бедната Сана.

– Но кога се е разболял Кристиан?

Ана продължаваше да изглежда объркана и Ерика я разбираше. Тя самата бе задала хиляди въпроси на Торвалд и той бавно и търпеливо се бе опитал да им отговори.

– Майка му е била шизофреничка, а заболяването е наследствено. Често се отключва през пубертета и Кристиан може да е започнал да го забелязва по това време, без да знае какво е. Безпокойство, сънища, гласове, видения, има цял куп различни симптоми. Приемните му родители сигурно така и не са забелязали, защото по същото време той се е изнесъл. Или по-точно е бил прогонен.

– Прогонен?

– Да, пишеше го в писмото, което Кристиан е оставил в бараката. Без дори да попитат, Лисандер са решили, че Кристиан е изнасилил Алис. Той не възразил. Чувствал се е твърде виновен, задето не я е защитил, така че за него е било все едно, сам го е сторил. Но това са само мои предположения – каза Ерика.

– Значи, са го изхвърлили?

– Да, но засега не мога да кажа как това се е отразило на заболяването му. Патрик ще потърси медицински картони или други документи. Ако Кристиан е получавал лекарски грижи, след като е пристигнал в Гьотеборг, това трябва да е отбелязано някъде. Остава само да намерим къде.

Ерика замълча. Беше й трудно да проумее всичко, което е преживял Кристиан. И всичко, което е извършил.

– Патрик смята, че ще подновят разследването на първото убийство, това на партньорката на Кристиан и малкото й момче – продължи тя. – След всичко, което излезе наяве.

– Мислиш ли, че Кристиан е виновен и за това? Защо?

– Има голяма опасност никога да не разберем със сигурност – каза Ерика. – Нито защо го е направил, ако е бил той. Може би другата част от личността му, Русалката или Алис, наречи я както искаш, може би тя е била ядосана на Кристиан и не е можела да понесе той да бъде щастлив. Такава е теорията на Торвалд и може да се окаже, че той има право. Възможно е щастието на Кристиан да е отключило нещо. Но както казах, не вярвам, че някога ще открием отговора.

Тя всъщност нямаше нищо против жената или детето. Не им желаеше злото. Но те не можеха да продължават да съществуват. Защото постигаха нещо, което никой друг не бе успял да стори. Правеха Кристиан щастлив.

Напоследък той често се смееше. Безгрижен, сърдечен смях, който тръгваше от стомаха и избълбукваше нагоре и навън. Мразеше този смях. Самата тя вече не можеше да се смее, отвътре беше празна и студена. Мъртва. Преди той също беше мъртъв, но благодарение на жената и детето отново се съживи.

Кристиан понякога стоеше настрана и ги наблюдаваше скришом. Жената и детето в прегръдките й. Те танцуваха, а Кристиан се усмихваше, щом детето се засмее. Беше щастлив, но не заслужаваше да бъде. Бе й отнел всичко. Потопи я под водата и дробовете й за малко да се пръснат, до мозъка й не достигаше кислород и същността й бавно изгасна, докато водата обгръщаше лицето й.

Въпреки това го обичаше, той бе всичко за нея. Другите не я интересуваха, нямаше значение как гледат на него. За нея той беше най-красивият и мил човек на света. Нейният герой.

Но Кристиан я изостави. Остави ги да я докосват, да я оскверняват, да я удрят, докато счупят костите на лицето й. Остави я да лежи и да гледа звездното небе с разтворени крака. А после избяга.

Вече не го обичаше и никой друг не можеше да го обича. На него също не му се полагаше да обича. Не и така, както обичаше жената със синята рокля и детето, което дори не беше негово.

Вчера говориха за още едно дете. Дете, което да направят заедно. Кристиан и жената правиха планове, смяха се и се любиха. Тя чу всичко. Стиснала юмруци, слушаше как планират съвместния си живот – нещо, което тя никога не можеше да има.

Сега Кристиан не беше у дома. Вратата, както винаги, бе отключена. Жената не обръщаше внимание на това и той й се караше приятелски, казваше й, че трябва да заключва, че не се знае кой може да влезе вътре.

Тя внимателно натисна дръжката и отвори вратата. Чу жената да си тананика в кухнята. Откъм банята се чуваше плискане на вода. Детето седеше във ваната и жената сигурно щеше да отиде при него всеки момент. Внимаваше за тези неща. Никога не оставяше детето само във ваната за по-дълго време.

Тя влезе в банята. Момчето грейна като слънце, когато я видя.

– Шш – каза тя и ококори очи, все едно това беше игра.

Детето се засмя. Ослушвайки се за приближаващи се стъпки, тя отиде до ваната и погледна голото момче. То не беше виновно, но тя не можеше да му позволи да радва Кристиан.

Хвана телцето му и го повдигна леко, за да го сложи да легне по гръб. То продължаваше да се смее, щастливо и сигурно, че на този свят не може да му се случи нищо лошо. Когато водата обгърна лицето му, то спря да се смее и замаха с ръце и крака. Но не беше трудно да го удържи долу. Просто сложи ръка върху гръдния му кош и натисна леко. Детето започна да маха все по-силно, но накрая движенията отслабнаха и то спря да се движи.

Чу стъпките на жената. После погледна надолу – детето изглеждаше спокойно и кротко, така както лежеше на дъното. Застана с гръб към стената, вдясно от вратата. Жената влезе в банята, но спря рязко, когато видя детето. После изпищя и се втурна напред.

Стана почти толкова лесно, колкото и с момчето. Тя просто пристъпи тихо напред и хвана врата на жената, която се бе навела над ваната. Използва тежестта си, за да задържи главата й под водата. Всичко приключи неочаквано бързо.

Не се огледа, когато излезе. Усещаше единствено удовлетворението, което се разпростираше из тялото й. Кристиан вече нямаше да бъде щастлив.

24

Патрик гледаше рисунките. Изведнъж ги бе проумял. Голямата и малката фигура, Кристиан и Алис. И черните силуети върху онази различна рисунка, която бе толкова по-мрачна от останалите.

Кристиан бе поел вината. Преди малко Патрик говори с Рагнар, който потвърди. Когато Алис се прибрала през онази нощ, те предположили, че Кристиан я е изнасилил. Събудил ги писък и щом слезли долу, за да проверят какво става, намерили Алис да лежи в антрето. Била облечена само с полата си, а лицето й било разкървавено и подуто. Щом се спуснали да й помогнат, тя казала само една дума. Прошепнала: „Кристиан“.

Ирен се втурнала горе в стаята му, издърпала го от леглото, усетила миризмата на алкохол и си направила изводите. В интерес на истината, Рагнар си помислил същото. Но все пак имал и съмнения. Може би затова продължил да праща на Кристиан рисунките на Алис. Защото така и не бил сигурен.

Йоста и Мартин бяха заловили Ерик навреме. Патрик току-що получи съобщение, че са потеглили от Ландветер. И това беше нещо. После щяха да видят какво може да се направи след толкова години. Във всеки случай Кенет нямаше да мълчи повече, така твърдеше Ерика. А ако не друго, то Ерик имаше да дава доста обяснения за финансовата си активност. Вероятно ще се окаже зад решетките поне за известно време, но в момента това се струваше на Патрик слаба утеха.

– Вестниците се раззвъняха! – Мелберг се втурна в стаята, грейнал като слънце. – Доста ще се шуми покрай случая. Много добър пиар за управлението.

– Да, вероятно така ще стане.

Патрик продължаваше да гледа рисунките.

– Добре се справихме, Хедстрьом! Трябва да призная. Вярно, отне ви известно време, но щом набрахте скорост и свършихте малко истинска, старомодна полицейска работа, накрая ни потръгна.

– Вярно – каза Патрик.

Днес не можеше дори да се подразни на Мелберг.

Разтърка гръдния си кош с ръка. Продължаваше да го боли. Явно се бе ударил по-здраво, отколкото си мислеше.

– Най-добре да се връщам в кабинета си – каза Мелберг. – Преди малко се обадиха от „Афтонбладет“ и е въпрос на време да ни потърсят и от „Експресен“.

– Мм... – отговори Патрик и продължи да се разтрива с ръка.

Мамка му, как боли. Може би ще го отпусне, ако се раздвижи малко. Изправи се и отиде в кухнята. Естествено. Както обикновено, кафето беше свършило точно когато искаше да си налее една чаша. Паула влезе след него.

– Приключихме в бараката. Нямам думи. Никога не бих се досетила.

– Не – отвърна Патрик.

Осъзнаваше, че звучи недружелюбно, но беше толкова изморен. Нямаше сили да говори за случая, нито да мисли за Алис и Кристиан, за малкото момче, което бди над трупа на майка си, докато тя се разлага в лятната жега.

Вперил поглед в кафеварката, той сипа няколко лъжици кафе. Колко станаха? Две или три? Не помнеше. Опита да се съсредоточи, но съдържанието на последната лъжица падна извън кафеварката. Загреба наново от пакета, но нещо го прободе в гръдния кош и той изпъшка.

– Патрик, как си? Патрик?

Чуваше гласа на Паула, но той идваше някъде от далеч, от много далеч. Игнорира я и опита да продължи да пълни кафеварката, но ръката му не се подчиняваше. Пред очите му проблесна светлина, а болката в гърдите изведнъж се засили хилядократно. Патрик разбра, че нещо не е наред, че нещо ще се случи.

После пред очите му причерня.

– Сам ли си е пращал заплахите?

Ана се размърда. Бебето притискаше пикочния й мехур и тя трябваше да отиде до тоалетната, но не можеше да се откъсне от разговора.

– Да, а също и на другите – отговори Ерика. – Не знаем дали Магнус също е получавал. Вероятно не.

– А защо се е започнало, когато се е захванал с писането на книгата?

– И по този въпрос разполагаме само с теории. Но според Торвалд е възможно да му е било трудно да взима хапчета за шизофренията, докато работи над книгата. Понякога имат странични ефекти като умора и сънливост и в такъв случай е възможно да не е можел да се фокусира върху писането. Моето предположение е, че е спрял да си взима лекарствата и тогава заболяването се е изострило, след като Кристиан дълги години го е държал в шах. Разстройството на личността също се е проявило. За Кристиан най-големият обект на омразата е бил самият той. Вероятно не е можел да се справи с вината, която с времето е ставала все по-силна. Затова е разделил личността си на две: Кристиан, който се опитва да забрави и да води нормален живот, и Русалката, или Алис, която мрази Кристиан и му помага да носи вината.

Ерика търпеливо се опитваше да обясни. Не беше лесно да се проумее, всъщност бе направо невъзможно. Торвалд подчерта, че е изключителна рядкост заболяването да достигне до такива крайности. Случаят на Кристиан по никакъв начин не беше нормален. Но и Кристиан не бе водил нормален живот. Бил е подложен на неща, които биха пречупили и най-силните характери.

– Затова и е отнел живота си – каза Ерика. – В писмото, което е оставил, пише, че е бил принуден да ги спаси от нея. А единственият начин да го направи, било, като й даде това, което иска. Себе си.

– Но нали сам е написал онези думи в стаята на децата, той е бил заплахата.

– Да, именно. Когато е осъзнал, че обича синовете си, е разбрал също, че единственият начин да ги предпази, е, като премахне причината Русалката да иска да им навреди. С други думи, като премахне себе си. В неговия свят Русалката е била истинска, не плод на въображението. Съществувала е и е искала да убие семейството му. Точно както е убила Мария и Емил. Затова ги е спасил, като е отнел собствения си живот.

Ана избърса една сълза.

– Всичко това е просто ужасно.

– Да – съгласи се Ерика. – Ужасно е.

Чу се пронизително позвъняване и Ерика грабна телефона раздразнено.

– Ако пак е някой скапан репортер, ще... Ало, Ерика Фалк – лицето й се разведри. – Здрасти, Аника!

Скоро обаче изражението й пак се промени и тя ахна.

– Какво говориш? Къде са го откарали? Така ли? В Удевала?

Ана погледна притеснено сестра си. Ръката на Ерика трепереше, докато тя държи телефона.

– Какво има? – попита Ана, щом разговорът приключи.

Ерика преглътна. Очите й бяха насълзени.

– Патрик е колабирал – прошепна тя. – Смятат, че може да е инфаркт. Карат го с линейка към Удевала.

За момент Ана застина от шока. После съобразителната й страна пое контрол над ситуацията. Изправи се бързо и тръгна към входната врата. Ключовете от колата бяха в антрето и тя ги грабна на излизане.

– Отиваме в Удевала. Идвай. Аз ще карам.

Ерика я последва мълчаливо. Имаше чувството, че светът около нея се срива.

Натисна газта толкова силно, че под гумите се разхвърча чакъл. Нямаше време. Самолетът на Ерик излиташе след два часа и Луис искаше да присъства, когато го заловят.

Караше бързо. Нямаше избор, ако искаше да стигне навреме. Но щом стигна до бензиностанцията, се сети, че е забравила портмонето си вкъщи. Бензинът нямаше да стигне чак до Гьотеборг. Изруга на глас и на кръстовището направи обратен завой. Щеше да изгуби време, като се върне за портмонето, но нямаше какво друго да направи.

Все пак усещането, че държиш живота си под контрол, е чудесно, мислеше си тя, докато колата хвърчеше през Фелбака. Чувстваше се като нов човек. Цялото й тяло бе приятно отпуснато, чувството за власт я правеше красива и силна. Светът бе приятно място за живеене и за пръв път от много години й принадлежеше.

Ерик го очакваше изненада. Сигурно дори не му е хрумвало, че тя може да се досети какво е намислил, а още по-малко да се обади на полицията. Луис се засмя, когато колата прелетя над върха на хълма, по който се изкачваше улица Галербакен. Луис се чувстваше свободна.

Ще се измъкне от унизителния им танц. Ще се отърве от всички лъжи и оскърбления, от него. Натисна газта до дупка. Колата летеше към новия й живот като копие. Владееше скоростта и всичко останало. Владееше живота си.

Не я видя, преди да е станало твърде късно. За кратък миг погледна встрани, към морето, и се удиви колко красив е ледът. Извърна поглед само за секунда, но това бе достатъчно. Разбра, че е навлязла в грешното платно. В колата насреща имаше две жени, които пищяха.

Сблъсъкът на метал с метал отекна и заглуши всичко. След което настана тишина.

Благодарности

Преди всичко искам да благодаря на моя Мартин. За това, че ме обичаш и постоянно намираш нови начини да го покажеш.

Както обикновено, има един човек, който е от жизненоважно значение за появата на книгите ми: прекрасната ми издателка Карин Линге Норд. Тя притежава очарователна комбинация от качества като упоритост и топлота, а освен това прави романите ми по-добри! Този път с редактирането ни помогна и Матилда Лунд. Приносът ти беше фантастичен, безкрайно съм ти благодарна! Както и на останалите хора от издателство „Форум“ – вие си знаете кои сте. Вършите си работата адски добре! Тук трябва да спомена и рекламна агенция „Естер“, които създадоха фантастични, пък макар и малко мрачни рекламни кампании. А това, за което съм най-благодарна, е ангажираността на издателството във връзка с издаването на книгата ми „Снежна буря и ухание на бадеми“ в подкрепа на организацията МинСтураДаг^38.

38 MinStoraDag (шв.) – букв. „Моят голям ден“: организация, подпомагаща тежкоболни деца. – Б. р.

Както винаги, Бенгт Нурдин си остава важен за мен човек, както в личен, така и в професионален план. Благодаря също и на новите таланти в агенция „Нурдин“ – Йоаким, Хансерик, София и Ана – за ентусиазма и свършената работа, откакто поехте щафетата от Бенгт, който сега се радва на заслужено спокойствие. Бенгт, само ти разбираш колко много означаваш за мен. Във всяко отношение.

Благодаря на мама за всичко, включително за помощта с гледането на децата. Благодаря и на Андерш Туреви за бързия преглед на ръкописа и за това, че винаги ми помага с информация за Фелбака. Освен това искам да благодаря и на всички жители на Фелбака за това, че взехте книгите ми присърце, че сте толкова лоялни към мен и ми оказвате фантастична подкрепа. Въпреки многото години, прекарани в Стокхолм, вие ме карате все още да се чувствам като „тукашно момиче“.

Благодаря и на полицаите от полицейското управление в Танумсхеде. Няма да изброявам имена, за да не забравя някого. Вършите страхотна работа и сте невероятно търпеливи с мен и телевизионния екип, докато кръстосваме участъка ви и внасяме смут. Юнас Линдгрен от Съдебна медицина в Гьотеборг – благодаря ти, че винаги се отзоваваш и поправяш грешките ми.

Трябва да спомена и фантастичните си приятели, които не се отказват от мен, въпреки че има дълги периоди, през които не им се обаждам. Благодаря и на бившата си свекърва Мона, която подкупвам да продължава да приготвя най-вкусните кюфтета на света, като й давам да чете ръкописите ми веднага щом са готови. Искам да изпратя голямо благодаря и на Мике, таткото на децата! Винаги си толкова мил и проявяваш такова разбиране. Благодаря и на дядо им, Хасе Ериксон. Не знам как да обясня колко си важен за нас. Отиде си твърде рано и твърде бързо тази година, но най-добрият дядо на света не може да изчезне. Продължаваш да живееш в твоите деца и внуци, както и в спомените ни. И да, мога да готвя...

Благодаря на Сандра, детегледачката на децата от две години насам и без съмнение най-добрата в този занаят. Тя дори сама ни се моли да дойде и да поиграе с децата, когато измине повече време, през което да не се нуждаем от помощта й. Грижа я е за тях, за което съм й вечно благодарна.

Благодаря също и на верните читатели на блога ми. Както и на приятелките ми писателки, преди всичко на Денис Рудберг, която винаги има време да ме изслуша и която е най-умният и лоялен човек, когото познавам.

И накрая, но не на последно място: Каролине и Юхан Енгвал, най-милите хора на света, които ми помогнаха в Тайланд, когато компютърът ми се повреди, докато пишех последната глава на „Русалката“. Толкова ви обичам. Също и Май-Брит и Улф, които ми помагат, когато най-много имам нужда – направо сте невероятни.

Камила Лекберг

Копенхаген, 4 март 2008 г.

www.camillalackberg.com

Content

Камила Лекберг
Русалката
(книга 6 от "Патрик Хедстрьом")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Благодарности