Камила Лекберг

Немското дете

(книга 5 от "Патрик Хедстрьом")

1

В ТИШИНАТА НА СТАЯТА се чуваше само бръмченето на мухите. Звукът от буйните удари на крилата им. Мъжът на стола не помръдваше. Не бе помръдвал от известно време. В действителност вече не беше човек. Не и ако под човек се разбира някой, който живее, диша и чувства. Сега се бе превърнал в храна. В пиршество за ларви и насекоми.

Мухите обикаляха на гъсти рояци около неподвижната фигура. Понякога кацаха. Челюстите им се движеха. Отново се издигаха. Бръмчаха наоколо. Търсеха си ново място, на което да се спуснат. Опипваха с пипалцата си. Блъскаха се една в друга. Особен интерес проявяваха към раната на главата на мъжа. Металическият мирис на кръвта вече се беше разсеял и вместо него се усещаше друга, сладникава миризма на загнило.

Кръвта се бе съсирила. В началото се е стичала по тила. По гръбначния стълб. Към пода, където накрая се е събрала в локва. В началото е била червена, изпълнена с живи червени кръвни телца. Сега цветът бе станал черен. Локвата вече не беше гъстата течност, която тече във вените на човек, а лепкава черна маса.

Някои от мухите се опитваха да отлетят. Заситени. Задоволени. Бяха снесли яйцата си, здраво работили с челюсти и утолили вътрешния си глад. Сега искаха да си тръгнат и удряха стъклото на прозореца с крилете си. Но напразно се опитваха да се промъкнат през невидимата преграда. Когато се блъскаха в стъклото, издаваха нисък, потракващ звук. Рано или късно се предаваха. После отново ги обземаше глад. И отново се насочваха към този, който някога е бил човек. Този, който сега беше само месо.

Цяло лято Ерика се бе борила с една мисъл, която постоянно занимаваше съзнанието й. Претегляше всички „за“ и „против“, тръгваше нагоре, но не стигаше по-далеч от стълбите към тавана. Оправдаваше се пред себе си, че през последните месеци са се случили много неща. Последствията от сватбата, хаосът в къщата, докато Ана и децата живееха при тях. Но това не беше цялата истина. Тя просто се страхуваше. Страхуваше се от това, което можеше да открие. Страхуваше се, че ако започне да рови, на повърхността ще излязат неща, за които би предпочела да си остане в неведение.

Ерика усещаше, че Патрик е учуден, че иска да я попита защо не желае да прочете бележниците, които бяха намерили на тавана. Но не я попита. А и тя нямаше да може да му отговори. Най-много я ужасяваше това, че може би щеше да се наложи да промени представата си за реалността. Споменът, който пазеше за майка си – що за човек беше и как се отнасяше към нея, – не бе особено добър. Но си беше неин. Добре познат. Представа, създала се през годините като непреклонна истина, към която да се придържа. Може би тази представа ще се потвърди. Може би наистина ще се потвърди. А ако се преобърне? Ако се наложи да възприеме една напълно нова реалност? Нито веднъж досега не бе събрала кураж да се качи по стълбите.

Ерика стъпи на първото стъпало. От дневната долу се чуваше щастливият смях на Мая, когато Патрик си играеше с нея. Още пет стъпала, и е горе.

Прах се разнесе из въздуха, когато отвори капака и изпълзя на пода на тавана. С Патрик мислеха в бъдеще да преустроят таванската стая, може би в кътче за Мая, когато порасне и пожелае уединение. Засега обаче беше просто помещение с широки дървени летви по пода и дъсчен таван. Наполовина пълно с ненужни вещи. Коледна украса, умалели дрехи на Мая, различни кутии с предмети, прекалено неугледни, за да се изложат на показ, но прекалено ценни и скъпи със спомените, които будеха, за да се захвърлят.

Сандъкът стоеше в края на едната къса страна. Беше стар модел от дърво и калай. Според Ерика този вид сандъци се наричаха американски куфари. Отиде направо до него и седна на пода. Чукна с ръка отгоре му. Пое си дълбоко въздух, хвана здраво ключалката и отвори капака. Мирис на гнило я удари в носа и я накара да се намръщи. Зачуди се на какво можеше да се дължи тази характерна, наситена миризма на старо. Най-вероятно е мухъл, помисли си и веднага усети да я засърбява скалпът.

Добре си спомняше как с Патрик намериха сандъка и прегледаха съдържанието му. Как бавно изваждаха вещ след вещ. Рисунки, нейни и на Ана. Дреболии, приготвяни в часовете по труд и техника. Прибрани от майка им Елси, майката, която никога не изглеждаше заинтригувана, когато децата с нетърпение идваха да й покажат нещата, изработени с толкова много старание. Сега Ерика правеше същото. Изваждаше вещ след вещ и ги нареждаше на пода до себе си. Това, което всъщност й трябваше, бе прибрано най-долу в сандъка. Внимателно опипа парчето плат. Малката детска риз-ка едно време е била бяла, но сега, когато я извади на светлина, видя, че е пожълтяла от годините. Ала това, от което не можа да откъсне очи, бяха кафявите петна. Първо ги бе помислила за ръжда, но после осъзна, че са засъхнала кръв. Имаше нещо сърцераздирателно в контраста между малката ризка и покриващите я петна от кръв. Как се беше озовала тук? На кого принадлежеше? И защо майка й я бе запазила?

Ерика внимателно положи ризата до себе си. Когато с Патрик я намериха, в нея беше увит предмет, но него вече го нямаше в сандъка. Това беше единственото, което махна оттам. В овехтелия плат на детската риза бе открила нацистки медал. Чувствата, които се пробудиха у нея, когато за първи път го видя, силно я смутиха. Сърцето й заби по-бързо, устата й пресъхна и пред очите й преминаха картини от всички документални филми, които бе гледала за Втората световна война. Какво правеше един нацистки медал тук във Фелбака? В нейния дом? Между личните вещи на майка й? Всичко това изглеждаше абсурдно. Понечи да сложи медала обратно в сандъка и да заключи катинара. Но Патрик настоя да го дадат на експерт, за да видят дали няма да успеят да научат нещо повече за него. Ерика се съгласи с предложението му. Но неохотно. Сякаш в себе си чуваше шепнещи гласове, предупредителни гласове, които вещаеха зло. Нещо я подтикваше да скрие медала и да го забрави. Но любопитството надделя над гласовете. В началото на юни даде медала на един специалист по история на Втората световна война и с малко късмет очакваше да научи повече за произхода му.

Ала това, което я заинтригува най-много от всичко намерено в сандъка, се оказа на дъното му. Четири сини бележника. Бе разпознала почерка на майка си на корицата. Елегантен, наклонен надясно почерк, но в един по-млад и по-заоблен вариант. Сега Ерика ги извади от сандъка и потропа с показалец по подвързията на най-горния. Върху всички пишеше „Дневник“. Думата будеше у нея смесени чувства. Любопитство, вълнение, възторг. Но и страх, съмнение и острото чувство, че нахълтва в нечие лично пространство.

Имаше ли право да чете дневниците? Имаше ли право да наднича в най-съкровените мисли и чувства на майка си? Един дневник по правило не е предназначен за очите на чужди хора. Майка й не си бе водила дневници, за да може някой друг да ги чете. Може би изобщо не би искала дъщеря й да ги чете. Но Елси беше мъртва и Ерика не можеше да я пита. Трябваше сама да вземе решение какво да прави с тях.

– Ерика?

Гласът на Патрик прекъсна мислите й и тя му извика в отговор:

– Да?

– Гостите са тук!

Ерика погледна часовника. Леле, три часът! Беше първият рожден ден на Мая и най-близките им семейни приятели и роднини щяха да им дойдат на гости. Патрик сигурно бе помислил, че е задрямала на горния етаж.

– Идвам!

Изтупа прахта от дрехите си, след моментно чудене взе със себе си бележниците и детската ризка и слезе по стръмната таванска стълба. От долния етаж се чуваха приглушени гласове.

– Добре дошли!

Патрик отстъпи, за да пропусне гостите. Бяха Йохан и Елизабет. Познаваха ги покрай Мая, с която синът им беше на същата възраст. Момченцето бе направо влюбено в Мая, но понякога ухажването му ставаше твърде напористо. Сега например Уилям се завтече към нея като булдозер, с устрем, на който би завидял всеки професионален играч на американски футбол. Този път Мая не успя да предвиди маневрата и на възрастните се наложи бързо да скочат, за да отделят сияещия от щастие Уилям от разреваното момиченце.

– Слушай, момче, не се прави така. Един мъж трябва да е внимателен с момичетата!

Йохан изгледа предупредително влюбения си наследник, докато със сила го удържаше да не направи нов набег.

– Мисля, че е наследил техниката за свалки от теб – засмя се Елизабет и в отговор съпругът й я погледна засегнато.

– Хайде, миличка, не беше толкова страшно. Ставай! – Патрик взе на ръце плачещата си дъщеря и я прегърна, докато хленченето не премина в леки хълцания, след което с леко побутване я насочи към Уилям. – Виж какво носи Уилям. Подарък!

Вълшебната думичка постигна предвидения ефект. Уилям сериозно и тържествено подаде на Мая пакет, овързан с красива панделка. Но тъй като още не владееше напълно необходимата техника и му беше трудно да се държи на крачетата си и в същото време да подава подаръка, Уилям загуби равновесие и падна по дупе. Ала когато видя как лицето на Мая светна при вида на подаръка, забрави собствената си болка. От значение беше, разбира се, и мекият памперс.

– Иии – каза Мая развълнувано и задърпа панделката.

След около две секунди по лицето й се изписа напрегнато изражение и Патрик се наведе напред да предложи помощта си. Когато с общи усилия разопаковаха подаръка, Мая извади един сив пухкав слон и фурорът беше пълен. Притисна меката играчка към гърдите си, обгърна я здраво с ръце и започна да тропа с крака на място. При което и тя падна по дупе. Опитът на Уилям да гушне плюшената играчка се посрещна с мрачен поглед и много ясен език на тялото. Малкият й ухажор очевидно възприе това като подкана да поднови усилията си, а двете двойки родители заподозряха назряващ конфликт.

– Май е време за малка почерпка – каза Патрик.

Взе Мая на ръце и излезе от всекидневната. Уилям остана с родителите си в стаята и когато поставиха пред момчето голяма кутия с играчки, мирът беше възстановен. Поне временно.

– Здравейте!

Ерика слезе по стълбите и прегърна гостите.

Уилям получи потупване по главата.

– Кой иска кафе? – попита Патрик от кухнята.

Отговориха му с три „аз“.

– Как е животът ти като омъжена жена?

Седналият на канапето Йохан се усмихна и прегърна Ерика през рамо.

– Благодаря, както обикновено. Като изключим, че Патрик настоява да ме нарича „женичке“ през цялото време. Някакви съвети как мога да го накарам да спре?

Ерика се обърна към Елизабет и премигна.

– А, сам ще се откаже. След „женичке“ ще дойде „шефке“. Така че не се оплаквай. Къде е Ана, впрочем?

– При Дан е. Вече се изнесоха… – Ерика многозначително повдигна вежди.

– Така значи… Явно всичко се е развило бързо.

Веждите на Елизабет също се повдигнаха. Добрите клюки често имат такъв ефект.

На вратата се позвъни и Ерика се изправи.

– Това сигурно са те. Или Кристина.

Последното име беше изречено с ледени късчета между сричките. Отношенията между Ерика и свекърва й доста се бяха охладили след сватбата. Отразиха им се най-вече почти маниакалните опити на Кристина да убеди Патрик, че не върви един мъж, посветен на кариерата си, да излезе в четиримесечен отпуск след раждането на детето. Но за разочарование на свекърва й Патрик не отстъпи и сантиметър, дори напротив – настоя да се грижи за Мая и през есента.

– Ехо... има ли рожденици тук? – чу се гласът на Ана от коридора.

Ерика искрено се радваше всеки път когато чуеше гласът на малката й сестра да звучи щастливо. След толкова много години щастието най-после се бе завърнало. Ана изглеждаше силна, доволна и влюбена.

В началото Ана се притесняваше, че Ерика може да има нещо против връзката й точно с Дан. Но Ерика само се бе разсмяла. Тя и Дан бяха излизали преди цяла вечност, в един друг живот, и дори да й се бе сторило странно, с лекота щеше да си затвори очите, само и само отново да види Ана щастлива.

– Къде е любимото ми момиче?

Дан, рус, висок и приветлив, се оглеждаше за Мая. Двамата изпитваха особена обич един към друг и когато чу гласа му, момиченцето се появи с енергично щапукане и протегнати ръце.

– Алък? – каза въпросително, тъй като вече бе разбрала идеята на рождените дни.

– Разбира се, че имаме подарък за теб, миличка! – каза Дан и кимна към Ана, която протегна голям розов пакет със сребърна панделка.

Мая се откъсна от прегръдката на Дан и още веднъж се впусна в отчайващи опити да си пробие път до съдържанието на пакета. Този път й помагаше Ерика и заедно извадиха една голяма кукла.

– Гукла! – възкликна щастливо Мая и дари и този подарък с мечешка прегръдка.

След това седна, обърната към Уилям, за да му покаже най-новото си съкровище, което здраво стискаше, и за всеки случай повтори „Гукла!“.

На вратата отново се звънна и секунди по-късно се появи Кристина. Ерика се усети как започва да скърца със зъби. Искрено ненавиждаше номера на свекърва си символично кратко да натисне звънеца на вратата и да влезе, без да изчака да я посрещнат.

Процедурата с подаръка се повтори отново, но този път нямаше такъв успех. Мая учудено извади пуловерчетата, които бяха опаковани в хартията, порови още веднъж из опаковката, за да се увери, че действително няма никаква играчка, и ококори очи към баба си.

– Забелязах последния път, че пуловерът й е умалял, така че като видях, че „Линдекс“ са пуснали три на цената на два, й купих няколко. Ето, че ще влязат в употреба.

Кристина се усмихна доволно и сякаш изобщо не забеляза разочарованото лице на Мая.

Ерика потисна желанието си да каже за колко идиотско смята това, да се купят дрехи за рождения ден на едногодишно дете. А и сякаш не й стигаше, че е разочаровала Мая, Кристина бе успяла да вмъкне и една от типичните си забележки. Явно не можеха да обличат детето си както трябва.

– Време е за тортата – провикна се Патрик, очевидно усетил, че е време да отвлече вниманието от случилото се току-що.

Ерика преглътна унижението и бързо отиде във всекидневната за голямото духане на свещите. Мая се съсредоточи колкото можа в опита си да изгаси единствената свещ, но успя само да наплюе тортата. Патрик тайничко й помогна, след което всички тържествено изпяха песен за рожденичката. Ерика срещна погледа на Патрик над русата глава на Мая. Бучка заседна в гърлото й, като видя, че Патрик също много се е развълнувал. Една година. Малкото им бебе ставаше на една годинка. Малкото им момиченце, което тичаше наоколо, пляскаше с ръчички, когато чуеше мелодията на „Сънчо“, хранеше се само, раздаваше най-сладките целувки на Северна Европа и обичаше целия свят. Ерика се усмихна на Патрик. Той също й се усмихна. В този миг животът беше съвършен.

Мелберг въздъхна дълбоко. Имаше този навик. Отново въздъхна. Неблагополучията от миналата пролет все още му действаха потискащо. Но не беше учуден. Позволил си бе да изгуби контрол, просто да бъде, просто да чувства. А това не остава ненаказано. Трябваше да го знае. Всъщност можеше да се каже, че си е заслужил полученото. Спокойно би го нарекъл съществен урок. Е, научил си бе урока, а не беше човек, който допуска една и съща грешка два пъти – това поне знаеше със сигурност.

– Бертил? – прозвуча строгият глас на Аника от рецепцията.

Бертил Мелберг повдигна със заучен и изискан жест косата, която падаше на челото му и стърчеше инатливо. Не бяха много жените, на които позволяваше да му заповядват, но Аника Янсон спадаше към тази специална група. С течение на годините бе започнал пряко волята си да я уважава и не се сещаше за нито една друга жена, за която да може да каже същото. Гафът с жената, дошла да работи в управлението предната пролет, го бе доказал. И сега щеше да се появи някоя нова. Сякаш бе толкова трудно да се намери мъж в униформа. Вместо това решиха да назначат момиче на мястото на Ернст Лундгрен. Да, много жалко.

Кучешки лай от рецепцията го накара да смръщи вежди. Да не би Аника да е довела едно от кучетата си? Много добре знаеше какво му е мнението за песовете.

Само че не някой от лабрадорите на Аника беше тук, а проскубано псе с неопределени цвят и порода. Държеше го на каишка дребна тъмнокоса жена.

– Намерих го отпред – каза тя с подчертано стокхолмско произношение.

– Аха, и какво прави сега вътре? – отговори начумерено Бертил и се обърна, за да се върне в кабинета си.

– Това е Паула Моралес – побърза да се намеси Аника и Бертил отново се обърна.

По дяволите! Името на момичето, което трябваше да се появи днес, звучеше съвсем като испанско. За бога, колко беше дребна. Дребна и слаба. Обаче погледът, който му хвърли, изразяваше всичко друго, но не и слабост. Подаде му ръка.

– Приятно ми е да се запознаем. А кучето се мотаеше отпред. Като гледам в какво състояние е, едва ли принадлежи на някого. Във всеки случай, не и на човек, способен да се грижи за него.

Тонът й беше сериозен и Бертил се зачуди за какво намеква. Каза сговорчиво:

– Добре, остави го някъде там.

– Тук няма място за намерени кучета. Аника вече ме осветли по въпроса.

– Няма ли? – каза Мелберг.

Аника кимна утвърдително.

– Така е, обаче… Можеш да го вземеш със себе си – каза той и се опита да прогони кучето, което в момента се галеше в десния му крак.

– Не става. Вкъщи имаме вече едно куче. Тя не обича компания – отговори Паула спокойно, със същия твърд поглед.

– А ти, Аника, дали… ще се разбира добре с твоите кучета? – каза Мелберг с още по-смирен тон.

Защо трябваше вечно да се занимава с такива дреболии? За бога, та той беше началникът на това място!

Но Аника поклати енергично глава.

– Те са свикнали само едно с друго. Няма да се получи с него.

– Можеш ти да го вземеш – каза Паула и му подаде каишката.

В удивлението си от наглостта й Мелберг, без да се усети, пое каишката, а кучето се притисна още по-силно към крака му и заскимтя.

– Виж, харесва те.

– Но аз не мога… Аз не…

Мелберг започна да заеква, почувствал се изведнъж неспособен да построи цяло изречение.

– Ти нямаш други животни – каза Аника, – а аз ще поразпитам наоколо дали някой не го е изгубил. Ако не открием никого, ще се опитаме да намерим човек, който би искал да се грижи за него. Не можем отново да го изхвърлим на улицата, току-виж, някоя кола го прегазила.

Противно на волята си Мелберг усети как се поддава на увещанията на Аника. Погледна към кучето. То също го гледаше. Погледът му беше влажен и умолителен.

– Добре, добре, по дяволите, ще взема проклетото куче, след като е въпрос на живот и смърт. Но само за няколко дни – рече и размаха пръст към Аника, която изглеждаше облекчена.

– Аз ще го изкъпя тук, в участъка. Не е никакъв проблем – каза тя енергично. Сетне добави: – Много ти благодаря, Бертил!

Мелберг изръмжа:

– Само гледай следващия път, като видя песа, да блести! Иначе няма да престъпи прага ми!

Ядосано тръгна по коридора и тресна вратата след себе си.

Аника и Паула се усмихнаха. Кучето заскимтя и заудря с опашка по пода.

– Днес ще си изкарате добре. – Ерика махна на Мая, която гледаше „Телетъбис“, седнала на пода пред телевизора, и не й обърна никакво внимание.

– Ще бъде много приятно – каза Патрик и целуна Ерика. – С малката ще се справим отлично през идните месеци.

– Звучиш, сякаш ще съм някъде из седемте морета – засмя се Ерика. – Като за начало ще идвам за обяд.

– Смяташ ли, че ще се получи, като работиш вкъщи?

– При всички положения ще опитам. Преструвай се, че не съм у дома.

– Няма проблем. След като затвориш вратата към кабинета, за мен повече не съществуваш – намигна й Патрик.

– Хм, ще видим – отвърна Ерика и се качи по стълбите. – Но си заслужава да опитаме, докато успея да си намеря офис.

Прибра се в кабинета и затвори вратата със смесени чувства. Цяла година прекара с Мая у дома и с нетърпение очакваше да дойде днешният ден. Да предаде щафетата на Патрик. Отново да се заеме с нормална работа. Толкова беше изтощена от детски площадки, пясъчници и бебешки занимания. Да правиш сладкиши от пясък трудно можеше да се нарече интелектуален стимул и колкото и да обичаше дъщеря си, усещаше, че ще си отреже косата в пристъп на безумие, ако трябва още веднъж да изпее „Паячето Ици-Бици“. Сега беше ред на Патрик да опита от пая.

Ерика седна с благоговение пред компютъра, натисна бутона за включване и се наслади на така познатото бръмчене. Крайният срок за новата й книга от поредицата по действителни убийства беше през февруари, но още през лятото успя да направи известни проучвания, така че се чувстваше готова да започне. Стартира Word, отвори документа, който бе кръстила „Елиас“ – като първата жертва на убиеца, – и постави пръстите си върху клавиатурата. Леко почукване на вратата я прекъсна.

– Хей, извинявай, че те притеснявам. – Патрик я погледна изпод вежди. – Но се чудех дали знаеш къде е гащеризонът на Мая.

– В сушилнята е.

Патрик кимна и затвори вратата след себе си.

Ерика отново постави пръсти върху клавиатурата и си пое дълбоко въздух. Ново почукване.

– Пак извинявай, ей сега ще те оставя на мира, но как мислиш, че трябва да облека Мая днес? Доста е хладно, обаче ако се изпоти, веднага ще настине…

Патрик се усмихна глуповато.

– Просто й сложи един тънък пуловер и тънък клин под гащеризона. Аз обикновено взимам една памучна шапка, иначе й става много топло.

– Благодаря – каза Патрик и пак затвори вратата.

Ерика отново се обърна към компютъра и тъкмо да напише първия ред, когато чу плач от долния етаж. Плачът се превърна в рев, издигна се до кресчендо и след като послуша около две минути, Ерика стана с въздишка от стола и слезе по стълбите.

– Ще ти помогна. Невъзможно е да я преоблечеш, докато реве така.

– Добре, благодаря, ще го запомня – отвърна Патрик, над чиято устна бяха избили капки пот от усилието да облече долните дрешки на много сърдитата и изненадващо силна Мая.

Пет минути по-късно дъщеря му беше все още много начумерена, но пък напълно облечена, и Ерика ги целуна двамата с Патрик, преди да ги изпрати до вратата.

– Направете си дълга разходка, за да може мама да поработи на спокойствие – каза, а Патрик я погледна засрамено.

– Да, извинявай, че… Ще отнеме няколко дни, докато свикнем, после ще имаш цялото спокойствие на света, обещавам ти.

– Всичко е наред – отговори Ерика, но бързо затвори вратата след тях.

После си направи голяма чаша кафе и отново се качи в кабинета. Най-сетне щеше да влезе в ритъм.

– Шт… Не вдигай толкова много шум!

– Голяма работа, майка смята, че и двамата са заминали. Явно са забравили за пощата, защото никой не я е прибирал цяло лято и от юни насам тя го е правила. Така че спокойно, можем да вдигаме колкото шум искаме.

Матиас се засмя, но Адам въпреки това остана скептично настроен. Имаше нещо зловещо в старата къща. Зловещ беше и старецът, каквото и да разправяше Матиас. Адам нямаше никакво желание да рискува.

– Как ще влезем?

Адам знаеше, че в гласа му се усеща безпокойство, но нищо не можеше да направи. Често му се искаше да прилича повече на Матиас. Смел, безстрашен, понякога почти безразсъден. По този начин печелеше и момичетата.

– Ще го измислим. Все някак ще стане.

– Понеже имаш голям опит с влизането с взлом ли?

Адам се изсмя, но гледаше да не повишава много тон.

– Хей, правил съм куп неща, за които нямаш никаква представа – каза високомерно Матиас.

„Аха, как не…“, помисли си Адам, но не посмя да му възрази. Матиас понякога изпитваше необходимост да се прави на по-твърд, отколкото всъщност беше. Адам знаеше, че сега не е моментът да влиза в пререкания с него.

– Какво мислиш, че държи вътре?

Очите на Матиас светнаха, докато обикаляха около къщата, за да намерят прозорец или пролука, нещо, през което да проникнат вътре.

– Не знам.

Адам през цялото време се оглеждаше страхливо. С всяка секунда все по-малко му харесваше да е тук.

– Сигурно един куп готини нацистки неща. Представи си, че има униформи или нещо такова.

Адам ясно долавяше възбудата в гласа на Матиас. Откакто бяха правили онова домашно за СС, беше като обсебен. Четеше всичко, каквото намереше, за Втората световна война и за нацизма, а старецът, който живееше малко по-надолу на улицата и за когото всички знаеха, че е един вид експерт по Германия и нацистите, се бе оказал неустоимо изкушение.

– Може да няма нищо подобно – подхвърли Адам, но отлично знаеше, че опитът му е обречен на провал. – Татко казва, че бил учител по история, преди да се пенсионира, и със сигурност има куп книги и тем подобни. Може изобщо да няма нищо готино.

– Скоро ще разберем. – Очите на Матиас блеснаха, когато тържествуващо посочи един прозорец. – Погледни. Този прозорец е открехнат.

Адам установи със съжаление, че Матиас има право. Тайничко се беше надявал, че ще се окаже невъзможно да проникнат в къщата.

– Трябва ни нещо, с което да бутнем прозореца.

Матиас се огледа. Решението се оказа една прозореч-на кука, паднала от мястото си на земята.

– Добре, сега ще видим.

Матиас вдигна куката над главата си и се опита да я подпъхне под единия ъгъл на прозореца. Надникна вътре. Нищо не помръдваше. Прозорецът оставаше стабилен. Изплезил език, направи още един опит. Трудно бе да държи пръчката над главата си и в същото време да натиска. Усилието го напрягаше и той дишаше тежко. Накрая успя да вкара куката още един сантиметър навътре.

– Ще видят, че някой е влизал! – рече Адам със слаб глас, но Матиас като че ли не го чу.

– Сега вече проклетият прозорец трябва да се отвори!

С капки пот по слепоочията, натисна още веднъж и прозорецът поддаде.

– Да! – Матиас направи победен жест с ръка и се обърна развълнуван към Адам. – Помогни ми да се кача.

– Дай да видим дали няма нещо, на което да се стъпи или да се покатери човек, или…

– Дяволите те взели, просто ме повдигни, после аз ще те издърпам.

Адам покорно застана на пътеката и преплете ръце като стъпало за Матиас. Направи гримаса от болка, когато обувката на Матиас се вряза в дланите му, но я изтърпя и повдигна приятеля си.

Матиас се оттласна от сплетените ръце на Адам, улови се за ръба на прозореца и успя да стъпи на перваза първо с единия крак, а после и с другия. Сбърчи нос. Леле, как мирише. Наистина много гадно. Дръпна настрани щората и присви очи, за да надзърне в стаята. Явно бе попаднал в някаква библиотека, но всички щори бяха пуснати до долу, така че помещението беше потънало в мрак.

– Тук вони ужасно.

Обърна се наполовина към Адам, докато си стискаше носа.

– Гадно, а? – попита Адам от земята, с пламъче на надежда в очите.

– Аха, мамка му. Ама вече влязохме. Веселото едва сега започва! Хайде, дай ръка.

Пусна носа си и се хвана за перваза, а дясната ръка протегна към Адам.

– Ще се справиш ли?

– Много ясно, че ще се справя. Хайде.

Адам пое ръката му и Матиас го задърпа с все сила. За момент изглеждаше невъзможно, но Адам се хвана за перваза и Матиас скочи на пода, за да му направи място, при което под краката му се чу силно изпращяване. Погледна надолу. Нещо покриваше пода, но в тъмнината беше невъзможно да различи какво точно. Сигурно бяха сухи листа.

– Какво, по дяволите… – Адам също скочи на пода, но и той не можа да проумее какво предизвикаше пращящия звук. – Мамка му, как вони – рече и усети, че му се повдига от миризмата на гнило.

– И аз това казах – отговори доволно Матиас.

Носът му беше привикнал и смрадта вече не му пречеше толкова много.

– Дай сега да огледаме наоколо. Вдигни щорите.

– Ами ако някой ни види?

– Кой ще ни види тук? Вдигни щорите, мамка му.

Адам направи както му беше казано. Щорите се вдигнаха със свистене и пропуснаха остра светлина в стаята.

– Хубава стая – каза Матиас и се огледа.

Всички стени бяха заети с книжни лавици от пода до тавана. В единия ъгъл имаше два кожени фотьойла до малка масичка. В далечния край бе разположено огромно бюро със старинен, завъртян с облегалката към тях стол. Адам направи крачка към него, но нов пращящ звук го накара отново да погледне надолу. Този път видяха върху какво стъпват.

– Какво, по…

Подът беше покрит с мухи. Черни, гнусни, мъртви мухи. Дори по первазите имаше мухи на рояци и двамата с Адам машинално изтриха ръце в панталоните си.

– Леле, колко гнусно! – намръщи се Матиас.

– Откъде са се взели всички тия мухи?

Адам изумено се взираше в пода. Хрумна му много неприятна мисъл. Мъртви мухи. Кофти миризма. Отхвърли я, но погледът му отново се насочи към стола.

– Матиас?

– Да? – отговори Матиас раздразнено, докато отвратен търсеше някое място, където да не нагази в купчина мъртви мухи.

Адам не отвърна, а тръгна колебливо към стола. Някакъв вътрешен глас го караше да се обърне, да се върне по същия път, по който бе дошъл, и да тича, докато остане без дъх. Но любопитството му беше по-силно и краката му като че ли сами го носеха към стола.

– Ей, какво има? – повтори Матиас, но замлъкна, като видя напрегнатите, неспокойни стъпки на Адам.

Адам все още беше на половин метър от стола, когато протегна ръка. Видя я как потрепери леко. Бавно, бавно, милиметър по милиметър, приближаваше ръката си към облегалката. Единственият звук в стаята беше хрущенето под краката му. Кожата на стола беше хладна на допир. Увеличи натиска на пръстите си. Побутна облегалката леко наляво, така че столът да се завърти към него. Направи стъпка назад. Столът постепенно се обърна и двамата видяха какво има на него. Зад себе си Адам чу как Матиас повръща.

Големите влажни очи на кучето следяха и най-малкото му движение. Мелберг се опита да го игнорира, но с краткотраен успех. То беше като залепено за него и го зяпаше с изпълнен с обожание поглед. Накрая Мелберг не издържа. Издърпа най-долното чекмедже на бюрото си, извади едно кокосово топче и го хвърли на пода пред кучето. След две секунди беше изчезнало, а за миг на Мелберг му се стори, че кучето се усмихва. Въобразяваше си, разбира се. Сега поне вече беше чисто. Аника добре го бе насапунисала и изкъпала. Все пак Бертил леко се погнуси, когато на сутринта се събуди и видя, че през нощта кучето се беше качило на леглото и се бе изтегнало до него. А сапунът не убива бълхите. Само като си помислеше, че козината му е пълна с малки лазещи гадинки, които само чакат да се прехвърлят на собственото му едро тяло... Но подробният преглед на козината не беше установил никакви форми на живот, а и Аника бе дала тържествената си дума, че не е открила бълхи, докато го е къпала. Това обаче не значеше, че кучето ще спи при него на леглото. Всичко си имаше граници.

– Та, значи, как да те наречем?

Мелберг се почувства глупаво в момента, в който изрече тези думи – да седи и да говори на нещо, което се движи на четири крака. Обаче на песа му трябваше име. Мислеше и се оглеждаше за нещо, което да му даде идея. В главата му обаче се въртяха само глупави кучешки имена: Фидо, Луде… Не се сещаше за никакви други. Сетне се подсмихна. Хрумна му блестяща идея. Честно казано, откакто го бе уволнил, Лундгрен му липсваше, малко, но все пак. Защо да не кръсти кучето Ернст? Щеше да е забавно. Мелберг пак се подсмихна.

– Ернст. Какво ще кажеш за това, момче? Отива ти, а? – рече и извади още едно кокосово топче от чекмеджето.

Разбира се, че на Ернст му се полагаше кокосово топче. А и не беше негов проблем, ако кучето надебелееше. След няколко дни Аника със сигурност ще е открила къде да го даде, така че нямаше никакво значение дали ще изяде едно или две кокосови топчета.

Рязко телефонно позвъняване накара и двамата с Ернст да подскочат.

– Бертил Мелберг.

Първоначално не разбра какво му казваше гласът в слушалката – беше пронизителен, истеричен брътвеж.

– Извинявай, можеш ли да говориш по-ясно? Какво каза? – Заслуша се по-внимателно и повдигна вежди, когато най-сетне разбра. – Труп, така ли? Къде?

Седна на стола с изправен гръб. Кучето, което вече се казваше Ернст, също седна и наостри уши. Мелберг си отбеляза адреса на един лист, приключи разговора с „Останете, където сте“ и се изстреля от стола. Ернст го последва по петите.

– Стой тук. – В гласа на Мелберг неочаквано се прокраднаха властни нотки и за негово учудване кучето рязко спря и зачака следващата заповед. – Иди там! – нареди Мелберг, гледайки към кошницата, която Аника бе поставила в единия ъгъл на кабинета му.

Ернст се подчини с нежелание, довлече се до ъгъла и легна с глава върху лапите и обиден поглед, насочен към случайния му стопанин. Бертил Мелберг се почувства изключително доволен от успеха си и окрилен от новопридобития си авторитет, тръгна по коридора, като викаше на всички и на никого едновременно: – Получихме обаждане за намерен труп!

Три глави се появиха на отворените врати – една червена на Мартин Молин, една сива на Йоста Флюгаре и една гарвановочерна – на Паула Моралес.

– Труп ли?

Мартин първи от тримата излезе в коридора. Дори Аника дойде от рецепцията.

– Някакво момче, май тийнейджър, току-що се обади и съобщи. Явно са се забавлявали и са се промъкнали в една вила между Фелбака и Хамбургсунд. И в къщата са открили труп.

– На собственика ли? – попита Йоста.

Мелберг сви рамене.

– Не знам нищо повече. Казах на момчетата да стоят там, веднага отиваме. Мартин, ти и Паула вземете едната кола, аз и Йоста ще тръгнем с другата.

– Дали да не се обадим на Патрик…? – попита Йоста плахо.

– Кой е Патрик? – Паула отмести погледа си от Йоста към Мелберг.

– Патрик Хедстрьом – обясни Мартин – също работи тук, но от днес е в отпуск по бащинство.

– В никакъв случай няма да звъним на Хедстрьом! – изсумтя възмутено Мелберг. – Аз нали съм тук – додаде надуто и пое в галоп към гаража.

– Ура – измърмори Мартин така, че Мелберг да не го чуе, а Паула повдигна въпросително вежда. – Ах, остави – рече Мартин с извинителен тон, но не се сдържа и добави: – Съвсем скоро ще разбереш.

Паула продължи да го гледа учудена, но в крайна сметка реши засега да не разпитва. Постепенно щеше да влезе в крачка.

Ерика въздъхна. В къщата най-сетне беше тихо. Прекалено тихо. През последната година ушите й бяха привикнали да следят за най-малкото изхленчване или плач. Сега беше напълно, необичайно тихо. Маркерът на първия ред на документа в Word мигаше. За половин час не бе написала и една буква. Мозъкът й се намираше в състояние на пълен застой. Бе прелистила записките си и прегледала статиите, които беше копирала през лятото. След няколко опита чрез писма успя да си уговори среща с главната героиня, убийцата, но чак за след три седмици. Така че засега трябваше да се задоволи с архивните материали и да изхожда от тях. Проблемът обаче беше, че нищо не излизаше. Думите не искаха да застанат на правилното място и съмненията й отново се появиха. Всеки писател изпитва подобна несигурност. Свършили ли са се думите й? Дали не е написала последното си изречение, дали окончателно не е запълнила квотата си? Няма ли повече книги, останали в нея? Знаеше, че почти винаги се чувства по този начин, когато започва работата по нова книга, и си го каза, но това не помогна. Беше като напаст, като препятствие, пред което се изправяше всеки път. Като раждане. Но днес работата й вървеше особено бавно. Разсеяно лапна един шоколадов бонбон, за да се утеши. Погледна към трите бележника на бюрото срещу компютъра. Елегантният почерк на майка й отвличаше вниманието й. Разкъсваше се между любопитството и страха да се доближи до това, което майка й бе написала. Какво ли щеше да открие? Колебливо протегна ръка и взе първия дневник. Претегли го в дланта си. Беше тънък. Приблизително колкото тефтерчетата, които ползваше някога в основното училище. Ерика прекара пръсти по корицата. Името беше изписано с мастило, но от годините синьото на мастилото чувствително бе избледняло. „Елси Мострьом“. Това беше моминското име на майка й, станала Фалк, след като се бе омъжила за бащата на Ерика. Бавно отвори дневника. Страниците бяха разделени на редове с тънки сини линии. Най-отгоре на първата имаше дата. „3 септември 1943“. Прочете първия ред.

„Войната никога ли няма да свърши?“

***

Фелбака, 1943 г.

„Войната никога ли няма да свърши?“

Елси захапа химикалката и се замисли как да продължи. Как да изрази мислите си за война, която не се водеше в нейната страна, но все пак я имаше? Нямаше навик да си води дневник. Не знаеше откъде й е хрумнала идеята, ала изпитваше някаква необходимост да записва мислите, които нормалният й и все пак забележителен живот пораждаше у нея. Спомняше си много малко отпреди войната. Сега беше на тринайсет, почти четиринайсет, но само на девет, когато избухна войната. През първите години не усещаше кой знае каква разлика. Може би най-вече в бдителността, проявявана от възрастните. В безпокойството, с което следяха новините във вестниците и по радиото. В държането им, когато сядаха, обърнати към радиоапарата във всекидневната, напрегнати, уплашени и същевременно забележително възбудени. Това, което се случваше по света, беше независимо от всичко вълнуващо – плашещо, но вълнуващо. Иначе дните си приличаха. Лодките излизаха и се връщаха у дома. Понякога уловът беше добър. Понякога – лош. На село жените вършеха работата си, същата, която техните майки бяха вършили, и майките на техните майки. Раждаха се деца, прането се переше, домовете се поддържаха чисти. Безкраен кръговрат. Войната заплашваше да разруши живота им и действителността такава, каквато я познаваха. Каквато я познаваше като дете. Войната бе почти пристигнала при тях.

– Елси?

Гласът на майка й от долния етаж. Елси бързо затвори бележника и го прибра в първото чекмедже на малкото си бюро под прозореца. Бе седяла тук и писала домашни в продължение на много часове, но учебната година наскоро приключи и бюрото всъщност не й вършеше вече никаква работа. Изправи се, приглади роклята си и слезе при майка си.

– Елси, ще донесеш ли вода?

Майка й имаше изморен вид. Лицето й бе посивяло. Бе прекарала лятото в малката стаичка в мазето, като останалата част от къщата даваше под наем на летовници. В наема се включваше чистенето и готвенето на гостите, които това лято се бяха оказали много взискателни. Адвокат от Гьотеборг с жена си и трите си деца. Хилма, майката на Елси, търчеше от сутрин до вечер, переше дрехите им, приготвяше пакети с храна за излетите им с лодки, разтребваше и заедно с това се грижеше и за собственото си домакинство.

– Седни за малко, мамо – рече Елси меко и положи плахо ръка на рамото на майка си.

Хилма потръпна от допира. Не беше свикнала на нежности, но след миг двоумене сложи ръка върху тази на дъщеря си и с благодарност се отпусна на един стол.

– Да, наистина беше време да напуснат. Прекалено много изискваха. „Ще бъде ли Хилма така добра… Би ли могла Хилма да… Дали Хилма ще…“

Хилма започна да имитира различните им гласове, после с ужас прикри устата си с ръка. Не беше типично за нея да говори така неуважително за богатите хора. Всеки трябваше да си знае мястото.

– Личи ти колко си изморена. Знам, че трудно смогваше.

Елси изсипа последната вода в тенджерка и я сложи на плочата. Когато водата кипна, разбърка ерзац кафето и постави една чаша пред майка си и една пред себе си.

– Веднага ще донеса вода, мамо, но първо ще пийнем по чашка.

– Добро момиче си ти.

Хилма отпи една глътка от безвкусната течност. По празници пиеше кафе от чинийка, с бучка захар между зъбите. Но захар сега се намираше трудно, а и не беше същото с ерзац кафе.

– Татко каза ли кога ще се прибере?

Елси сведе очи. В тези военни времена въпросът носеше съвсем различен заряд от преди. Сравнително скоро бяха наблюдавали как корабът „Йокерьо“ потъна с целия екипаж. Оттогава около всяка раздяла и всяко отплаване витаеше чувство на обреченост. Но работата трябваше да продължава. Никой нямаше избор. Товарът трябваше да се пренася, а рибата да се лови. Така стояха нещата, независимо дали имаше война, или не. Пак добре, че корабният трафик до Норвегия изобщо беше разрешен. Лодките от Фелбака можеха да продължат да излизат за риба и дори уловът да ставаше по-малко, рибарите успяваха от време на време да припечелват от транспортиране на стоки от и към Норвегия. Бащата на Елси често носеше лед от Норвегия, а когато имаше късмет, пренасяше и стоки дотам.

– Иска ми се само – Хилма замлъкна, но после продължи... – иска ми се само да беше по-внимателен…

– Кой? Татко ли? – попита Елси, макар че много добре знаеше кого има предвид майка й.

– Да. – Хилма се усмихна с болка, докато отпиваше от напитката. – Този път взе със себе си момчето на доктора и… ами все някога късметът ще му изневери, само това казвам.

– Аксел е храбър, той ще направи каквото може. А татко иска да помогне, доколкото му е по силите.

– Но рисковете – Хилма поклати глава, – рисковете, които поема, когато това момче и приятелите му са там… не мога да мисля за нищо друго, освен че ще въвлече баща ти и останалите в беда.

– Трябва да правим каквото можем, за да помогнем на норвежците – каза Елси тихо. – Представи си, ако ние бяхме в беда, нали и ние щяхме да се нуждаем от помощ? Аксел и приятелите му правят добро.

– Не, тук не става дума за това. Ще донесеш ли вода най-после? – каза Хилма нервно.

Елси не се засегна. Знаеше, че раздразнителността на майка й се дължи на безпокойството й.

След като хвърли последен поглед на преждевременно изкривения гръб на майка си, Елси взе кофата и отиде да донесе вода от кладенеца.

* * *

ЗА СВОЕ СОБСТВЕНО УЧУДВАНЕ Патрик изпита удоволствие от разходката. През последните години беше занемарил тренировките, но една дълга разходка дневно през отпуската може би щеше да му стане добър съюзник срещу оформящото се шкембенце. С изумление наблюдаваше как Ерика поглъща всички сладкиши у дома, но пък благодарение на нейната лакомия бе успял да смъкне едно-две кила.

Подмина бензиностанцията и продължи с бърз ход надолу по пътя, който водеше на юг. Беше си наумил да стигне до мелницата и оттам да тръгне обратно. Мая седеше наведена напред в количката и щастливо си бърбореше. Тя обичаше да е навън и поздравяваше всички, които срещнеха, с „вей“ и голяма усмивка. Наистина беше едно малко слънчице, макар че още отсега, наумеше ли си нещо, можеше да е непреклонна. Трябва да го е наследила от Ерика, помисли си Патрик.

Докато продължаваше направо по пътя, се почувства още по-доволен от живота си. Очакваше с нетърпение предстоящите месеци. Най-сетне с Ерика имаха цялата къща на свое разположение. Не че не харесваше Ана и малките, но продължителният съвместен живот пораждаше известно напрежение. А и ситуацията с майка му го тревожеше и го караше да се чувства като в капан между нея и Ерика. Естествено, можеше да разбере защо Ерика се дразни, когато майка му нахълтва просто така в дома им, и то с куп мнения и препоръки как трябва да се грижат за къщата и за Мая. Искаше му се и тя да може да прави като него и да не обръща внимание. От друга страна, можеше и да прояви малко разбиране – Кристина сега живееше сама и единствената й грижа бяха той и семейството му. Сестра му Лода живееше в Гьотеборг и макар това да не беше на другия край на света, на Кристина й беше много по-лесно да прескочи до сина си. Освен това се бе оказала полезна – двамата с Ерика успяха няколко пъти да излязат на вечеря, докато тя гледаше малката, а и… искаше му се просто Ерика в малко по-голяма степен да може да вижда предимствата, не само недостатъците.

– Виж, виж! – каза Мая развълнувано и посочи с малкото си пръстче поляната, на която жребците от конюшнята „Римфаксе“ се разхождаха и пасяха.

Патрик не беше непременно почитател на тези животни, но не можеше да отрече, че конете от породата „Норвежки фиорд“ бяха точно толкова симпатични, колкото изглеждаха безобидни. Постояха малко и погледаха конете, а Патрик си отбеляза наум следващия път да вземе ябълки или моркови. След като Мая се насити на животните, продължиха по последната отсечка към мелницата, където обърнаха, за да се върнат обратно във Фелбака.

Както обикновено, поспря да се полюбува на кулата на църквата, която се извисяваше над хълма, когато видя добре познат автомобил. Не беше с включен буркан или сирена, така че не създаваше впечатлението, че става дума за нещо спешно, но той въпреки това усети как пулсът му се ускорява. Когато колата се изкачи до върха на хълма, видя, че отзад се движи още една, и се намръщи. Бяха взели две коли. Сигурно е нещо важно. Започна да маха, когато първият автомобил приближи на около сто метра. Мартин, който седеше зад волана, отби и Патрик се насочи към него. Мая махаше развълнувано с ръце. В нейния свят винаги се случваха само прекрасни неща.

– Здрасти, Хедстрьом, на разходка, а? – каза Мартин и махна на Мая.

– Да, човек трябва да се поддържа във форма… Накъде сте тръгнали?

Втората кола също отби и Патрик помаха на Бертил и Йоста.

– Здравейте, аз съм Паула Моралес.

Едва сега Патрик забеляза непознатата жена в полицейска униформа на мястото до шофьора и се представи, преди Мартин да успее да отговори на въпроса му.

– Получихме сигнал за намерен труп в една къща наблизо.

– Влизане с взлом ли подозирате?

Патрик сбърчи чело.

Мартин сви рамене

– Засега не знаем нищо повече. Две момчета са се натъкнали на трупа и едно от тях ни се обади.

От задната кола се чу клаксон, който накара Мая да подскочи в количката си.

– Виж – рече Мартин бързо... – не може ли да се метнеш в колата и да дойдеш с нас? Не се чувствам напълно сигурен със… да де, знаеш с кого... – Посочи с глава към другия автомобил.

– Да, ама как да стане? – попита Патрик. – Малката е с мен… а и официално съм в отпуск.

– Моля те. – Мартин наклони глава. – Просто ела и хвърли един поглед, после ще ви закарам у вас. За количката има място в багажника.

– Ами детско столче...

– Да, имаш право. Добре де, отиди пеш дотам. Точно зад завоя е. Първата отбивка вдясно, втората къща отляво на пътя. Трябва да пише Франкел на пощенската кутия.

Патрик се подвоуми, но от втората кола се чу още веднъж клаксон и той набързо взе решение.

– Добре, ще дойда и само ще огледам. Но ти ще поемеш Мая, докато аз съм вътре. И нито дума на Ерика, защото ще побеснее, ако разбере, че съм взел малката със себе си на местопрестъпление.

– Обещавам – каза Мартин и премигна. Махна на Бертил и Йоста в колата отзад и натисна педала. – Ще се видим там!

– Добре – отвърна Патрик, почти сигурен, че ще се разкайва за решението си.

Но любопитството надделя над инстинкта му за самосъхранение, той се обърна в посоката, от която идваше, и пое с бърз ход към Хамбургсунд.

– Всички мебели от бор трябва да се махнат!

Ана стоеше с ръце на кръста и се опитваше да изглежда колкото е възможно по-страшна.

– Какво не му е наред на бора? – попита Дан и се почеса по главата.

– Грозен е! И питаш! – отвърна Ана, но не успя да се сдържи и се разсмя. – Не гледай толкова изплашено, скъпи… Но трябва да подчертая, че няма нищо по-грозно от мебели от чам. А леглото е най-грозното от всичко. Освен това не искам вече да спя в леглото, което си делил с Пернила. Едно е да живея в същата къща, друго е да спя в същото легло… не, няма да стане…

– Това мога да го разбера. Но ще е скъпо да накупим толкова много мебели наведнъж…

Дан изглеждаше притеснен. Откакто с Ана бяха заедно, бе решил да задържи къщата, но още не се справяше с парите.

– Нали знаеш, че Ерика откупи от мен къщата на мама и тате. Лукас никога нямаше да събере парите. Така че ще вземем част от тях и ще отидем да накупим нови неща. Заедно, ако искаш, а ако не, можеш изцяло да предоставиш избора на мен. Ако ти стиска, разбира се.

– Повярвай ми – отговори Дан, – с удоволствие ще пропусна избора на мебели. Стига да не е нещо прекалено откачено, можеш да купуваш каквото ти скимне. Сега край с приказките, ела ме целуни.

Придърпа я към себе си и дълго я целува. И както обикновено, точно когато тя се разгорещи, а той понечи да разкопчае сутиена й, някой тръшна входната врата и влезе. Кухнята изцяло се виждаше от антрето, така че не оставяше и грам съмнение какво се случва там.

– Леле, гадост, да стоите и да се натискате в кухнята!

Белинда профуча покрай тях към стаята си с почервеняло от яд лице. Чак като се качи горе, се кротна на едно място и им извика:

– Ще се върна при мама веднага щом мога, да знаете! Там поне човек не ви засича как си бъркате в гърлата с езици! Ужасни сте! Адски е гнусно! Чувате ли!

Тряс! Вратата към стаята на Белинда се затръшна и чуха как се завъртя ключът. Само секунда по-късно гръмна увеличена докрай музика, от която чак чиниите в скарата за сушене заподскачаха и затракаха в такт.

– Олеле – каза Дан и направи физиономия, докато гледаше към горния етаж.

– Да, „олеле“ е правилната дума – каза Ана и се измъкна от прегръдката му. – Наистина не й е лесно.

– Така е, обаче трябва най-сетне да приеме, че вече се срещам с нова жена – отговори Дан с раздразнение.

– Все пак опитай се да се поставиш на нейно място. Първо ти и Пернила се разделяте, после оттук – потърси точните думи... – за кратко време са преминали ред жени, а после се появявам аз и се нанасям с две деца. Белинда е на седемнайсет и това само по себе си е достатъчно трудно. И изведнъж трябва да свикне с трима непознати, които нахлуват в дома й…

– Да, знам, че имаш право… – Дан пое въздух. – Обаче не знам как трябва да се държа с тийнейджъри. Имам предвид, трябва ли да я оставя на мира, или така ще се почувства пренебрегната? Или трябва да съм по-настъпателен, а тя ще си помисли, че само й се меся? Няма ли някакви инструкции за употреба?

Ана се засмя.

– Мисля, че сте ги забравили още в родилното. Но определено смятам, че трябва да се опиташ да разговаряш с нея. Дори и да затвори вратата под носа ти, поне ще си се опитал. После ще пробваш пак и пак. Страх я е, че ще те изгуби. Опасява се, че ще се лиши от правото си да бъде малка. Бои се, че след като ние се нанесохме, ще превземем цялата къща. Не е толкова чудно.

– С какво съм заслужил толкова умна жена? – попита Дан и я прегърна.

– Не знам – отговори му тя и скри усмивката си в гърдите му. – А и не съм особено умна, честно казано. Просто изпъквам на фона на предишните ти завоевания.

– Чуй се само – разсмя се Дан и силно я притисна към себе си. – Недей да ги приказваш такива. Ще взема да оставя чамовото легло…

– Искаш ли да остана при теб, или не?

– Добре де. Ти печелиш. Считай го за уредено.

Засмяха се. И се целунаха. Отгоре поп музиката бумтеше оглушително.

Мартин видя момчетата веднага щом сви по алеята пред къщата. Стояха малко встрани, обвили се с ръце, и леко трепереха. Лицата и на двамата бяха смърт-нобледи, а облекчението им, когато видяха полицаите, беше явно.

– Мартин Молин.

Протегна ръка към момчето, което стоеше по-близо и което смутено се представи като Адам Андершон. Другото момче, което стоеше малко по-назад, само махна с отвращение с дясната си ръка и каза извинително и леко засрамено:

– Повдигна ми се и се избърсах с ръка… Така де, предпочитам да не се здрависвам.

Мартин кимна с разбиране. Той самият беше имал същата физическа реакция при смъртни случаи и смяташе, че няма нищо срамно в това.

– Така, какво се е случило? – обърна се към Адам, който изглеждаше по-концентриран.

Беше по-дребен от приятеля си, имаше свирепо акне по бузите и руса, малко по-дълга коса.

– Ами, значи, ние... – Адам погледна въпросително към Матиас, който само сви рамене, и продължи: – Да, мислехме да влезем в къщата и да поразгледаме, защото изглеждаше, че двамата старци са заминали.

– Старци? – попита Мартин. – Двама ли живеят тук?

Отговори Матиас.

– Двама братя са. Не знам собствените им имена, но майка със сигурност знае как се казват. Прибира пощата им от началото на юни. Единият старец винаги заминава през лятото, но другият винаги остава тук. Само че този път никой не прибираше пощата и си помислихме... – Остави звука да затихне и заоглежда обувките си. На външната страна на едната му обувка се бе залепила мъртва муха и той с отвращение изтръска крака си, за да я разкара. – Той ли е мъртвият вътре? – попита и вдигна поглед.

– Не знаем повече от вас – отвърна Мартин. – Продължавайте. Искахте да се промъкнете в къщата, какво се случи след това?

– Матиас намери един прозорец, който успя да отвори и се покатери първи – обясни Адам. – После ме издърпа. Когато скочихме на пода, забелязахме, че нещо пращи под обувките ни, но не можахме да видим какво е, защото беше прекалено тъмно.

– Тъмно ли? – прекъсна го Мартин. – Защо беше тъмно?

С периферното си зрение видя, че Йоста, Паула и Бертил стоят на крачка зад него и слушат разказа на момчетата.

– Всички щори бяха спуснати – обясни Адам търпеливо. – Но вдигнахме щората на прозореца, през който влязохме. Тогава видяхме, че подът е покрит с мъртви мухи. И смърдеше ужасно.

– Отвратително – додаде Матиас, който като че ли още се бореше с гаденето.

– И после? – подсказа им Мартин.

– После влязохме навътре в стаята, а столът на бюрото беше обърнат с гръб към нас, така че не можехме да видим какво има на него. И в мен се появи едно предчувствие… ами, нали съм гледал „От местопрестъплението“, с гадната миризма и мъртвите мухи, и всичко, и... така де, не трябва да си Айнщайн, за да заключиш, че някой там е умрял. Така че се приближих до стола и го обърнах… и той седеше на него!

Матиас явно отново си представи картината, защото се завъртя и повърна зад себе си. Избърса устата си с ръка и прошепна: „Извинявайте“.

– Не се безпокой – рече Мартин. – На всички ни се е случвало при вида на труп.

– На мен не е – горделиво се обади Мелберг.

– И на мен – каза лаконично и Йоста.

– Не, и аз не съм повръщала – включи се Паула.

Мартин се обърна и им метна остър поглед.

– Изглеждаше адски гнусен – допълни услужливо Адам, който въпреки шока явно намираше нещо забавно в ситуацията.

Зад него Матиас се избълва още веднъж, полуприведен към земята, но изглежда, вече беше само стомашен сок.

– Някой може ли да закара момчетата по къщите им? – Мартин се обърна към останалите, без да визира никого.

Отначало никой не отговори, но после Йоста се обади:

– Аз ще ги закарам. Момчета, елате с мен, ще вземем колата.

– Живеем само на няколкостотин метра оттук – каза тихо Матиас.

– В такъв случай ще ви придружа – отговори Йоста и им махна да го последват.

Завлачиха се след него като типични тийнейджъри, Матиас с благодарно лице, Адам очевидно разочарован, че ще изпусне останалата част на разследването.

Мартин ги изпроводи с поглед, докато изчезнаха зад завоя, и каза с глас, изпълнен с всичко друго, но не и с нетърпение:

– Така, да видим какво си имаме тук.

Бертил Мелберг се прокашля.

– Ами, на мен трупове и такива неща не ми правят впечатление… В никакъв случай… Виждал съм толкова много. Обаче някой трябва да огледа… ами, околността. Струва ми се най-подходящо аз да поема задачата, като ваш началник и с най-много опит.

Отново се прокашля.

Мартин и Паула се погледнаха развеселено, но Мартин прецени предимствата на предложението и отговори:

– Да, тук имаш право, Бертил. Най-добре ще е някой с твоя опит да огледа разположението на къщата, а аз и Паула ще влезем вътре.

– Да… именно. И на мен така ми се стори най-разумно.

Мелберг се залюля на пети, но в крайна сметка пое през тревата.

– Ще влизаме ли? – попита Мартин.

Паула само кимна.

– Внимателно – рече той, преди да отвори вратата. – Не бива да унищожаваме уликите, ако се окаже, че не е естествена смърт. Само ще огледаме, докато дойдат експертите.

– Имам петгодишен опит в отдел „Убийства“ към Централното управление в Стокхолм. Знам как се процедира на евентуално местопрестъпление – отвърна беззлобно Паула.

– Да, извинявай, всъщност съм в течение – извини се засрамено Мартин, но после се съсредоточи върху работата, която им предстоеше.

Злокобна тишина изпълваше къщата, когато влязоха вътре. Не се чуваше друг звук освен стъпките им по пода в преддверието. Мартин се зачуди дали тишината щеше да им се стори толкова прокобна, ако не знаеха, че в къщата има труп и им предстои да се сблъскат с него.

– Ей там вътре – прошепна, но се сети, че няма причина да пази тишина. Така че повтори с нормален глас, който сякаш отскочи от стените насред тишината. – Ей там вътре.

Паула вървеше плътно зад него. Мартин направи няколко крачки към стаята, която би трябвало да е библиотеката, и отвори вратата. Специфичната миризма се усещаше още при влизането им в къщата, но сега стана още по-силна. Момчетата се оказаха прави. По пода лежаха безброй мухи. Първо влезе Мартин, след него Паула. Мухите пращяха под краката им. Мирисът беше сладникав и наситен, но все пак хиляди пъти по-лек, отколкото трябва да е бил в началото.

– Никакво съмнение, че някой е умрял тук преди време – рече Паула в момента, в който очите й и очите на Мартин съзряха какво се намираше в далечния край на стаята.

– Не, абсолютно никакво – отговори Мартин и усети неприятен вкус в устата си.

Стегна се и продължи внимателно през стаята към трупа на стола.

– Стой там – вдигна предупредително ръка към Паула, която послушно остана до вратата.

Не се засегна. Колкото по-малко крака отъпкват стаята, толкова по-добре.

– Ей, в никакъв случай не изглежда като естествена смърт – констатира Мартин, докато жлъчният сок се изкачваше в устата му и отново слизаше надолу в гърлото му.

Преглъщаше и преглъщаше, за да се пребори с рефлекса за повръщане, опитвайки се да се съсредоточи върху задачата. Независимо от жалкото състояние, в което се намираше трупът, нямаше голямо съмнение. Травмата от едната страна на черепа беше недвусмислена. Животът на човека на стола бе отнет с брутално насилие.

Мартин внимателно се завъртя и излезе от стаята. Паула го последва. След няколко дълбоки вдишвания рефлексът за повръщане се попритъпи. В този момент видя Патрик да се задава иззад ъгъла и да поема по чакълената алея.

– Убийство е – каза Мартин, когато Патрик се приб-лижи достатъчно, че да го чуе. – Торбьорн и екипът му трябва да дойдат и да се захванат за работа.

– Добре. – Патрик се намръщи. – Може ли само...? – Спря и погледна към Мая в количката.

– Влез и огледай, аз ще пазя Мая – побърза да отговори Мартин, веднага отиде до количката и взе Мая на ръце. – Ела, малката, дай да се разходим и да погледаме цветята.

– Вете – каза Мая с ентусиазъм и погледна към лехите.

– Ти влиза ли? – попита Патрик Паула.

Паула кимна.

– Никак не е красива гледка. Явно е бил вътре цяло лято. Аз поне така смятам.

– Сигурно си се наситила на такива гледки през годините в Стокхолм.

– На такава не съм попадала досега. Но е имало стряскащи случаи.

– Да, предполагам. Ами, ще вляза и ще хвърля един бърз поглед. В действителност съм в отпуск по бащинство, обаче…

– Да, трудно е да стоиш надалеч. Но Мартин явно се справя добре.

Погледна с усмивка към цветните лехи, където Мартин беше коленичил и заедно с Мая разглеждаше напъпилите цветове.

– Той е като скала. Във всеки смисъл на думата – отвърна Патрик и се отправи към къщата.

Няколко минути по-късно се завърна.

– Съгласен съм с Мартин. Няма място за двоумене. Предвид масивната черепна травма.

– Но няма и следи от извършителя – изпухтя Мелберг, който се зададе иззад ъгъла на къщата. – Е, как изглеждат нещата вътре? Влиза ли вътре, Хедстрьом?

Изгледа строго Патрик, който му кимна.

– Да, няма съмнение, че е убийство. Ще уведомиш ли експертите?

– Иска ли питане? – отговори му надуто Мелберг. – Нали съм началник на тая лудница тук? Ти как я караш иначе? Толкова настоява да получиш отпуск и тъкмо като стана на твоята, се появяваш изневиделица. – Обърна се към Паула и продължи: – Не ги разбирам тия съвременни неща – мъже, които си остават вкъщи и сменят ролите си с женичките си, които пък тичат насам-натам в униформи.

Обърна им гръб и се запрепъва към колата, за да се обади на експертите.

– Добре дошла в управлението на Танумсхеде – рече сухо Патрик и в отговор получи развеселена усмивка.

– Не го приемам навътре. Такива ги има навсякъде. Ако ми пукаше за динозаврите в униформа, отдавна да съм вдигнала бялото знаме.

– Хубаво е, че възприемаш нещата така. Предимството на Мелберг е, че поне е последователен – дис-криминира всичко и всички.

– Да, това е утеха – разсмя се Паула.

– Какво е толкова смешно? – попита Мартин, който все още носеше Мая на ръце.

– Мелберг – отговориха му Патрик и Паула в един глас.

– Сега пък какво каза?

– Аа, старата песен. – Патрик се протегна да поеме Мая. – Но Паула явно не е впечатлена, така че всичко ще е наред. Аз обаче вземам малката и се прибирам. Махни за чао, миличка!

Мая помаха и се усмихна на Мартин, който засия.

– Стига де, ще ми отнемеш момичето ли? Мислех, че има нещо между нас, кукличке…

Мартин се нацупи и направи тъжна физиономия.

– Мая никога няма да има друг мъж в живота си, освен баща си, нали, мъниче?

Патрик навря нос в гушката на Мая, която изпищя от удоволствие. След това я сложи в количката и помаха на останалите. Част от него беше облекчена, че ги оставя и си тръгва. Друга част обаче не искаше нищо друго, освен да остане.

Беше объркана. Понеделник ли е? Или вече е успяло да стане вторник? Брита нервно се щураше из всекидневната. Беше толкова… потискащо. Колкото по-усилено се опитваше да се захване с нещо, толкова повече не успяваше. В по-ясните периоди един вътрешен глас й казваше, че ще успее да се справи с воля. Че ще успее да принуди мозъка си да я слуша. В същото време обаче знаеше, че той се изменя, разпада се, губи умението си да помни, да бъде в такт с часовете, фактите, информацията, лицата.

Понеделник. Беше понеделник. Точно така. Предния ден дъщерите й бяха дошли със семействата си на неделна вечеря. Вчера. Значи днес беше понеделник. Определено. Брита се спря облекчена насред стаята. Това беше една малка победа. Знаеше кой ден е.

Седна в единия край на канапето и в очите й избиха сълзи. Мотивът на Йозеф Франк й беше познат и й харесваше. Бе купила плата заедно с Херман. Което обикновено означава, че тя избира, а той сумти потвърдително. Стига тя да е щастлива. Щеше да е доволен и с оранжев диван на зелени райета, ако беше поискала. Да, Херман… Къде ли се намира в момента? Започна неспокойно да чопли флоралния десен на дамаската. Всъщност знаеше къде е той. Видя отново как се движеше устата му, когато й каза къде отива. Освен това помнеше, че й го бе повторил няколко пъти. Но както делниците се сливаха, така и информацията потъваше, изплъзваше й се, подиграваше й се. Потисната, Брита се хвана за облегалката. Ще си спомни. Само трябва да се съсредоточи. Обзе я паника. Къде е Херман? Още дълго ли ще отсъства? Къде беше заминал? Остави я тук. Може би нарочно я бе изоставил? Това ли изричаха устните му в нейния спомен? Трябва да се увери, че не е така. Трябва да погледне, да се увери, че вещите му не липсват. Брита се изправи рязко от дивана и изтича по стълбите на горния етаж. Какво беше казал Херман? Един поглед в гардероба се оказа достатъчен. Всичките му дрехи висяха вътре. Палта, пуловери, ризи. Всичко беше там. Ала тя все още не знаеше той къде е.

Хвърли се на леглото, сви се като малко дете и заплака. Вътре в мозъка й нещата продължаваха да изчезват. Минута след минута. Харддискът на живота бе започнал да се изтрива. А тя не можеше да направи нищо.

– Ето ви и вас! Това се казва голяма разходка! Колко дълго ви нямаше само!

Ерика пресрещна Патрик и Мая и получи влажна целувка от дъщеря си.

– Да… Ти нямаше ли да работиш?

Патрик избягваше да гледа Ерика в очите.

– Ами… – Ерика пое дълбоко въздух. – Трудно ми е да вляза в ритъм. Само седя, зяпам екрана и дъвча бонбони. Ако продължава така, ще стана сто кила, преди да довърша книгата. – Помогна на Патрик да съблече горните дрехи на Мая. – Не можах да се въздържа да не почета малко от дневниците на мама.

– Нещо интересно? – попита Патрик, облекчен, че засега не трябва да обяснява защо разходката им е отнела толкова време.

– Не, най-вече ежедневни записки. Прочетох само няколко страници. Струва ми се, че ще ги чета по няколко наведнъж.

Влезе в кухнята и попита, най-вече за да прекарат повече време заедно:

– Искаш ли да пийнем чай?

– Да, с удоволствие.

Патрик закачи своите дрехи и дрехите на Мая. Последва Ерика в кухнята. Погледа я как се суети с водата, чаените лъжици и чашите. Двамата чуха Мая да рови из играчките си в хола. Няколко минути по-късно Ерика постави на масата димящите чаши чай и двамата се притиснаха един към друг.

– Хайде, изплюй камъчето – каза тя, наблюдавайки Патрик.

Познаваше го твърде добре. Погледът изпод вежди, нервното потропване с пръсти. Или не искаше, или се колебаеше дали да й каже нещо.

– Какво?! – Патрик се опита да си придаде възможно най-невинен вид.

– Виж, няма смисъл да се правиш на ударен. Какво премълчаваш?

Ерика отпи глътка от горещия чай и го зачака развеселено да спре да се противи и да пристъпи към темата.

– Ами…

– Да, какво има? – помогна му тя и не можа да потисне една малка садистична част в себе си, която се наслаждаваше на очевидните му мъки.

– Ами, случи се нещо, докато с Мая бяхме на разходка.

– Аха. Е, поне и двамата се върнахте цели, така че какво може да се е случило?

– Ами… – Патрик отпи от чая си, за да спечели малко време, докато се чуди по кой начин е най-добре да представи случилото се. – Ами, вървяхме към мелницата на Лестер и се случи така, че колегите ми бяха там на разследване. – Погледна я внимателно. Ерика повдигна вежда и зачака продължението. – Бяха получили сигнал за труп в една къща в посока Хамбургсунд, а ние бяхме по пътя за натам.

– Аха, само че ти си в отпуск, така че това не те засяга. – Ерика замръзна с чаша, наполовина поднесена към устата й. – Нали не искаш да кажеш, че си… – Втренчи се невярващо в него.

– Да – отговори Патрик с писклив глас и поглед, забит в масата.

– Завел си Мая на място, където са открили труп!

Ерика буквално го прикова с поглед.

– Да, обаче Мартин беше с Мая, докато аз влязох да поогледам малко. Разглеждаха цветята – усмихна се извинително, но срещна единствено леден поглед.

– Да поогледаш малко! – Ледените парченца потракваха безпощадно. – Та ти си в отпуск по бащинство. Подчертавам, отпуск. Също и бащинство, в този ред на мисли! Толкова ли беше трудно да кажеш „В момента не съм на работа“?

– Аз само малко… – изрече глухо Патрик, но знаеше, че Ерика има право.

Той беше в отпуск. По бащинство. Останалите в участъка трябваше сами да се оправят с работата. А той не биваше да води Мая на местопрестъплението.

В този момент му хрумна, че имаше една подробност, която Ерика още не знаеше. Лицето му трепна нервно, когато преглътна и добави:

– Между другото, беше убийство.

– Убийство! – гласът на Ерика премина във фалцет. – Не стига, че си взел Мая на място, където е намерен труп, ами е бил трупът на убит човек!

Поклати глава, а останалото, което искаше да каже, заседна в гърлото й.

– Но няма да правя нищо повече. – Патрик размаха ръце. – Другите ще поемат случая. Аз съм в отпуск до януари и го знаят. Ще се отдам сто процента на Мая. Честна дума!

– И слава богу! – изръмжа Ерика глухо.

Беше толкова бясна, че й се щеше да скочи от масата и да го разтърси. Сетне любопитството я поуспокои.

– И къде по-точно се случи това? Знае ли се кой е убитият?

– Нямам представа. Голяма бяла къща, намира се на около сто метра вляво от първата отбивка вдясно след мелницата.

Ерика го погледна странно.

– Голяма бяла къща със сиви арки?

Патрик се замисли и после кимна утвърдително.

– Да, мисля, че беше така. На пощенската кутия пишеше Франкел.

– Знам кой, или по-правилно кои живеят там. Това са Аксел и Ерик Франкел. Сещаш ли се, Ерик Франкел, на когото дадох нацисткия медал.

Патрик я изгледа изумено. Как можа да забрави? Франкел не беше най-често срещаното име на света.

От хола долиташе щастливото неразбираемо бърборене на Мая.

Следобедът беше превалил, когато потеглиха към учас-тъка. Експертите и шефът им, Торбьорн Рууд, бяха дош-ли, бяха си свършили работата, и си бяха тръгнали. Дори трупа вече го нямаше. Бе поел по пътя към „Съдебна медицина“, където щеше да бъде изследван по всички мислими и немислими начини.

– Това се казва понеделник – въздъхна Мелберг, когато Йоста влезе в гаража на участъка и паркира.

– Да – отговори му лаконично Йоста, който не обичаше да хаби думите си напразно.

Като влязоха в сградата, Мелберг успя само да усети, че някой се приближава към него с огромна бързина, преди една рошава фигура да му скочи и един език да се опита да му оближе лицето.

– Спри! Спри! Престани!

Мелберг замахна с погнуса към кучето, което приб-ра ушите си и разочаровано се затътри към Аника.

Поне знаеше, че при нея със сигурност е добре дошъл. Мелберг избърса с длан слюнката от лицето си и се размърмори, докато Йоста се бореше мъжки да запази сериозното си изражение. Сцената ставаше още по-смешна поради факта, че косата, която Мелберг успяваше да залиже нагоре по темето си, се беше разпиляла. Мелберг продължи към кабинета си, като през целия път дотам оправяше раздразнено косата си и мърмореше.

Йоста пое, подсмихвайки се, към собствения си кабинет, но се стресна, когато за негово учудване се чу добре познат крясък: „Ернст! Ернст! Ела тук!“.

Йоста се огледа изумен. Беше изминало доста време, откакто колегата му Ернст Лундгрен го бяха уволнили, и оттогава не беше чул да се връща.

Обаче ето че Мелберг извика още веднъж: „Ернст! Ела тук! Веднага!“.

Йоста направи крачка в коридора, за да се опита да проумее мистерията, и видя Мелберг с мораво лице да гледа към нещо на пода. Обзе го подозрение. А и като по поръчка се довлече кучето, навело глава от срам.

– Ернст, какво е това?

Ернст се опита да се престори, доколкото може, че не разбира за какво става дума. Обаче лайното на пода в стаята на Мелберг говореше достатъчно ясно.

– Аника! – изрева Мелберг и няколко секунди по-късно се появи секретарката на участъка.

– Опа, тук е имало малък инцидент – рече и погледна обвинително към кучето, което с благодарност се приближи до нея.

– Малък инцидент ли? Ернст се е изсрал на пода ми!

Тук вече Йоста не можа да се сдържи. Разкиска се, а от старанието да престане, направо се разкикоти. Аника също се зарази и накрая и двамата се смееха с глас и със сълзи.

– Какво става тук? – попита Мартин с любопитство.

Появи се и Паула.

– Ернст… – Йоста успя да си поеме въздух. – Ернст… изсрал се е на пода.

В първия момент Мартин нищо не разбра, но когато погледът му се спря на купчинката на пода, а после погледна и кучето, което се притискаше към крака на Аника, му светна.

– Ти да не би... да не би да си кръстил кучето Ернст? – попита Мартин и също се разсмя.

Само Мелберг и Паула не се смееха истерично. Само че докато Мелберг изглеждаше, сякаш всеки момент ще експлодира, Паула просто нищо не разбираше.

– После ще ти обясня – обърна се към нея Мартин и изтри очите си, след което добави: – Мамка му, Бертил, това се казва чувство за хумор, същински дявол си!

– Да, да… и на мен ми се стори забавно – отговори Бертил и против волята си леко повдигна ъгълчетата на устата си. – Хайде, Аника, почисти това, и да се хващаме за работа.

Изсумтя и седна зад бюрото си. Кучето в недоумение местеше очи от него към Аника и обратно, но пос-ле реши, че най-лошото е минало, и с наперена опашка последва новия си господар.

Останалите в участъка с изумление проследиха с поглед странната двойка и се зачудиха какво ли е това, което кучето вижда в Бертил Мелберг и което те са пропуснали.

Ерика цяла вечер не можа да се отърве от мисълта за Ерик Франкел. Не го познаваше добре, но по някаква причина той и брат му Аксел бяха неделима част от Фелбака. „Синовете на доктора“ – всички винаги така ги наричаха, макар да се знаеше, че баща им е бил лекар във Фелбака преди цели петдесет години, а преди четирийсет бе напуснал града.

Ерика се замисли за посещението си във вилата, която деляха братята. И двамата живееха в къщата на родителите си, и двамата ергени, и двамата проявяваха жив интерес към Германия и нацизма, но по различни причини. Ерик беше преподавател по история в гимназията, а в свободното си време събираше предмети от времето на нацизма, към който проявяваше особен интерес. Аксел, по-възрастният от двамата, като че ли имаше някаква връзка с центъра „Симон Визентал“. Ерика смътно си спомняше, че по време на войната по някакъв начин беше пострадал.

Първо се обади на Ерик. Разказа му какво е открила и му описа медала. Попита го дали може да й помогне, да разбере откъде се е взел и как е попаднал сред вещите на майка й. Няколко пъти повтори „Ало!“ в слушалката, защото той не отговаряше и тя помисли, че й е затворил. След което Ерик с особен глас я помоли да вземе медала и да му го занесе, за да може да го разгледа. Още тогава й направиха впечатление дългото мълчание и странният тон. Но не каза нищо на Патрик, реши, че така й се е сторило. А и когато отиде в къщата на братята, не забеляза нищо необичайно в поведението му. Ерик я покани в библиотеката и учтиво я помоли да му покаже медала. Пое го със сдържан интерес и го огледа внимателно. След това я попита дали може да го задържи за известно време. За да го проучи. Ерика кимна. Беше благодарна, че някой проявява интерес.

Освен това успя да хвърли поглед на колекцията. Разгледа със смайване, примесено с ужас, предметите, които бяха тясно свързани с този черен, болезнен период от историята. Не можа да се стърпи и попита как е възможно човек, който отхвърля идеите на нацизма, да издирва и колекционира предмети, които напомнят за него. Ерик се забави с отговора си. Държеше в ръце една шапка с емблемата на СС и пръстите му я опипваха, докато обмисляше как да формулира отговора си.

– Не разчитам на човешката памет – каза най-сетне. – С изключение на нещата, които можем да видим, ние много лесно забравяме всичко, което не желаем да помним. Аз събирам точно това – предмети, които да ни напомнят за онова време. А донякъде искам и да ги държи надалеч от хората, които ги гледат с други очи. С възхищение.

Ерика кимна. Отчасти разбираше, отчасти не. После пое протегнатата му ръка и се сбогува.

А сега той беше мъртъв. Убит. Може би съвсем скоро, след като го бе посетила. Според това, което Патрик й разказа, явно бе мъртъв отпреди лятото.

Отново си спомни странния тон, с който Ерик й отговори, след като му разказа за медала, и се обърна към Патрик, който седеше до нея на дивана и щракаше с дистанционното.

– Знаеш ли дали са намерили медала?

Патрик я погледна учудено.

– Не се сетих за това. Нямам представа. Но нямаше следи от кражба, а и на кого му е притрябвал някакъв стар нацистки медал? Не е като да са уникални. Имам предвид, намират се доста такива…

– Да, знам… – Ерика се поколеба. Нещо продължаваше да я гложди. – Можеш ли да звъннеш на колегите си утре и да ги помолиш да потърсят медала?

– Тц – отговори Патрик. – Убеден съм, че имат достатъчно други неща за вършене. Първо ще опитаме с брата на Ерик. Ще го помолим направо да ни го донесе. Със сигурност е някъде из къщата.

– Вярно, Аксел. Той къде е? Защо не е открил брат си цяло лято?

– Ако не помниш, аз съм в отпуск – Патрик повдигна рамене. – Ако искаш, можеш да се обадиш на Мелберг и да го питаш.

– Ха-ха, много смешно – усмихна се Ерика. Безпокойството обаче не я оставяше на мира. – Ама не е ли странно, че Аксел не го е потърсил?

– Да де, обаче нали вече беше заминал, когато ходи у тях?

– Да. Ерик каза, че брат му е в чужбина. Обаче това беше през юни.

– Какво толкова го мислиш?

Патрик намери търсения канал. „Най-после у дома“1 тъкмо започваше.

1 Шведско ТВ предаване за ремонт и освежаване на дома с водещ Мартин Тимел, дърводелец и дърворезбар. – Б. пр.

– И аз не знам…

Ерика се втренчи с празен поглед в екрана. И тя самата не можеше да обясни защо я беше обхванало такова безпокойство. Непрекъснато мислеше за начина, по който Ерик бе замлъкнал, когато му се обади по телефона. За киселия, рязък тон, с който я бе помолил да намине с медала. Явно реагираше на нещо. Нещо, което имаше общо с медала.

Опита се да се съсредоточи върху дърворезбата на Мартин Тимел. Горе-долу успя.

– Ей, дядо, трябваше да ме видиш днес! Тъпата чернилка се опита да ме пререди на опашката и аз като го цапардосах! Направо падна като отсечено дърво. После го сритах в топките и тоя се гърчи петнайсет минути!

– И какво ще постигнеш с това, Пер? Освен че могат да те подведат под отговорност за побой и да те пратят в поправителен дом, по този начин няма да спечелиш ничия симпатия. Накрая ще се окаже, че вместо да си спомогнал за каузата ни, си дал аргументи на против-ниците ни.

Франс изгледа сурово внука си. Понякога не знаеше как да укроти хормоните, които бушуваха в момчето. А то беше толкова невежо. Напук на коравия вид, който му придаваха военните панталони, грубите кубинки и обръснатата глава, не беше нищо повече от едно наплашено петнайсетгодишно хлапе. Не разбираше нищо. Не разбираше как функционира светът. Не знаеше как да канализира деструктивните си импулси така, че да ги използва като копие, което да забие директно в обществената структура.

Застанало срещу него на стълбата, момчето наведе засрамено глава. Франс знаеше, че го е засегнал с острите си думи. Внукът му искаше да го впечатли. Само че той нямаше да направи услуга на момчето, ако не го научи как функционира светът. Светът беше студен и жесток и не му пукаше за никого, и само най-силните можеха да излязат победители.

Обичаше момчето. И искаше да го предпази от болката. Прегърна го през раменете. Усети колко са крехки. Пер беше наследил неговата физика. Висок и слаб, с тесни рамене. Никакъв спорт на света нямаше да промени тази конструкция.

– Трябва просто да се пазиш – каза вече с по-мек тон. – Мисли, преди да действаш. Използвай думи вместо юмруци. Насилието не е първото средство. Последното е.

Стисна малко по-силно раменете на момчето. За момент Пер се сгуши в него, както правеше като малък. Сетне си спомни, че иска да стане мъж. Че вече не е малък. И че най-важното на тоя свят е да накара дядо си да се гордее с него. Пер се изправи.

– Знам, дядо. Просто адски се изнервих, когато тоя тип ме пререди. Защото са такива. Навират се навсякъде, мислят си, че светът им принадлежи, мислят, че Швеция е тяхна. Това направо… направо ме вбеси!

– Знам – каза Франс, свали ръката си от раменете на внука си и го потупа по коляното. – Обаче мисли за себе си, моля те. Никак няма да ми е забавно, ако те вкарат в затвора.

* * *

Кристиансан, 1943 г.

Беше се борил с морската болест през целия път към Норвегия. Другите като че не ги ловеше – бяха привикнали, бяха израснали по моретата. Морето им беше в кръвта, както би казал баща му. Пренебрегваха движението на вълните, вървяха стабилно по палубата и сякаш никога не страдаха от неприятното усещане, което се надигаше от стомаха към гърлото. Аксел се притисна към релинга. Искаше му се да се наведе над парапета и да повърне, но не смееше да се подложи на това унижение. Знаеше, че коментарите на рибарите няма да бъдат злонамерени, но бе прекалено горд, за да ги понесе. Скоро щяха да пристигнат и гаденето щеше да изчезне за нула време, стига само да стъпеше на твърда земя. Знаеше го от опит. Вече няколко пъти бе пътувал по този начин.

– Земя на хоризонта! – извика Елоф, шкиперът на кораба. – Ще пристигнем след десет минути.

От руля Елоф хвърли дълъг поглед към Аксел, който се насочи директно към него. Момчето беше загоряло и обрулено от ветровете, кожата му беше изложена на въздуха и слънцето от дете.

– Всичко наред ли е? – попита Елоф тихо и се огледа.

В пристанището на Кристиансан се виждаха немските кораби, които ясно показваха как изглежда реалността. Норвегия беше окупирана от Германия. Швеция засега бе пощадена, но никой не знаеше колко дълго ще продължи късметът им. Така че всеки държеше под око случващото се при съседите на запад, а и напредъка на Германия в останалата част на Европа.

– Вие си гледайте вашата работа, аз ще си гледам моята – каза Аксел.

Прозвуча по-остро, отколкото възнамеряваше. Всъщност изпитваше угризения всеки път когато се замислеше как излага на опасност екипажа на лодката, за да предпази себе си. Елоф веднага бе казал „да“, когато го попита дали може да плава с тях, като вземе някои… стоки със себе си. Никога не говореше за това, което превозва, а Елоф и останалите от екипажа на „Елфрида“ никога не питаха.

Влязоха в пристанището и приготвиха документите, които се изискваха. Немците не оставяха нищо на случайността и проверяваха всичко много внимателно, преди най-сетне да разрешат да се разтоварят стоките. След като се минеше през формалностите, започваха да свалят машинните части, които бяха официалният товар. Норвежците приемаха стоката, докато немците намръщено наблюдаваха, готови да се намесят, ако се наложеше. Аксел изчакваше да дойде вечерта, тогава щеше да настъпи подходящият момент. Трябваше да е тъмно, за да може да разтовари своята стока. Най-често пренасяше храна – храна и информация. Така беше и този път.

След като се навечеряха в напрегната тишина, Аксел се отпусна и зачака неспокойно да удари часът, за който се бяха уговорили. Почукване го накара да подскочи. Наведе се рязко, повдигна една част от дъното на лодката и заизважда дървени кутии. Тихи сериозни ръце поемаха кутиите и ги нареждаха на кея. Докато разтоварваха, от бараката на немците на един хвърлей от тях се чуваха високи разговори. По това време на вечерта обикновено вече се пиеха по-силни напитки, което улесняваше изпълнението на опасната задача.

С едно тихо „Благодаря“ на норвежки товарът бе свален от лодката и изчезна в тъмнината. Още веднъж предаването му беше преминало гладко. Чувство на огромно облекчение обзе Аксел. Елоф само кимна, обърна се и напълни лулата си. Аксел изпитваше благодарност към тези мъже, които напълно го превъзхождаха. Противопоставяха се на бурите и на немците с една и съща спокойна твърдост. Отдавна бяха приели, че превратностите на съдбата не са нещо, от което да се страхуват. Човек дава най-доброто от себе си и се опитва да живее толкова добре, колкото е възможно. Всичко останало е в Божиите ръце.

Изтощен, Аксел се оттегли и легна. Заспа веднага, унесен от лекото полюшване на лодката и потракващия звук на корпуса. Горе в бараката на кея гласовете на немците се извисяваха и заглъхваха. След известно време се разнесоха песни. Но Аксел вече спеше дълбоко.

* * *

– И ТАКА, КАКВО ЗНАЕМ ДОТУК?

Мелберг се огледа. Бяха в стаята за почивка. Кафето беше сварено, канелените охлюви сервирани и всички се бяха събрали.

Паула се прокашля.

– Свързах се с брата, Аксел. Работи в Париж и винаги прекарва летата си там. Трябва вече да е тръгнал насам. Беше потресен, когато му съобщих за смъртта на брат му.

– Знаем ли кога е напуснал страната?

Мартин се обърна към Паула, която погледна в тефтера си със записки по случая.

– Трети юни, така каза. Разбира се, ще проверя дали е така.

Мартин кимна.

– Имаме ли първоначален доклад от Торбьорн и неговия екип?

Мелберг внимателно раздвижи стъпалата си. Ернст се беше отпуснал с цялата си тежест отгоре им и макар че бяха на път да изтръпнат, Мелберг не можеше да се реши да избута кучето.

– Все още не – отговори той и леко придърпа назад ходилата си, но Ернст просто се приближи отново.

– Някакви подозрения? Известни врагове? Заплахи? Нещо друго?

Мелберг изгледа въпросително Мартин, който само поклати глава.

– Във всеки случай, при нас няма подадени сигнали. Но хобито му е предизвиквало доста противоречиви чувства. Към нацизма никой не остава безразличен.

– Можем да отидем до къщата и да огледаме. Да видим дали няма някакви заплашителни писма или нещо подобно из чекмеджетата.

Всички изгледаха учудено Йоста. Личната му инициатива беше като изригване на вулкан – случваше се рядко, но бе невъзможно да го пропуснеш.

– Вземи Мартин със себе си и отидете след съвещанието.

Мелберг се усмихна доволно на Йоста, който кимна и бързо си възвърна типичното флегматично поведение и отпуснатата стойка на тялото. Йоста Флюгаре се оживяваше само на голф игрището. Това беше факт, който колегите му отдавна бяха разбрали и приели.

– Паула, ти виж кога ще кацне братът, Аксел ли се казваше, и ни уреди разговор с него. След като все още не знаем как е умрял Ерик, не е изключено брат му да го е ударил по главата и след това да е напуснал страната. Така че го издебни в момента, в който стъпи на шведска земя. Впрочем кога трябва да се случи това?

Паула погледна записките си.

– Пристига на „Ландветер“2 утре сутринта в девет и четвърт.

2 Летището на град Гьотеборг. Намира се на около 160 км южно от Фелбака и Танумсхеде. – Б. пр.

– Добре. Увери се, че първото, което ще направи, ще е да дойде тук.

Мелберг се видя принуден да раздвижи краката си, вече бяха изтръпнали неприятно и скоро съвсем щяха да се вцепенят. Ернст се надигна, изгледа го обидено, излезе от помещението с опашка между краката и се насочи към леглото си в кабинета на Мелберг.

– Изглежда като истинска любов – разсмя се Аника, проследявайки кучето с поглед.

– Аха… – Мелберг се изкашля. – Тъкмо мислех да питам – кога ще отведат помияра?

Втренчи поглед в масата, а Аника си надяна най-невинната физиономия.

– Ами, не е толкова лесно. Прозвънях няколко телефона, но изглежда, никой не е в състояние да прибере куче с такъв размер, така че ако можеш да се грижиш за него още няколко дни…?

– Аха, аха… още няколко дни бих могъл да издържа с псето. Обаче след това отива обратно на улицата, ако не му намериш подходящо място.

– Мерси, Бертил, много мило от твоя страна. Ще направя всичко по силите си.

Аника намигна на останалите, докато Мелберг не гледаше, а те едва се сдържаха да не се разсмеят на глас. Вече бяха схванали идеята. Аника си я биваше, дума да няма.

– Хубаво, хубаво – рече Мелберг и се изправи. – Йоста, нали се разбрахме какъв е планът?

Йоста явно вече бе усетил, че е направил предложение, което ще му създаде повече работа, но само кимна уморено и последва Мартин. Ще трябва просто да издържи. До събота и неделя, когато ще отиде на голф игрището. Дотогава просто ще убива времето.

Мисълта за Ерик Франкел и за медала не оставяше Ерика на мира. Тя се опита да я потисне и дори успя за няколко часа, като междувременно най-сетне понапредна с ръкописа. Но в момента, в който се разсея, мисълта отново я обсеби. Кратката среща с Ерик й бе оставила спомен за мил, жив човек, който сякаш се подмладяваше, когато му се удадеше възможност да говори за най-голямата си страст – нацизма.

Ерика съхрани каквото беше написала по книгата си и след кратко замисляне влезе в интернет. Отвори Гугъл, написа „Ерик Франкел“ в полето за търсене и натисна клавиша „ентър“. Изскочиха един куп резултати. Някои даваха информация за други хора и не й вършеха работа. Но повечето се отнасяха за правилния Ерик Франкел и й отне известно време, докато отвори част от потока информация. Беше роден през 1930 година във Фелбака. Имаше с четири години по-възрастен брат, Аксел, нямаше други братя и сестри. Баща му бе лекувал жителите на Фелбака между 1935 и 1954, а къщата, в която живееха с брат му, бе принадлежала на родителите им. Продължи да търси. Името му изскочи и в няколко форума, посветени на нацизма. Но не откри нищо, което да подсказва, че му е бил привърженик. По-скоро обратното – макар на места да личеше, че изпитва известно неохотно възхищение към определени аспекти на нацизма. Или поне, че е обзет от някаква омая, която като че ли го мотивираше.

Излезе от интернет и преплете пръсти зад тила си. Нямаше време да се посвети на това, но любопитството й бе събудено.

Стресна се от звука на внимателно почукване на вратата зад нея.

– Извинявай, преча ли? – Патрик подаде главата си.

– Не, няма проблем.

Тя завъртя стола си така, че да е обърната към него.

– Исках само да ти кажа, че Мая спи. А на мен ще ми се наложи да изляза и да свърша едно-друго. Нали ще внимаваш за това тук?

Подаде й бебефона, който ползваше, за да слуша дали Мая е будна.

– Ами… трябва да работя. – Ерика пое дълбоко въздух. – Какво имаш за вършене?

– Трябва да поръчам няколко книги с пощенски запис, ще мина през аптеката за капки за нос, а и като тъй и тъй ще съм навън, ще взема един билет за лотото. Ще купя и нещо за ядене.

Ерика изведнъж се почувства невъобразимо изморена. Замисли се за всички неща, които бе вършила през последната година с Мая в количката или на ръце. Често се прибираше плувнала в пот. Нямаше кой да се грижи за Мая, та тя да излезе и на спокойствие да свърши едно-друго. Потисна обаче раздразнението си, не искаше да изглежда дребнава и заядлива.

– Разбира се, че ще се погрижа – отговори с усмивка на устните, но не и в очите. – Тя, така или иначе, в момента спи, аз ще успея междувременно да поработя.

– Супермило от твоя страна! – каза Патрик и я целуна по бузата, след което затвори вратата зад себе си.

– Естествено, супермило – промърмори Ерика и отново отвори Уърд документа с ръкописа.

Мислите за Ерик Франкел се опита да избута някъде назад в главата си.

Тъкмо да положи пръсти на клавиатурата, и се чу пращене в бебефона. Ерика застина. Сигурно беше фалшива тревога. Мая вероятно само се въртеше в леглото, бебефонът понякога е прекалено чувствителен. Чу как Патрик пали колата и потегля. Отново обърна поглед към монитора, опита се да напише следващото изречение. Отново пращене. Погледна към бебефона, сякаш можеше да го накара да млъкне, но в отговор получи само едно шумно „Буааа“. Последвано от високо „Мамааа... Татааа...“.

Обзета от чувство на безнадеждност, Ерика избута стола си и се изправи. Тръгна по коридора към стаята на Мая и отвори вратата. Дъщеричката й стоеше права и пищеше.

– Мая, миличка, сега трябва да спиш.

Мая завъртя глава.

– Да, време е за сън.

Ерика се опита гласът й да прозвучи толкова твърдо, колкото бе възможно. Сложи дъщеря си отново да легне в кошарата, но Мая се задърпа, сякаш имаше ластици на крайниците.

– Мамааа! – разпищя се тя с глас, с който можеше да избие стъклата на прозорците.

Ерика усети как в гърдите й се надига гняв. Толкова пъти бе правила това. Толкова много дни хранене, лягане, носене, игра. Обичаше дъщеря си. Но изпитваше отчаяна нужда за малко да прехвърли на някого отговорността. Да си поотдъхне, да бъде възрастна и да прави каквото правят възрастните – точно както Патрик бе правил през цялото време, докато тя стоеше у дома с Мая.

Отново сложи Мая да легне, от което едногодишното момиченце изпадна в ярост.

– Сега ще спиш – каза твърдо Ерика, излезе от стаята и затвори вратата.

Ядосано взе телефона и набра мобилния на Патрик, като блъскаше с пръсти по цифрите. Първо чу сигнал свободно, а после изтръпна, когато на долния етаж се разнесе звънене. Телефонът на Патрик лежеше на кухненската маса.

– Дяволите го взели, това вече е прекалено!

Удари слушалката в масата, после няколко пъти пое дълбоко въздух. Гневни сълзи напираха в очите й, но се опита все пак да се обърне към по-разумното и по-логичното си „аз“. Светът нямаше да се срине, ако малко си поиграеше с детето си. Във всеки случай, нямаше усещането, че е прехвърлила отговорността. Не усещаше Патрик да е поел щафетата.

Е, каквото – такова. Най-важното беше да не си го изкарва на Мая. Не беше нейна грешката. Ерика пое изключително дълбоко въздух и се върна в стаята на дъщеря си. Мая така пищеше, че лицето й бе станало червено като рак. И в стаята се усещаше мирис, който не можеше да се сбърка. Мистерията беше разрешена. Стана ясно защо Мая не можеше да заспи. С чувство за вина и разкаяние Ерика повдигна нежно дъщеричката си и положи малката мъхеста главичка на гърдите си, за да я утеши.

– Тихо, тихо, миличка, мама сега ще махне нааканата пеленка, ето, ето.

Мая се притисна с хълцане към нея. Долу в кухнята телефонът на Патрик остро иззвъня.

– Малко е зловещо…

Мартин застана в коридора и се заслуша в характерните шумове, които се чуват във всички стари къщи – потраквания, проскърцвания, въздишките на вятъра, който се е прокраднал вътре.

Йоста кимна. Наистина имаше нещо злокобно във въздуха, но си даде сметка, че това е повече защото знаеха какво се е случило вътре, отколкото да се дължи на самата къща.

– Торбьорн е разрешил влизането, нали така? – обърна се Мартин към Йоста.

– Да, приключили са с огледа.

Йоста кимна към библиотеката, където още си личаха следите от пудра за взимане на отпечатъци. Черни, размазани петна, които разваляха картината на иначе красивата стая.

– И така... – Мартин изтри обувките си в стъпката пред вратата и пое към библиотеката. – Да започнем оттук?

– Струва ми се логично – отговори Йоста с въздишка и го последва с нежелание.

– Аз ще поема бюрото, ти огледай папките.

– Добре – Йоста въздъхна още веднъж, но Мартин не му обърна внимание.

Йоста винаги въздишаше, когато му поставеха конкретна задача.

Мартин се приближи внимателно към голямото писалище. Беше огромна мебел от тъмно дърво с изящна изработка. Мартин си помисли, че би стояло по-добре в някой английски замък, отколкото в тази стая. Върху писалището имаше само една химикалка, една кутия и тефтер с малко засъхнала кръв по корицата. Мартин се наведе напред, за да види какво е написано отгоре. Разчете Ignoto militi^3. Това не му говореше нищо. Започна да дърпа чекмеджетата и методично да преглежда съдържанието им. Нищо не събуди интереса му. Единственото, което установи, беше, че Ерик и брат му са споделяли работното си място, а също и любовта си към реда и дисциплината.

3 Незнаен воин (лат.). – Б. пр.

– Това не е ли малко прекалено?

Йоста разтвори една папка и я показа на Мартин. Всички документи бяха прилежно подредени, със заглавен лист, на който Ерик или Аксел бяха написали какво има във всеки отделен джоб.

– Мда, моите документи не са в такъв вид, меко казано – засмя се Мартин.

– Винаги съм смятал, че на хора, които поддържат такъв ред и чистота, нещо им има. Сигурно като малки не са ги учили как да ползват гърнето или нещо такова…

– Ами да, ето ти една теория.

Мартин се усмихна. Понякога Йоста можеше да бъде много забавен. Обикновено без изобщо да има такова намерение.

– Ти откри ли нещо? Тук във всеки случай нямаше нищо интересно.

Мартин затвори последното чекмедже, което беше претършувал.

– Не, нищичко. Главно сметки, договори и тем подобни. Знаеш ли, пазят си всички сметки от памтивека насам. Подредени са по дати. – Йоста поклати глава. – Вземи една папка и ти – добави, издърпа от лавицата зад бюрото дебела папка с черен гръб и я подаде на колегата си.

Мартин я пое и отиде да седне на един от фотьойлите, за да я прегледа. Йоста остана прав. Всичко беше съвършено подредено по азбучен ред. Докато отваряше плик след плик, започна да се отчайва – нямаше нищо интересно. Не и когато стигна до буквата „Ш“. Един бърз поглед му даде да разбере, че към „Ш“ са приложени документи под общото наименование „Приятели на Швеция“. С любопитство заразлиства документите. Всеки лист имаше по едно печатно лого в горния десен ъгъл, корона на фона на веещото се шведско знаме. Всички писма бяха от един и същи подател – Франс Рингхолм.

– Я чуй – Мартин зачете на висок глас най-горното писмо, което според датата беше от най-скорошните.

Въпреки общото ни минало не мога да продължавам да си затварям очите пред факта, че активно противодействаш на целите и стремежите на приятелите на Швеция и това неизбежно ще доведе до последствия. Направих всичко по силите си, за да те предпазя в името на старото приятелство, но в организацията има сили, които не гледат на това с добро око, и ще дойде времето, когато няма да съм в състояние да се противопоставям на тези сили.

– И продължава в същия стил.

Мартин повдигна вежда, докато преглеждаше останалите общо пет писма.

– Изглежда, покрай хобито си Ерик Франкел е попаднал на някаква неонацистка организация, но по някаква случайност е имал защитник там.

– Който май накрая не е успял да го защити.

– Да, така излиза. Да видим дали в останалата част от документите няма да намерим нещо повече. Няма съмнение обаче, че трябва да си поприказваме с Франс Рингхолм.

– Рингхолм… – Йоста издиша шумно. – Името ми е познато.

Той направи физиономия в опит да накара мозъка си да намери отговора, но не успя. Изражението му остана замислено, докато двамата мълчаливо преглеждаха останалите папки.

След известно време Мартин извади и последната и заяви:

– Не намерих нищо друго интересно. А ти?

Йоста поклати глава.

– И аз. Нито други препратки към „Приятели на Швеция“.

Излязоха от библиотеката и претърсиха останалата част на къщата. Навсякъде си личеше, че е проявяван интерес към Германия и към Втората световна война, но не намериха нищо от значение за полицията. Къщата сама по себе си беше красива, но подредена старовремски. А и бе започнала да придобива оръфан вид. Черно-бели снимки на родителите на двамата братя, както и на други роднини висяха по стените или стояха в рамки по бюра и масички. Присъствието им бе почти осезаемо. Като че ли от времето, в което бяха живели в къщата, братята не бяха променяли нищо в нея и някогашната атмосфера се бе запазила. Тънък слой прах бе единственото, което нарушаваше съвършения ред.

– Чудя се дали сами са почиствали, или са имали чистачка – каза замислено Мартин и прокара пръст по скрина в едната от трите спални на горния етаж.

– Трудно ми е да си представя, че двама старци на по седемдесет години си чистят сами – отвърна Йоста и отвори гардероба до вратата. – Как мислиш? Тази стая на Ерик ли е или на Аксел?

– На Ерик.

Мартин взе книгата, която лежеше на нощното шкафче, и погледна първата страница, където с молив беше изписано „Ерик Франкел“. Беше биография на Алберт Шпеер.

– Архитектът на Хитлер – прочете на висок глас Мартин написаното на задната корица, преди да върне книгата на мястото й.

– Прекарал е двайсет години в затвора в Шпандау след войната – измърмори Йоста и Мартин го изгледа учудено.

– Откъде знаеш?

– И на мен Втората световна война ми е интересна. Чел съм това-онова, а и съм гледал документални филми по „Дискавъри“ и разни други канали.

– Аха – рече Мартин все още с учудено изражение.

За първи път през всичките години съвместна работа чуваше, че Йоста се интересува от нещо друго, освен от голф.

Продължиха да оглеждат къщата, но нищо ново не изскочи. Мартин почувства облекчение, когато накрая подкара колата към управлението. Името Франс Рингхолм им даваше следа, по която да тръгнат.

В „Консум“ беше спокойно. Патрик реши, че има време да се пошляе между рафтовете. Искаше му се да се махне от къщата за малко, да отдели време за себе си. Течеше едва третият ден от отпуска и хем му беше приятно да е с Мая, хем не му се прибираше у дома. Не че нямаше какво да прави вкъщи, вече бе забелязал, че не липсват задължения, когато човек се грижи за едногодишно дете. Проблемът се състоеше в това, че не го намираше за особено… стимулиращо, подсказа гузната му съвест. А и се чувстваше като вързан, даже до тоалетната не можеше да отиде, без Мая да застане отпред, да завика „тате, тате, тате, тате“ и да заблъска с малките си юмручета, докато той не се предаде и не й отвори вратата. След което тя стоеше там и наблюдаваше с любопитство неща, които той през целия си досегашен живот бе възприемал като нещо много лично.

Изпитваше известни угризения, задето помоли Ерика да поеме щафетата, докато той е навън. Но пък Мая сега спеше, така че тя щеше пак да успее да поработи. Може би трябва да се обади у дома и да се увери, че всичко е наред. Пъхна ръка в джоба си за телефона и в същия момент си даде сметка, че трябва да го е оставил на кухненската маса. По дяволите! Е, със сигурност не е проблем. Отправи се към щанда с детската храна и започна да разучава етикетите. „Пасирани парченца месо“, „Риба в сос от копър“, да, бе… „Спагети със сос от кайма“ звучеше доста по-добре. Най-добре да вземе пет бурканчета. Или може би да започне да приготвя домашна храна за Мая. Да, това беше хубава идея, помисли си и върна три от бурканчетата. Би могъл да нап-рави нещо вкусно, докато Мая се мотае покрай него...

– Нека позная… Като всеки новак обмисляш да започнеш сам да готвиш.

Гласът му беше много познат, но по някаква причина не можа да го свърже с никого. Обърна се.

– Карин! Здравей! Какво правиш тук?

Патрик не очакваше да види бившата си жена в „Консум“ във Фелбака. За последен път се видяха, когато тя се изнесе от общата им къща в Танумсхеде, за да заживее с мъжа, с когото ги бе хванал в спалнята. Картината проблесна в съзнанието му, но изчезна също толкова бързо. Това се бе случило отдавна. Надживял го бе.

– С Лейф купихме къща във Фелбака, в Сумпан.

– Аха.

Патрик се опита да изтрие учуденото изражение от лицето си.

– Ами да, искахме да сме по-близо до родителите му, особено след като се роди Луде.

Тя кимна към детската количка и Патрик едва сега забеляза малкото момче, което седеше в нея и широко се усмихваше.

– Да, виждам – отвърна й. – Явно сме изчислили времето перфектно. Имам момиченце на същата възраст, Мая.

– Всъщност вече разбрах – разсмя се Карин. – Женен си за Ерика Фалк, нали? Поздрави я от мен, много харесвам книгите й!

– Ще й предам.

Патрик махна на Луде, който като че ли изцяло се бе посветил на мисията си да бъде неустоимо чаровен.

– А ти с какво се занимаваш? – обърна се любопитно към Карин. – Последното, което чух, беше, че работиш в някаква одиторска фирма.

– О, това беше доста отдавна. Приключих преди три години. В момента съм в отпуск по майчинство, иначе работя в една консултантска фирма, извършваща икономически услуги.

– Виж ти, и аз съм трети ден в отпуск по бащинство – каза Патрик не без известна гордост.

– Наистина ли?! А къде е...?

Карин се огледа, а Патрик се усмихна добродушно.

– Ерика я пое за малко, на мен ми се наложи да изляза, за да свърша едно-друго.

– Да, да, това ми е познато. – Карин премигна. – Неумението на мъжете да правят по няколко неща едновременно е всеизвестно.

– Не е лъжа – отговори Патрик смутено.

– Ей, може някой път да излезем с децата! Не е никак лесно да ги занимава човек, пък и ще имаме възможност да поговорим с някой възрастен. Струва ми се добра идея!

Тя го погледна въпросително.

– Ама разбира се! Кога и къде можем да се срещнем?

– Всеки ден излизам на разходка с Луде покрай горичката. Ще се радвам да се присъедините, ако искате. Да се срещнем пред аптеката, към десет и четвърт?

– Звучи чудесно! Впрочем колко е часът? Забравих си мобилния у дома, а го използвам вместо часовник.

Карин погледна ръчния си часовник.

– Два и петнайсет.

– Мамка му! Излязъл съм преди два часа! – Той бързо забута количката към касите. – Но ще се видим утре!

– Десет и петнайсет, пред аптеката. И не закъснявай с петнайсет минути както обикновено! – извика Карин след него.

– Чао! – провикна се Патрик и занарежда стоките върху лентата.

Тайно се надяваше Мая все още да спи.

Гъста сутрешна мъгла се стелеше пред прозореца, когато самолетът започна да се снижава към Гьотеборг. При спускането на колесника се чу бръмчене. Аксел се отпусна в седалката и затвори очи. Беше грешка. В съзнанието му отново се въртяха картините, които го бяха преследвали през всичките тези години. Отвори уморено очи. През нощта така и не успя да мигне. Лежеше в леглото си в апартамента в Париж, въртеше се и се обръщаше.

Гласът на жената по телефона беше хладен. Уведоми го за Ерик с тон, едновременно съпричастен и безразличен. Не за първи път съобщаваше за нечия смърт, само това успя да разбере от начина, по който го направи.

Опита се да си представи всички съобщения за нас-тъпила смърт в историята. Всички тези милиони и милиони хора, които са умрели. Все някой трябва да е съобщил новината.

Аксел докосна едното си ухо, с годините това се бе превърнало в несъзнателен жест. Вече почти не чуваше с лявото ухо и по някаква причина постоянното тихо пищене се успокояваше от докосването.

Премести поглед към илюминатора, но вместо гледката навън видя огледалния си образ. Сив, износен мъж в осемдесетте си години. Угрижени, дълбоко разположени очи. Раздвижи се при вида на собственото си лице. За секунда му се стори, че гледа Ерик.

Колесникът отскочи от пистата. Беше пристигнал.

Предвид малкия инцидент в кабинета му, Мелберг свали каишката, която беше закачил на един пирон, и я закачи на нашийника на Ернст.

– Хайде ела, време е да поизлезем – изръмжа, но Ернст успешно се отскубна и се понесе към външната врата с такава бързина, че на Мелберг му се наложи да се затича след него.

– Ти трябва да водиш кучето, а не обратното – отбеляза развеселено Аника, когато прелетяха покрай нея.

– Изведи го вместо мен, ако желаеш – изсумтя Мелберг, но продължи към вратата.

Проклет пес. От напрежението, с което стискаше каишката, го заболяха ръцете. Но след малко Ернст рязко спря, повдигна крак над един храст и се облекчи. Това го успокои и двамата продължиха спокойно разходката си. Мелберг дойде на себе си и си затананика. В крайна сметка, това въобще не беше глупаво. Малко свеж въздух, малко поддържане на формата, може би дори щеше да му се отрази добре. А и Ернст сега му се подчиняваше. Вървеше и душеше горската пътека, по която бяха поели. Наоколо цареше пълно спокойствие. Точно както ръководеше хората с твърда ръка, Мелберг усещаше, че контролира кучето и че лесно ще го научи на дисциплина.

Но ето че Ернст внезапно се закова на място. Наостри уши и всеки мускул в мършавото му тяло се напрегна, след което се втурна напред.

– Ернст? Дяволите да те вземат!

Мелберг се понесе толкова бързо, че се препъна. Успя обаче да запази равновесие и се постара да не изостава, когато кучето се понесе в галоп.

– Ернст! Ернст! Веднага спри! На място! Тук!

Изпъшка от огромното физическо натоварване, ко-ето не му позволяваше да се разкрещи, а кучето така и не обърна внимание на командата. Когато почти в полет подминаха един завой, Мелберг най-сетне разбра какво бе предизвикало светкавичната му реакция. Ернст се хвърли върху едно голямо светло куче, което явно беше от същата порода, и двете взеха да се въртят в кръг, докато стопанката на другото куче дърпаше едната каишка, а Бертил – другата.

– Сеньорита! Ела тук! Спри! Седни!

Дребна мургава жена даваше заповедите си с рязък глас. Кучето я послуша и се отдели от Ернст. Засрамено седна и крадешком погледна стопанката си.

– Пфу, Сеньорита! Не прави така!

Жената накара кучето да я погледне, докато му се караше, а Мелберг потисна импулса си и той да седне.

– Аз… Аз… моля за извинение – заекна той и стегна каишката, за да не може Ернст отново да се хвърли върху другото куче, което, ако се съдеше по името, беше женско.

– Нямаш абсолютно никакъв контрол върху кучето си.

Гласът беше все така рязък и тъмните очи заблестяха, когато собственичката на Сеньорита насочи погледа си към него.

Говореше с лек акцент, който напълно съответстваше на южния й вид.

– Не, то не е мое куче… Аз само го гледам, докато… – Мелберг усети как заеква като едногодишно хлапе. Прочисти гърлото си и заговори отново, този път с малко по-авторитетен глас. – Не съм толкова добре запознат с кучетата. И този не е мой.

– Той май е на друго мнение.

Тя посочи към Ернст, който седеше плътно до краката му и го гледаше с обожание.

– Да, ама… – Мелберг се изкашля от неудобство.

– Е, можем поне да се запознаем. Аз съм Рита.

Тя протегна ръка и той я пое след секунда колебание.

– Цял живот съм имала кучета. Със сигурност мога да дам някой и друг съвет. А пък и е по-забавно, когато се разхождаш с компания.

Не изчака отговора му, а тръгна по пътеката. Без дори да разбере какво точно се случва, Мелберг я последва. Краката му изведнъж бяха проявили собствена воля. Ернст нямаше нищо против – той щастливо пое успоредно на Сеньорита, размахал опашка.

* * *

Фелбака, 1943 г.

– Ерик? Франс?

Елси пристъпи внимателно през прага. Бяха почукали, но никой не откликна. Огледаха се неспокойно. Докторът и докторката със сигурност нямаше да разберат, че две момичета са посетили сина им. Иначе винаги се срещаха долу във Фелбака, но в пристъп на смелост Ерик им предложи да отидат у тях, понеже родителите му щяха да са извън града през деня.

– Ерик?

Елси се провикна малко по-високо и подскочи, когато чу шъткане от стаята срещу антрето. Ерик показа главата си в отвора на вратата и им махна да влязат.

– Аксел е горе и спи. Върна се днес сутринта.

– Ах, толкова е смел… – Брита въздъхна, но лицето й светна, като видя Франс. – Здравей!

– Здрасти – рече Франс, но гледаше покрай нея, към Елси. – Здравей, Елси.

– Здравей, Франс – отвърна тя и се насочи право към рафтовете с книги. Пръстите й погалиха книжните гръбчета. – Леле, колко книги имате!

– Можеш да вземеш някоя, ако искаш – каза щед-ро Ерик, но сетне добави: – Освен ако не те е страх. Татко много си пази книгите.

– Разбира се – отговори Елси щастливо и погълна с поглед рафтовете.

Обичаше да чете. Франс я проследи с поглед.

– Аз пък смятам, че книгите са пропиляно време – обади се Брита. – Много по-добре е да изживяваш нещата, отколкото да четеш за преживяванията на други. Не си ли съгласен, Франс?

Брита се отпусна във фотьойла до него и наклони глава.

– Едното не изключва другото – рече той грубо, но без да я погледне.

Между очите на Брита се оформи бръчка. Тя отново се изправи.

– Ще ходим ли на танците в събота? – попита и направи няколко танцувални стъпки по пода.

– Мама и тате няма да ми позволят – отговори Елси тихо, без да отвръща поглед от книгите.

– А на кого си мислиш, че ще позволят?

Брита направи още няколко танцови стъпки и задърпа Франс, който се отдръпна и успя да се задържи във фотьойла.

– Стига си говорила глупости – сопна й се той, но не можа да не се разсмее след това. – Брита, ти си луда, знаеш ли?

– Не харесваш ли откачени момичета? Мога и да съм сериозна. – Направи нацупена физиономия. – Или да се кикотя. – Засмя се толкова високо, че звукът отекна между стените.

– Шт. – Ерик погледна към тавана.

– А мога и да съм тиха… – прошепна театрално Брита, а Франс отново се засмя и я дръпна да седне на коляното му.

– И като откачена си добре.

Един глас от вратата ги прекъсна.

– Ама че шум вдигате.

Аксел стоеше лениво облегнат на рамката на вратата, с уморена усмивка на уста.

– Извинявай, не искахме да те будим.

В гласа на Ерик се долавяше обожанието, което изпитваше към брат си, но на лицето му бе изписана загриженост.

– Няма нищо, Ерик. И по-късно мога да отида и да си легна за малко. – Скръсти ръце пред гърдите си. – Такаа, значи те посещават дами, когато мама и татко са при семейство Акселсон, а?

– Е, чак пък дами – измънка угрижено Ерик.

Франс се разсмя, все още с Брита в скута си.

– Ти пък къде виждаш дами? Тук, докъдето ти стига поглед, няма такива. Само две зелени девойчета.

– О, я тихо!

Брита удари Франс през гърдите. Той се намръщи и каза:

– А Елси е толкова вглъбена в книгите, че даже не поздравява.

Елси се обърна засрамено.

– Съжалявам, аз… Добър ден, Аксел.

– О, спокойно, само те занасям. Наслаждавай се на книгите. Ерик трябва да ти е казал, че можеш да вземеш някоя, ако желаеш.

– Да, каза ми.

Тя се изчерви и побърза отново да посвети вниманието си на библиотеката.

– Как мина вчера?

Ерик гледаше брат си така жадно, сякаш искаше да погълне всяка негова дума.

Радостното, отворено лице на Аксел изведнъж помрачня.

– Добре – каза кратко. – Мина добре. – Сетне им обърна гръб. – Ще отида да полегна за малко. Опитайте да сте по-тихи, ако обичате.

Ерик проследи брат си с поглед. Освен обожание и гордост в очите му се четеше и малко завист.

Погледът на Франс бе изпълнен с възхищение.

– Колко е смел брат ти… И аз бих искал да помогна. Само да бях по-възрастен.

– Би помогнал, така ли? – каза Брита, все още кисела, че се бе изложила пред Аксел. – Никога не би посмял. А и баща ти какво би казал? Според това, което чувам, той по-скоро би подал ръка на немците.

– Уф, я стига! – Франс я избута грубо от коленете си. – Хората какво ли не дрънкат. Не очаквах, че обръщаш внимание на клюки.

Ерик, който винаги служеше за буфер в групата, се изправи рязко и каза:

– Можем да послушаме грамофона на баща ми, ако искате. Има Каунт Бейзи^4.

4 Уилям “Каунт“ Бейзи (1904-1984) – популярен американски джаз, суинг и биг бенд музикант и композитор. – Б. пр.

След което бързо отиде до грамофона и сложи плочата. Не обичаше хората да се карат. Никак не обичаше.

2

ПАУЛА ОТКРАЙ ВРЕМЕ обичаше летищата. Изпитваше особено чувство, когато стоеше и наблюдаваше излитането и кацането на самолетите. Всички тези пътници с куфари, тръгнали на почивка или по работа, изпълнените им с нетърпение погледи, хората, които се срещаха или си казваха довиждане… Имаше спомен за едно летище отпреди много, много време. Тълпите, миризмите, цветовете, гласовете. Напрежението, което по-скоро усещаше, отколкото виждаше в изражението на майка си, начинът, по който силно стискаше ръката й. Багажът, който бе приготвила, разопаковала и отново приготвила. Всичко трябваше да е както трябва, защото това пътуване щеше да е еднопосочно. Помнеше още жегата, а след това и хлада, когато пристигнаха. Никога не би повярвала, че е възможно да е толкова студено. А и летището, където кацнаха, беше различно. По-тихо, в студени сиви тонове. Никой не говореше на висок глас, никой не жестикулираше. Всеки изглеждаше някак заключен в себе си. Никой не ги поглеждаше в очите. Подпечатаха документите им и ги отпратиха със странен глас на странен език. А майка й все така я държеше здраво за ръката.

– Да не би това да е той? – Мартин посочи един осемдесетгодишен мъж, който току-що бе минал през паспортната проверка.

Беше висок, със сива коса и носеше кафяв шлифер. Много изискан, помисли си веднага Паула.

– Хайде да разберем – предложи тя. – Аксел Франкел?

Мъжът кимна.

– Мислех, че ще трябва да дойда до участъка.

Изглеждаше изморен.

– Решихме да дойдем и да ви посрещнем, вместо да седим и да чакаме.

Мартин му кимна приятелски.

– Аха, разбирам. Обикновено се придвижвам с обществен транспорт, така че няма да възразя.

– Имате ли багаж?

Паула хвърли поглед към багажната лента.

– Не, не, само това нося със себе си. – Аксел посочи куфарчето, което дърпаше след себе си. – Пътувам с малко багаж.

– Изкуство, което така и не успях да овладея – разсмя се Паула.

Умората по лицето на мъжа изчезна за момент и той й се усмихна.

Разговаряха за времето, докато вървяха към колата, която Мартин подкара към Фелбака.

– Вие… отрихте ли нещо ново?

Гласът на Аксел му изневери и той замълча за момент, докато се овладее отново.

Паула, която седеше до него на задната седалка, поклати глава.

– Не, за съжаление. Надявахме се, че вие ще успеете да ни помогнете. Трябва ни повече информация. Например дали брат ви е имал някакви известни врагове. Някой, който би искал да му навреди.

Аксел поклати глава.

– Не, наистина не. Брат ми беше извънредно мирен и спокоен човек и… не, абсурдно е някой изобщо да е искал да го нарани.

– Какво знаете за връзките му с групировка, наречена „Приятели на Швеция“?

Мартин изстреля въпроса от предната седалка и пог-ледът му срещна този на Аксел в огледалото за обратно виждане.

– Значи, сте прегледали кореспонденцията на Ерик с Франс Рингхолм.

Аксел потърка гърбицата на носа си и забави отговора си. Паула и Мартин чакаха търпеливо.

– Това е дълга и сложна история, която ще ни върне много назад във времето.

– Имаме много време на разположение – отвърна Паула и даде да се разбере, че очаква продължение.

– Франс е наш приятел още от детството – мой и на Ерик. Цял живот сме се познавали. Обаче… как да се изразя… ние избрахме един житейски път, а Франс – друг.

– Франс е крайно десен?

Мартин отново срещна погледа на Аксел в огледалото. Аксел кимна.

– Да, нямам ясна представа точно как и кога е станал такъв, или до каква степен, но през целия си зрял живот се движеше из тези кръгове и е сред създателите на въп-росните… „Приятели на Швеция“. Вярно, още тогава като че ли имаше известни наченки, но не бих казал, че бяха добре изразени. Обаче хората се променят.

Аксел поклати глава.

– Защо такава организация би проявила интерес към Ерик? Доколкото разбирам, той не е бил политически активен, а е бил историк, специалист по Втората световна война.

– Не е толкова лесно да очертаеш границата – въздъхна Аксел. – Човек не може да проучва нацизма и същевременно да бъде, или поне да се старае да бъде, аполитичен. Много неонацистки организации например твърдят, че концентрационни лагери не са съществували, и смятат всички опити да се пише или разследва какво се е случило там за нападки, отправени пряко срещу тях. Така че, както казах, сложно е.

– А с вас как стоят нещата? Да сте получавали заплахи?

Паула го гледаше изучаващо.

– Разбира се, че съм. В значително по-голяма степен от Ерик. Делото на живота ми е да работя с центъра „Симон Визентал“.

– И с какво се занимава този център? – попита Мартин.

– Издирва избягали нацисти, които са потънали вдън земя, и се опитва да ги изправи пред съда – обясни Паула.

– Освен всичко останало, да – кимна Аксел. – Така че, да, получил съм своята част заплахи.

– Пазите ли писмата? – отново се чу гласът на Мартин от предната седалка.

– В Центъра са. Всички, които работим за тази кауза, препращаме получените писма в Центъра, където се завеждат и архивират. Можете да се обърнете към тях, ще получите достъп.

Аксел подаде визитна картичка на Паула, която я пусна в джоба на якето си.

– А „Приятели на Швеция“? От тях получавали ли сте нещо?

– Не… не съм сигурен. Не, нищо, за което да се сещам. Но, както казах, вижте в Центъра. Там имат всичко.

– Франс Рингхолм. Той къде се намира в цялата картинка? Казахте, че е приятел от детството? – каза Мартин.

– За да бъда точен, беше приятел на Ерик. Аз бях няколко години по-голям, така че имахме различни приятели.

– Но Ерик е познавал Франс добре, така ли?

Тъмните очи на Паула го следяха точно толкова внимателно, колкото и преди.

– Да, макар че от страшно много години не са имали нищо общо един с друг.

Темата явно не беше приятна на Аксел, който сякаш не можеше да си намери място на седалката.

– Говорим за неща, случили се преди шейсет години. Дори и без деменцията спомените ми вече са малко неясни.

Той се поусмихна и се чукна по главата с показалец.

– Ако се съди по писмата, не е чак толкова отдавна. Франс многократно се е свързвал с брат ви, поне чрез писма.

– Сигурно, не знам. – Аксел измъчено прекара ръка през косата си. – Аз и брат ми живеехме всеки своя живот. Не се държахме под око през цялото време. А и във Фелбака се преместихме да живеем заедно за пос-тоянно едва преди три години, така де, поне отчасти за постоянно от моя страна. Ерик имаше свой апартамент и в Гьотеборг, а аз повече или по-малко обикалях света. Но винаги сме смятали къщата тук за свой дом и когато са ме питали къде живея, винаги съм отговарял, че във Фелбака. Обаче през лятото отивам в апартамента си в Париж. Не издържам на шумотевицата на туристическия сезон. Иначе с брат ми като цяло водим тих и изолиран живот. Само чистачката идва у дома. Предпочитаме… предпочитахме, искам да кажа... – Гласът на Аксел се задави.

Паула потърси погледа на Мартин и той поклати леко глава, преди отново да се обърне към пътя. Нито един от двамата не се сещаше какво друго да питат. През останалата част от пътя до Фелбака водиха измъчен разговор за дреболии. Аксел като че ли всеки момент щеше да се разпадне и изглеждаше видимо облекчен, когато най-накрая завиха пред къщата.

– Няма ли да е проблем… да живеете в къщата? – не можа да се сдържи Паула.

Аксел постоя мълчаливо известно време, с поглед, вперен в голямата бяла къща и с пътническото куфарче в ръка. Накрая каза:

– Не. Това е моят дом и домът на Ерик. Ние сме част от него. И двамата.

Усмихна се тъжно и стисна ръцете им, преди да се насочи към входната врата. Паула се загледа след него. От цялата му фигура се излъчваше самота.

– Е, опра ли пешкира, като се прибра вчера?

Карин се засмя, докато буташе Луде в количката му пред себе си. Тя вървеше бързо и Патрик усети как започва да се задъхва от усилието да крачи редом с нея.

– И така може да се каже.

Потръпна, като си спомни как го бяха посрещнали, когато се прибра у дома предния ден. Ерика определено не беше в най-слънчевото си настроение. И до известна степен Патрик разбираше защо. Знаеше, че трябва да се грижи за Мая през деня, така че Ерика да може да работи. В същото време не можеше да се отърве от чувството, че е реагирала с една идея по-остро от необходимото. Той не бе излязъл да се забавлява, беше се нагърбил с домакински задачи. И как би могъл да знае, че Мая няма да спи както обикновено? Но едно от качествата на Ерика бе, че не беше злопаметна, и на сутринта както обикновено Патрик получи целувка, а предният ден изглеждаше забравен. Въпреки това не се осмели да й съобщи, че ще има компания за днешната разходка. Разбира се, накрая ще й каже, просто отлагаше момента. Въпреки че Ерика не беше особено ревнива, разходка с бившата му съпруга не бе тема, която Патрик би подхванал, докато все още не му е напълно простено. Сякаш прочела мислите му, Карин подхвърли:

– Ерика съгласна ли е с това, че се виждаме? Минаха години, откакто се разделихме, но някои хора са… малко по-чувствителни…

– А, разбира се – каза Патрик, не желаейки да признае малодушието си. – Всичко е наред. За Ерика това не е проблем.

– Супер. Искам да кажа, че е хубаво да имам компания, но не и ако това би ти причинило проблеми у дома.

– Ами Лейф? – попита Патрик, нетърпелив да смени темата.

Наведе се над количката да оправи шапката на Мая, която се беше накривила. Тя не му обърна внимание, напълно вглъбена в общуването с Луде, който седеше в количката до нея.

– Лейф… – Карин изсумтя. – Цяло чудо е, че Луде изобщо разпознава Лейф. Той е вечно по пътищата с групата.

Патрик кимна съчувствено. Новият съпруг на Карин беше певец в дансбандата „Лефес“ и човек можеше лесно да си представи, че е изтощително да си съп-руга на член на такава група.

– Няма сериозни проблеми между вас двамата, надявам се.

– Не, ние се виждаме твърде рядко, за да възникнат някакви проблеми – отвърна Карин и се засмя.

Но смехът й прозвуча горчиво и някак кухо. Патрик усети, че това не е цялата истина. Не знаеше какво да каже. Чувстваше се малко странно да обсъжда брачни проблеми с бившата си съпруга. Спаси го звънът на мобилния телефон.

– Патрик Хедстрьом.

– Здравей, обажда се Педерсен. Звъня ти за резултатите от аутопсията на Ерик Франкел. Както обикновено, пратихме по факса доклада, но помислих, че със сигурност ще искаш да чуеш основните неща по телефона.

– Разбира се – отвърна Патрик колебливо, като хвърли поглед към Карин, която забави темпото, за да го изчака. – Само че аз всъщност съм в отпуск по бащинство в момента.

– Така ли? Поздравления! О, предстоят ти прекрасни моменти. Аз стоях вкъщи в продължение на шест месеца с двете ми деца и това е най-хубавото време в живота ми.

Патрик усети как ченето му увисва. Най-малкото от ефикасния, сериозен и дори резервиран съдебен лекар бе очаквал това. Изведнъж си представи Педерсен, облечен с лекарската престилка и седнал в пясъчника, където бавно и педантично, с най-голяма прецизност, прави перфектни пясъчни пайове. Не можа да се овладее и се разсмя, което бе последвано от рязкото „Какво е толкова смешно?“ в отговор.

– Нищо – отговори Патрик и направи знак на Карин, която го гледаше изненадано, че ще й обясни по-късно. – Нали нямаш нищо против да ми дадеш кратко резюме? – Гласът му стана сериозен. – Бях на местопрестъплението завчера и бих искал да съм в час с разследването.

– Разбира се. – Педерсен все още звучеше сърдито. – Всъщност е доста елементарно. Ерик Франкел е бил ударен с тежък предмет по главата. Вероятно от камък. В раната има малки частици, които показват, че камъкът трябва да е бил шуплест. Починал е секунди след като е бил ударен в лявото слепоочие и е получил масивен мозъчен кръвоизлив.

– Имаш ли някаква представа от коя посока е дошъл ударът? Отзад? Или отпред?

– По мое мнение извършителят е стоял точно пред жертвата. И по всяка вероятност е десничар, тъй като е по-естествено човек, който си служи с дясната ръка, да удари от дясната страна. За един левичар би било крайно неудобно.

– А предметът, с който е бил ударен? Предположения за какво може да става дума?

Патрик усети напрежението в собствения си глас.

– Това вече е вашата задача. Тежък предмет от камък. Едва ли обаче е бил с остър ръб, раната изглежда по-скоро като контузия.

– Това ни дава нещо, за което да се хванем.

– Ни? – рече Педерсен саркастично. – Нали каза, че си в отпуск по бащинство?

– Е, да де. – Патрик замълча за секунда, преди да поеме въздух и да продължи: – Предполагам, че ще позвъниш в управлението и ще им съобщиш информацията?

– При тези обстоятелства се налага – каза Педерсен развеселен. – Да хвана бика за рогата и да се обадя на Мелберг, или имаш друго предложение?

– На Мартин – отвърна Патрик инстинктивно и Педерсен се засмя.

– И аз така бях решил, но благодаря за съвета все пак. А ти няма ли да ме питаш кога е умрял Франкел?

– А, да, кога е умрял?

Гласът на Патрик отново прозвуча нетърпеливо. Карин му хвърли още един поглед.

– Невъзможно е да се определи точно. Тялото е стояло на топло прекалено дълго време. Но бих казал приблизително преди два или три месеца. Тоест някъде през юни.

– И не можеш да ми кажеш нищо по-конкретно?

Патрик знаеше отговора на въпроса още преди да го зададе.

– Ние не сме магьосници и не разполагаме с кристални топки. Юни. Това е най-добрият отговор, който можеш да получиш в дадената ситуация. Базирам се отчасти на вида на мухите, отчасти на броя поколения мухи и ларви, които са се развъдили. Като се вземе под внимание и степента на разложение на тялото, мога само да заключа, че е било по някое време през юни. Твоята работа е да посочиш точната дата на смъртта. Или по-точно казано, задачата на колегите ти.

Педерсен отново се разсмя.

Патрик не можеше да си спомни някога да го е чувал да се смее. А сега се бе случило няколко пъти в рамките на един телефонен разговор – и то за сметка на Патрик. Но може би това беше цената да разсмееш Педерсен. Патрик приключи разговора и затвори.

– Работа? – попита Карин с любопитство.

– Да, разследване, което провеждаме в момента.

– Старецът, който е бил намерен мъртъв в понеделник?

– Виждам, че машината за клюки както винаги функционира – каза Патрик.

Карин отново бе ускорила крачка и той трябваше да забърза, за да я настигне.

Една червена кола го задмина. На около стотина метра напред спря, а шофьорът явно се загледа в огледалото за обратно виждане. След това колата даде бързо назад и Патрик изруга наум. Едва сега видя, че това е колата на майка му Кристина.

– Я виж ти, вие двамата заедно на разходка.

Кристина беше спуснала прозореца и гледаше изненадано Патрик и Карин.

– Здравей, Кристина, колко се радвам да те видя! – Карин се наведе към отворения прозорец. – Бях преместена обратно във Фелбака и с Патрик случайно се засякохме. Установихме, че и двамата сме в отпуск и имаме нужда от компания. Имам момченце на име Лудвиг. – Карин посочи към детската количка, Кристина се наведе напред и заиздава гукащи звуци, като видя едногодишното дете.

– Много хубаво! – каза Кристина с тон, от който стомахът на Патрик се стегна на възел. Една мисъл затегна възела още повече. Без да желае да чуе отговора, попита:

– А ти накъде си тръгнала?

– Бях тръгнала към вас. Отдавна не съм минавала. Нося домашни сладки.

Кристина посочи една торба с канелени кифлички и захарни сладки на седалката до нея.

– Ерика работи… – започна сковано Патрик, макар да знаеше, че безсмислено.

Кристина се усмихна с разбиране.

– Много добре. В такъв случай със сигурност ще се зарадва на малка почивка за кафе. Вие също скоро ще се приберете, предполагам? – Тя махна на Мая, която също й махна.

– Да, да, разбира се – рече Патрик и безуспешно се опита да измисли подходящ начин да каже на майка си да не споменава с кого е бил на разходка.

Но мозъкът му беше абсолютно празен и той отчаяно вдигна ръка за довиждане. С буца в гърлото се загледа след майка си, която настъпи газта и потегли към Селвик^5. Щеше да му се наложи да дава обяснения.

5 Квартал на Фелбака. – Б. пр.

Работата по книгата вървеше добре. Сутринта бе написала четири страници и сега се протегна със задоволство, все още седейки на бюрото. Ядът й от предния ден бе преминал и си мислеше, че може би бе преиг-рала. Щеше да се реваншира на Патрик вечерта, като приготви нещо специално за хапване. Преди сватбата се бяха постарали да свалят по няколко килограма, но после отново бяха влезли в нормалното ежедневие. А беше важно понякога да си угаждат. Може би свинско филе със сос горгонзола, на Патрик му харесваше.

Ерика отклони мислите си от вечерята и се пресегна да вземе един от майчините си дневници. В действителност би трябвало да седне и да ги прочете, но не можеше да се насили. Смяташе да ги чете на малки дози. Малки прозорчета към света на майка й. Вдигна краката си на бюрото и се захвана с трудоемката задача да разчита старомодния, завъртян почерк. Досега бе чела главно за всекидневието на майка си, какви са били задълженията й у дома, малко размисли за бъдещето, тревоги за дядото на Ерика, който бил в открито море и в делник, и в празник. Размишленията за живота бяха белязани от наивността и невинността на дете и на Ерика й беше трудно да свърже детския глас, който долавяше в страниците, със спомена за майка си, вечно сериозна и намръщена жена, която никога не демонстрираше обич или нежни чувства към нея и Ана.

След като прочете част от втората страница, Ерика изведнъж се изправи в стола. Появило се бе едно поз-нато име. Или по-точно две. Елси пишеше, че е била в къщата на Ерик и Аксел, докато родителите им били извън града. Текстът се състоеше главно от описание на библиотеката на баща им, която бе поразила Елси, но Ерика виждаше само двете имена – Ерик и Аксел. Трябва да са били Ерик и Аксел Франкел. С интерес се зачете в абзаца и от начина, по който бе написан, заключи, че трябва често да са се срещали. Елси и Ерик и двама други младежи, Брита и Франс. Ерика порови из паметта си. Не, никога не бе чувала майка си да говори за някой от тези двамата. В това беше напълно сигурна. А Аксел бе представен в дневника на Елси почти като митичен герой. Елси го описваше като „безкрайно храбър и почти толкова стилен като Ерол Флин“. Нима майка й е била влюбена в Аксел Франкел? Не, не почувства в описани-ето да е вложена любов, по-скоро дълбоко възхищение.

Ерика положи дневника в скута си, докато размишляваше над прочетеното. Защо Ерик Франкел не спомена, че е познавал майка й като млад? Тя му разказа как е попаднала на медала и на кого е принадлежал. Въпреки това той не каза нищо. Ерика отново си припомни особеното му мълчание. Значи имаше право. Той премълчаваше нещо.

Острият звук на звънеца от долния етаж прекъсна мислите й. Тя свали крака от бюрото и с въздишка се надигна от стола. Кой пък можеше да идва сега? Едно „Ехо!“ в коридора отговори веднага на въпроса й и тя отново въздъхна, този път още по-дълбоко. Кристина. Свекърва й. Пое дълбоко въздух, отвори вратата и тръгна към стълбите. Още веднъж се чу „Ехо!“, този път по-настоятелно, и Ерика усети как е стиснала зъби от раздразнение.

– Здравей! – каза колкото може по-весело, въпреки че си даваше сметка колко изкуствено звучи.

Добре, че Кристина не забелязваше такива неща.

– Здравей! Аз съм! – отвърна щастливо свекърва й, докато събличаше якето си. – Донесох малко домашни сладкиши със себе си, като за следобедно кафе. Помис-лих си, че ще се зарадваш, тъй като на вас, кариеристките, не ви остава време за такива неща.

Ерика по-скоро чу, отколкото усети как проскърцаха зъбите й. Кристина притежаваше невероятен талант за прикрита критика. Ерика често се чудеше дали е вроден, или го беше развила с дългогодишни упражнения. Мислеше си, че е най-вероятно комбинация от двете.

– О, благодаря, много хубаво – каза любезно, влизайки в кухнята, където Кристина вече правеше кафе, сякаш там живееше тя, а не Ерика.

– Ти седни, аз ще приготвя всичко – рече. – Знам кое къде е.

– Да, вярно, че знаеш. – Ерика се надяваше Кристина да не е усетила сарказма. – Патрик и Мая са на разходка и едва ли ще се приберат скоро – каза с надеждата, че това ще съкрати посещението на свекърва й.

– Да, да – отговори Кристина, докато междувременно отброяваше лъжичките кафе. – Две, три, четири. – Върна лъжичката обратно в буркана и се обърна към Ерика. – Не, ей сега ще си дойдат. Минах покрай тях по пътя насам. Чудесно е, че Карин се е преместила тук и Патрик си има компания през деня. Толкова е досадно да се разхождаш сам, особено когато човек е свикнал да работи и да бъде полезен като Патрик. Струва ми се, че се наслаждаваха на разходката.

Ерика се втренчи в Кристина, докато обработваше информацията, която премина през ушите й, без да стигне до мозъка й. Карин? Компания? Коя Карин?

В момента, в който Патрик мина през вратата, на Ерика й проблесна. Аха, онази Карин…

След минута напрегнато мълчание Патрик малодушно се усмихна.

– Колко хубаво, тъкмо време за кафе.

Бяха се събрали да обсъдят случая в кухнята. Наближаваше време за обяд и червата на Мелберг закъркориха.

– Добре, какво знаем дотук? – Протегна се към една от кифличките, които Аника беше поставила на поднос. Тъкмо да залъже глада. – Паула, Мартин? Вие разговаряхте с брата на жертвата сутринта. Научихте ли нещо интересно?

Дъвчеше, докато приказваше, и по масата се посипаха трохи.

– Да, днес го докарахме от Ландветер – отвърна Паула. – Но не мисля, че знае много. Разпитахме за писмата от „Приятели на Швеция“, които намерихме, но единственото, което можа да ни каже, е, че Франс очевидно е бил приятел от детството на Ерик. Но не се сети за някакви конкретни заплахи от организацията, само спомена, че това не е нещо необичайно, като се има предвид с какво са се занимавали двамата с Ерик.

– И Аксел ли е получавал заплахи?

От устата на Мелберг изпадаха още трохи.

– Ако се съди по отговора му, дори много – включи се Мартин. – Но са архивирани в организацията, за която работи.

– Така че не е сигурен дали и той е получавал писма от „Приятели на Швеция“?

– Не можа да ни каже. – Паула поклати глава. – А и го разбирам. Получава толкова много боклуци по пощата, защо да се занимава с това?

– Какво впечатление ви направи? Чувала съм, че е бил същински герой на млади години.

Аника гледаше с любопитство Паула и Мартин.

– Изключително стилен и изпълнен с достойнство възрастен мъж. – обясни Паула. – Разбира се, твърде унил предвид обстоятелствата. Изглеждаше много разстроен от смъртта на брат си. Не знам дали ти остана със същото впечатление? – обърна се тя към Мартин.

– Да, и моето впечатление е същото.

– Да разбирам ли, че още ще разпитвате Аксел Франкел? – Мелберг погледна Мартин, след което прочисти гърлото си. – Разбрах, че си говорил с Педерсен? Учудвам се, че не е пожелал да разговаря с мен.

– Мисля, че ти тъкмо беше излязъл навън с кучето – прокашля се Мартин. – Със сигурност би предпочел да предаде доклада на теб.

– Хм, да, сигурно си прав. Както и да е, какво ти каза?

Мартин предаде накратко какво му бе обяснил Педерсен за състоянието на жертвата и не можа да се сдържи да не се засмее, когато каза:

– Педерсен явно се е обадил първо на Патрик, който очевидно не е особено доволен, че си стои вкъщи. Получил е пълен отчет от Педерсен и предвид колко беше щастлив на местопрестъплението, не бих се учудил, ако скоро го видим тук заедно с Мая.

– Да, и аз говорих вчера с него – разсмя се и Аника. – И той дипломатично ми обясни, че ще му отнеме известно време, докато привикне.

– Не се и съмнявам – намръщи се Мелберг. – Смятам, че е идиотско големи мъже да сменят памперси и да приготвят детска храна! При всички положения преди беше по-добре. Моето поколение мъже изобщо не се занимаваха с такива неща, съпругите изцяло си поемаха грижата за децата.

– Аз нямах нищо против да сменям пелени – тихо се обади Йоста и впери поглед в масата.

Патрик и Аника го изгледаха учудено, но после се сетиха какво бяха научили едва наскоро. Синът на Йоста и покойната му съпруга бе починал още като новородено. Не бяха последвали други деца. Всички замълчаха и известно време избягваха да гледат към Йоста. Накрая Аника се обади:

– Аз пък смятам, че е много полезно и мъжете да виждат колко е трудно да се грижиш за едно бебе. Аз нямам собствени – на свой ред тъжно каза Аника, – но всичките ми приятелки имат по няколко деца, а и не е като да са лежали и яли шоколадови бонбони по цял ден, докато са се грижили за децата у дома. Така че и за Патрик е по-добре така.

– Никога няма да успееш да ме убедиш в това – възрази Мелберг. След това се намръщи нетърпеливо и се втренчи в документите на масата пред него. Почисти трохите и преди отново да проговори, прочете няколко реда. – Имам доклада от Торбьорн и момчетата…

– И момичетата! – прекъсна го Аника.

Мелберг пое демонстративно дълбоко въздух.

– И момичетата… Какви феминистки дяволи са ви хванали днес! Полицейско разследване ли обсъждаме тук, или ще пеем „Кумбая“6 и ще си приказваме за Гудрун Шиман^7? – Той поклати глава и отново се върна на темата. – Както казах, получих доклада на Торбьорн и експертите му. Може да се обобщи с думите „нищо изненадващо“. Има много отпечатъци както от пръсти, така и от обувки, така че, както се подразбира, трябва да проучим всички. Йоста, погрижи се да снемат отпечатъците на момчетата, за да можем да ги изключим, както и тези на брата. Иначе... – Той продължи да чете и да мърмори. – Ами, заключението е, че е получил силен удар по главата с тежък предмет.

6 Става дума за песента “Kumbaya” от 20-те години на ХХ век. Понастоящем е нарицателно за наивност, лъжливи обещания и пр. – Б. пр.

7 Гудрун Шиман (р. 1948) – видна шведска феминистка, създала партията „Феминистка инициатива“ и понастоящем неин говорител. – Б. пр.

– Значи само един удар, а не няколко? – попита Паула.

– Хм, не, само един. Един удар, ако се съди по следите от кръв. Обсъдих доклада с Торбьорн и му зададох същия въпрос. Очевидно за това свидетелстват и пръските от кръв по стените. Във всеки случай, заключението е ясно – силен удар по главата.

– Което съвпада с резултатите от аутопсията – кимна Мартин. – Ами оръжието? Педерсен смята, че е тежък предмет от камък.

– Именно! – Мелберг триумфално постави пръст по средата на документа. – Под бюрото е открит тежък каменен бюст. Открили са коса, кръв и парченца мозък по него и съм убеден, че парченцата камък, които Педерсен е открил в раната, ще съвпаднат с камъка, от който е направен бюстът.

– Значи разполагаме с оръжието. Пак е нещо – рече Йоста мрачно и отпи глътка от вече изстиналото кафе.

Мелберг изгледа подчинените си около масата.

– И така, някакви предложения как да продължим?

Въпросът му прозвуча така, сякаш той самият вече бе подготвил цял списък с предложения какво да правят оттук нататък. Случаят, естествено, не беше такъв.

– Трябва да разговаряме с Франс Рингхолм и да научим повече за заплахите.

– Както и с хората, които живеят в околността, може някой да е забелязал нещо странно около времето на убийството – продължи Паула.

Аника вдигна поглед от тефтера си.

– Някой също така трябва да разпита чистачката на двамата братя, да разбере кога за последно е била в къщата и защо не е чистила цяло лято.

– Добре – Мелберг кимна. – Е, какво седите и се ослушвате? Хващайте се на работа!

Втренчи се в насядалите полицаи и не ги изпусна от поглед, докато не излязоха от стаята. След това си взе още една кифличка. Делегиране – ето в какво се криеше тайната на добрия лидер.

Всички единодушно бяха решили, че е пълна загуба на време да ходят на училище. Появяваха се в клас от време на време, ако ги обхванеше ентусиазъм, но това не се случваше често. Днес се бяха събрали към десет часа. В Танумсхеде нямаше кой знае какви забавления. Обикновено киснеха някъде и пушеха цигари.

– Чу ли за оня проклет дядка във Фелбака? – Нике вдиша дълбоко дима и се засмя. – Със сигурност дядо ти и приятелчетата му са го пречукали.

Ванеса се разхили.

– Да, бе – изсумтя Пер, макар и не без известна гордост. – Дядо няма нищо общо с това. Не би рискувал да влезе в пандиза, задето е пречукал някакво старче. „Приятелите на Швеция“ със сигурност си имат по-големи и важни цели пред себе си.

– Пита ли дядо си най-после? Дали можем да отидем на някоя среща.

Нике вече не се смееше и лицето му бе придобило нетърпеливо изражение.

– Още не – без желание отвърна Пер.

Той имаше специален статус в групата, защото беше внук на Франс Рингхолм, и в момент на слабост бе обещал на останалите, че ще се опита да го предума да ги пусне на някоя от срещите, които се провеждаха в Удевала. Досега обаче не се бе появил удобен момент. А и той знаеше какво ще каже дядо му – че са прекалено млади, че им трябват още няколко години, докато напълно разгърнат потенциала си. Не разбираше какво трябва да разгръщат. Схващаха нещата не по-зле от по-възрастните, които вече бяха приети в организацията. Беше достатъчно просто. Какво още им трябваше?

Пер така смяташе. Че е просто. Черно и бяло. Няма сиви зони. Не разбираше как могат хората толкова да усложняват нещата, да ги оглеждат от едната и от другата страна, когато всичко беше адски, ама адски просто. Ние и те – за това ставаше дума. Ако се придържаха само към собствения си вид и си гледаха собствената работа, въобще нямаше да има проблем. Но те бяха решили да завземат територията им. Осмеляваха се да преминават границата, която беше толкова очевидна за всички. Разликите бяха явни. Бял или жълт. Бял или кафяв. Бял или оня гнусен синьочерен цвят на онези, дето идваха от най-затънтените гори на Африка. Беше толкова дяволски елементарно. Толкова ясно. Но напоследък вече не беше толкова лесно да забележиш разликата, всичко беше разбъркано, смесено. Погледна приятелите си, които се бяха отпуснали на пейката до него. Знаеше ли всъщност какви гени носят? Кой знае какви ужаси крие произходът им. Може би във вените им тече нечиста кръв. Пер се изправи.

Нике го погледна въпросително.

– На теб пък какво ти става? Да не си ял нещо развалено?

– Не, нищо ми няма.

Пер се намръщи. Задушаваше се от погнуса при мисълта за нечистата кръв. Изгаси цигарата си и предложи:

– Хайде да отидем да си вземем по едно кафе. Потискащо е само да висим тук.

Кимна към училищната сграда и пое с бърза крачка, без да погледне дали другите са тръгнали след него. Знаеше, че са го направили.

За един момент се замисли за мъртвия мъж, после сви рамене. Той не беше важен.

* * *

Фелбака, 1943 г.

Приборите тракаха по порцелана, докато се хранеха. И тримата се стараеха да не гледат към празния стол до масата, но без особен успех.

– Трябваше ли отново толкова скоро да тръгне на път?

Гертруд подаде с питащо изражение купата с картофите на Ерик и той си сложи още един картоф във вече пълната чиния. Така беше най-лесно, иначе майка му щеше да му я подава отново и отново, докато в крайна сметка не си вземе още. Когато обаче се загледа в претрупаната си чиния, се зачуди как изобщо ще успее да погълне толкова много храна. Храната не го интересуваше. Хранеше се само защото беше принуден. И защото майка му беше казала, че се срамува да го гледа толкова слаб. Хората щели да приказват, че не го храни достатъчно.

За разлика от него Аксел винаги ядеше с апетит. Ерик хвърли поглед към празния стол, докато с неудоволствие поднасяше вилицата към устните си. Храната като че се увеличаваше в устата му. Сосът превърна в пихтия лапнатите картофи и той автоматично задъвка, само и само по-бързо да се отърве от тях.

– Нека прави каквото е решил.

Хюго Франкел изгледа строго съпругата си. Но и неговите очи зашариха към стола на Аксел срещу този на Ерик.

– Да, но си мислех, че може няколко дни да си остане у дома на спокойствие и тишина и да си почине.

– Той сам решава. Никой друг не може да реши какво ще прави Аксел освен самият той.

Гласът на Хюго беше изпълнен с гордост и Ерик усети как болка пронизва гърдите му. Понякога, когато майка му и баща му говореха за Аксел, му се струваше, че е невидим. Сякаш беше само сянка на очарователния, сияен Аксел, който винаги беше в центъра на вниманието, дори без да се старае. Насила сложи храна в устата си. Само да приключеше вечерята, и щеше да се прибере в стаята си и да чете. Четеше най-вече исторически книги. Имаше нещо в истинските факти, имена и години, което особено му харесваше. Не бяха променливи, човек можеше да ги научи и да разчита на тях.

Аксел никога не бе обичал да чете много. Въпреки това по някакъв смайващ начин успя да завърши училище с отлични оценки. Ерик също получаваше добри оценки, но трябваше да учи страшно много за тях. И никой не го тупаше по рамото, нито пък сияеше от гордост, докато го хвалеше пред приятели и познати. Никой не хвалеше Ерик.

Въпреки всичко не можеше да мисли с лошо за брат си. Понякога му се искаше да може, но в действителност обичаше Аксел. Повече от всеки друг. Той беше силен и смел и заслужаваше да го хвалят. А Ерик – не. Това бяха фактите – като в историческите книги. Също толкова верни, колкото и битката при Хейстингс през 1066 година. Не можеше да го оспори или да го промени – просто си беше така.

Ерик погледна чинията си. За негова изненада беше празна.

– Татко, може ли да стана от масата? – попита с надежда.

– Нахрани ли се вече? Е, явно си… Добре, върви, ние с майка ти ще поседим още малко.

Докато се качваше по стълбите към стаята си, Ерик чу гласовете на родителите си от трапезарията долу.

– Не мислиш ли, че Аксел поема прекалено големи рискове…

– Гертруд, трябва да спреш да се притесняваш толкова много за него. Той е на деветнайсет в крайна сметка… Трябва да сме щастливи, че имаме такъв…

Гласовете затихнаха, когато затвори вратата зад себе си. Ерик се метна на леглото и взе най-горната от книгите, която разказваше за Александър Велики. Той също бе действал смело. Точно като Аксел.

* * *

– ИМАМ ПРЕДВИД, че можеше да споменеш нещо. Почувствах се като идиот, когато Кристина ми съобщи, че ти и Карин сте на разходка.

– Да, ами… знам.

Патрик наведе глава. Часът, през който Кристина бе останала за следобедно кафе, бе изпълнен с намеци и погледи и тя едва бе затворила вратата след себе си, когато Ерика избухна.

– Значи, проблемът не е, че си излязъл на разходка с бившата си съпруга. Не съм особено ревнива и много добре го знаеш. Защо обаче нищо не ми каза? Ето това се чудя!

– Ами… разбирам те… – Патрик избягваше погледа на Ерика.

– Разбирал! Само това ли ще кажеш? Без повече обяснения? Мислех, че всичко можем да споделяме един с друг!

Ерика усети как започва да прекалява с упреците. Но натрупаните емоции от последните дни бяха намерили вентил, през който да излязат, и тя не можеше да се спре.

– Освен това смятах, че сме си поделили задачите – ти ще си в отпуск, а аз ще работя. Обаче не – през цялото време ме прекъсваш, постоянно влизаш в кабинета при мен, като че няма врата, а вчера имаше наглостта да излезеш за два часа и да ме оставиш да се грижа за Мая! Как си мислиш, че съм се справяла през цялото време, през което си бях вкъщи? Да не би, по дяволите, да си въобразяваш, че съм имала домашна прислужница, която да ме смени, когато ми се е искало да изляза да си свърша някоя работа, или която да ми каже къде са ръкавиците на Мая?

Ерика чу собствения си пронизителен глас и се зачуди наистина ли звучи така. Изведнъж спря и добави доста по-тихо:

– Съжалявам, нямах намерение… Знаеш ли, ще изляза да повървя малко. Трябва да изляза от къщата за известно време.

– Така ще е най-добре – отвърна Патрик с вид на костенурка, която предпазливо вади главата си от черупката, за да види дали брегът е чист. Изгледа я умолително. – И съжалявам, че нищо не ти казах…

– О, не ме гледай така – каза Ерика и леко се усмихна.

Бялото знаме бе вдигнато. Ядосваше се на себе си, че е избухнала така, но по-късно щяха да поговорят. Сега повече от всичко друго се нуждаеше от глътка въздух.

Тръгна бързо към града. Фелбака изглеждаше изумително пуст, когато си заминеха туристите след хаотичните летни месеци. Приличаше на всекидневна на сутринта след голям купон – остатъци от вино в чашите, скъсан банер в единия ъгъл, накривена парти шапчица на някой заспал на канапето гост. Всъщност Ерика предпочиташе тази част на годината. Летата бяха натоварващи и изтощителни. А сега на площад „Ингрид Бергман“ цареше спокойствие. Мария и Матс все още отваряха Централния павилион, но скоро щяха да го затворят и да се върнат към бизнеса си в Селен, както всяка година. Точно това обичаше толкова във Фелбака – всички промени бяха предвидими. Всяка година все едно и също, циклите винаги се повтаряха. Same procedure as last year.8

8 Същото като предната година (англ.). – Б. пр.

Ерика поздравяваше когото срещнеше. Мина покрай площада и пое нагоре по „Галербакен“. Познаваше лично или по физиономия почти всички, но ускоряваше крачка в момента, в който някой понечеше да спре и да я заговори. Днес не й се приказваше. Когато забързано подмина бензиностанцията и продължи право по „Дингелвеген“, изведнъж разбра накъде се е запътила. Подсъзнанието й отдавна бе взело решение каква ще бъде целта на разходката, още когато излезе от Селвик, но едва сега я разбра самата тя.

– Три случая на нападение, два банкови обира и някои дребни нарушения. Но нищо, свързано с агитация срещу определени етнически групи – каза Паула и затвори вратата от страната на пътника на полицейската кола. – Открих също някои неща за момче на име Пер Рингхолм, все незначителни.

– Това е внукът му – отвърна Мартин и запали колата. Бяха отишли до Гребестад, където Франс Рингхолм живееше в един апартамент до хотел „Йестис“. Той кимна към входа на хотела. – Ха-ха, отбивал съм се тук не една и две вечери.

– Мога да си представя. Обаче тези вечери са отдавна отминали, нали?

– И така може да се каже. Не съм влизал в клуб от повече от година.

Не изглеждаше особено нещастен от това. В интерес на истината, бе толкова безнадеждно влюбен в Пия, че освен ако не беше напълно необходимо или някой не го принудеше, изобщо нямаше да излезе от апартамента, който деляха. Но му се бе наложило да целуне цял куп жаби, и то крастави, преди да намери принцесата си.

– Ами ти? – Мартин погледна Паула с любопитство.

– Ами аз какво? – направи се тя, че не разбира въпроса.

В следващия момент бяха пред вратата на Франс. Мартин почука силно и в отговор вътре в апартамента се чуха стъпки.

– Да?

Мъж с много късо, почти до кожа подстригана посребрена коса отвори вратата. Носеше джинси и карирана риза от онези, който избираше Ян Гиу^9 с неуморно постоянство и без грам интерес към модните течения.

9 Ян Гиу (р. 1944 г.) – шведски писател, известен с трилогията за рицаря тамплиер Арн. – Б. пр.

– Франс Рингхолм?

Мартин го оглеждаше с интерес. Беше добре известен в района, а и извън него, както Мартин бе установил след едно бързо търсене в интернет. Ясно бе, че е един от основателите на най-бързо растящата националистическа организация. Според мненията по форумите тя се бе превърнала в мощен фактор, който не биваше да се пренебрегва.

– Аз съм. С какво мога да помогна – той огледа Мартин и Паула... – полицаи?

– Имаме някои въпроси. Може ли да влезем?

Франс се отдръпна без друг коментар освен леко повдигната вежда. Мартин се огледа. Не беше сигурен какво точно бе очаквал, но определено нещо по-неугледно, по-мръсно и разхвърляно. Вместо това апартаментът блестеше от чистота и бе толкова добре подреден, че в сравнение с него собственото му жилище изглеждаше като квартира на наркоман.

– Седнете. – Франс посочи към канапетата, разположени непосредствено вдясно от вратата във всекидневната. – Тъкмо сложих кафе. Мляко? Захар?

Гласът му беше спокоен и бодър. Мартин и Паула се спогледаха, леко объркани.

– Черно, благодаря – отговори Мартин.

– Само мляко, без захар – каза Паула и влезе преди Мартин във всекидневната.

Седнаха един до друг на бялото канапе и се огледаха. Стаята бе светла и просторна, с големи прозорци с изглед към морето. Създаваше впечатление за уютно, добре поддържано помещение.

– Ето и кафето. – Франс влезе в хола с тежък поднос. Постави три чаши с вдигащо пара кафе на масата и голяма чиния с бисквити. – Заповядайте – махна с ръка към масата и самият той взе една от чашите, преди да се настани в едно голямо кресло. – И така, с какво мога да ви бъда полезен?

Паула отпи глътка кафе, след което подхвана:

– Сигурно сте чули, че открихме мъртъв мъж в покрайнините на Фелбака.

– Ерик, да – каза Франс и кимна унило, преди самият той да отпие от кафето. – Да, много се натъжих, когато разбрах. Съжалявам за Аксел. Трябва да е било тежък удар за него.

– Ами да, да… – Мартин се изкашля. Чувстваше се неудобно от дружелюбността на мъжа и от факта, че е пълната противоположност на това, което бяха очаквали. Но се овладя и продължи: – Поводът да желаем да разговаряме с вас е, че намерихме няколко ваши писма в дома на Ерик Франкел.

– Аха, той ги е запазил… – засмя се Франс и се пресегна да си вземе бисквитка. – Да, Ерик обичаше да колекционира разни неща. Вие, младите, сигурно смятате, че е изключително старомодно да се пращат писма. Но ние, старите хора, трудно забравяме някогашните навици.

Той хвърли приветлив поглед на Паула, която за малко да му се усмихне, но се сети, че мъжът отсреща бе посветил живота си на това да прави невъзможен живота на такива като нея. Усмивката й изчезна, преди да се е появила.

– В писмата става дума за заплахи – каза тя със сериозно изражение.

– Не… не бих ги нарекъл заплахи. – Франс я наб-людаваше спокойно. Отпусна се назад във фотьойла, постави крак връз крак и продължи: – Исках по-скоро да предупредя Ерик, че в организацията има определени… сили, които невинаги действат… как да се изразя… с разбиране.

– Решихте да го предупредите, защото…?

– Ерик и аз бяхме приятели още от пелени. Да, признавам, че се отдалечихме един от друг, а и от много години вече не беше истинско приятелство. Ние... избрахме различни житейски пътища. – Франс се усмихна. – Но не желаех нищо лошо на Ерик, и да, когато се наложи да предупредя Ерик, направих го. Има хора, които не могат да разберат, че физическата самораз-права невинаги е правилното решение.

– Самият вие неведнъж сте стигали до такава – включи се Мартин. – Три присъди за нападение, няколко за банкови обири, а и не сте излежали наказанието си като Далай Лама според това, което научих.

Франс не изглеждаше засегнат от коментара на Мартин. Усмихна се, не много по-различно от Далай Лама впрочем.

– Всяко нещо с времето си. Затворът има свои правила, там разбират само един език. А и разумът идва с възрастта, аз научих уроците си по пътя.

– А внукът ви научил ли си е урока? – Докато задаваше въпроса, Мартин посегна за бисквита. Ръката на Франс се изстреля като светкавица и здраво улови тази на Мартин. С поглед, вперен в полицая, старецът изсъска: – Внукът ми няма нищо общо с това. Да е ясно!

Мартин не отклони поглед, но измъкна ръката си и масажира дланта си.

– Никога не правете така – каза тихо.

Франс се засмя и отново се отпусна назад. Отново възприе обичайното си, бащинско „аз“. Но за няколко секунди фасадата се бе пропукала. Зад спокойствието се криеше ярост. Въпросът бе дали Ерик се бе сблъскал с нея.

Ернст силно дърпаше каишката и Мелберг едва го удържаше, като не спираше да се върти в кръг. Ернст не разбираше защо господарят му изведнъж бе решил да върви с бебешки крачки и с плам се опитваше да го накара да ускори ход.

Мелберг почти се бе отказал да се съпротивлява, когато чу стъпки зад себе си. Ернст се разскача от радост – приближаваше се приятел.

– Значи и вие сте излезли на разходка.

Гласът на Рита прозвуча точно толкова щастливо, колкото си го спомняше, и Мелберг усети как крайчетата на устата му се разтеглят в усмивка.

– Да, на разходка сме – отвърна и му се прищя да се ритне отзад.

Ама че идиотски отговор! Точно той, който така доб-ре умееше да разговаря с жени, сега стоеше и звучеше като кръгъл глупак. Овладя се и каза с най-авторитетния си глас:

– Доколкото разбрах, за кучетата е важно да се движат, така че се старая с Ернст да излизаме поне за час всеки ден.

– О, не само за кучетата е полезно да се раздвижват. На мен и на теб също ще ни се отрази добре.

Рита се разкикоти и се потупа по корема. На Мелберг това му достави истинско удоволствие. Най-сетне жена, която разбираше, че малко месце по костите невинаги е недостатък.

– Ама разбира се – отвърна и също се тупна по обемистия корем. – Но не трябва да се прекалява.

– За бога, така е.

Рита се засмя. Спря пред един жилищен блок и Сеньорита се насочи към единия от входовете.

– Да ти предложа кафе и сладкиш?

С усилие на волята Мелберг успя да не подскочи от радост и да си придаде замислен вид, след което кимна резервирано.

– Да, не би било лошо. Не мога да отсъствам прекалено дълго от работа, но…

– Чудесно тогава.

Тя въведе кода и отвори вратата. На Ернст явно му липсваше самообладанието на господаря му, защото се втурна нетърпеливо след Сеньорита.

Първата мисъл, която мина през главата на Мелберг, когато влезе в апартамента на Рита, беше „уютно“. Жилището не беше студено и оскъдно мебелирано, както предпочитаха шведите, а грееше от цветове и топлина. Той откачи каишката на Ернст, който тръгна след Сеньорита и великодушно получи част от лакомствата й. Мелберг закачи якето си, постави прилежно обувките си на поставката и последва гласа на Рита до кухнята.

– Май си паснаха.

– Какво? – попита тъпо Мелберг, тъй като вниманието му бе изцяло съсредоточено в изкусителните задни части на Рита, която стоеше с гръб към него до мивката и слагаше кафе в кафеварката.

– Имам предвид Сеньорита и Ернст.

Тя се обърна към него и се засмя.

– О, да, да, разбира се, явно се харесват – с облекчение се засмя и Мелберг.

Един поглед към всекидневната го потвърди в още по-голяма степен, отколкото би му се искало. Ернст тъкмо душеше Сеньорита под опашката.

– Обичаш ли канелени кифлички? – попита Рита.

– Доли Партън спи ли по гръб? – отвърна реторично Мелберг, но веднага съжали.

Рита се извърна и го изгледа учудено.

– Ами, не знам. Сигурно. Да, с такъв бюст най-вероятно…

Мелберг се засмя с облекчение.

– Това е само израз. Исках да кажа, да, обичам кифлички.

С изумление видя как тя поставя три чаши и три чинийки на кухненската маса. Загадката получи отговор, когато Рита се провикна към стаята, която беше долепена до кухнята:

– Йохана, следобедно кафе!

– Идвам! – чу се от стаята и само миг по-късно на вратата се появи една много сладка жена с огромен корем.

– Това е снаха ми Йохана – обясни Рита и посочи бременната жена.

Мелберг се представи, подаде ръка и за малко не се строполи на пода от болка. През годините се бе ръкувал с много силни типове, но не се бе сблъсквал с толкова мощна ръкохватка, особено на жена.

– Силни ръце – измънка и с въздишка на облекчение освободи ръката си.

Йохана го наблюдаваше развеселена и с усилие седна до масата. След като успя да намери поза, в която да държи и чашата, и чинията с кифличката, започна да яде с апетит.

– Кога е терминът? – попита любезно Мелберг.

– След три седмици – отвърна тя и се концентрира върху кифличката с явното желание да я погълне до последната троха.

– Виждам, че се храниш за двама – засмя се Мелберг, но млъкна, като срещна киселия поглед на Йохана.

Костелив орех, помисли си.

– Това е първият ми внук – каза Рита с гордост и нежно потупа корема на Йохана.

Младата жена със светнало лице погледна свекърва си и положи ръка върху нейната.

– Имаш ли внуци? – попита Рита, след като сипа кафе и се настани до Бертил и Йохана.

– Не, още не – поклати глава той. – Но имам син. Казва се Симон и е на седемнайсет години.

Мелберг гордо се изпъчи. Синът му се бе появил на късен етап от живота му и отначало той не прие новината за съществуването му с особен ентусиазъм. Но постепенно двамата привикнаха един с друг и той все още не спираше да се чуди на обичта, която изпитваше, когато мислеше за Симон. Беше добро момче.

– На седемнайсет, има още време. Но ще ти кажа нещо – внуците са десертът, който животът ти поднася – рече Рита и отново потупа корема на Йохана.

Водиха приятен разговор, докато си пиеха кафето, а кучетата се гонеха из апартамента. Мелберг беше очарован от чистата и непринудена радост, която изпитваше, като седеше тук, в кухнята на Рита. След разочарованията, които бе преживял през последните години, не поиска отново да се среща с жена. Но ето че седеше тук и му беше приятно.

– Е, какво ще кажеш?

Рита го погледна очаквателно и той усети, че е пропуснал въпроса, на който се очаква да отговори.

– Извинявай, какво каза?

– Попитах те дали ще дойдеш с мен на курса ми по салса довечера. За начинаещи е, въобще не е трудно. В осем часа.

Мелберг я изгледа невярващо. Курс по салса? Той? Смехотворна идея. Взря се в очите на Рита и чу собствения си глас да казва:

– Салса? В осем часа? Естествено.

Ерика вече започваше да съжалява за решението си, докато вървеше по чакъления път към къщата на Аксел и Ерик. Идеята вече не й се струваше толкова добра, колкото в момента, когато мисълта за първи път бе минала през съзнанието й, и тя с колебание почука с вдървените си пръсти по вратата. Първоначално не чу нищо и с облекчение си помисли, че в къщата няма никой, но после чу стъпки отвътре и сърцето й прескочи един удар, когато вратата се отвори.

– Да?

Аксел Франкел изглеждаше изтощен.

– Здравейте, казвам се Ерика Фалк и… – Тя се запъна, не знаеше как да продължи. – И съм дъщерята на Елси.

Аксел я изгледа с особен израз в очите. Умората бе изчезнала от лицето му.

– Да, сега виждам. Много си приличате с майка ти.

– Нима? – учуди се Ерика.

Никой не беше казвал нещо подобно досега.

– Да, има нещо в очите. И устата. – Той наклони леко глава и като че попиваше всяка подробност от външния й вид. Сетне изведнъж отстъпи встрани. – Заповядай вътре.

Ерика влезе в коридора.

– Ела да седнем на верандата.

Аксел тръгна към другия край на коридора и явно очакваше, че Ерика ще го последва. Като излязоха на чудесната стъклена веранда, той й посочи едно канапе, много прилично на нейното собствено у дома.

– Настанявай се.

Явно нямаше намерение да й предложи кафе и след като поседяха известно време в мълчание, Ерика се прокашля и каза:

– Аз… поводът да дойда е… поводът да намина е, че бях оставила един медал на Ерик. – Усети колко не на място звучи това и добави: – Исках и да изразя съболезнованията си… Аз…

Ситуацията беше много неудобна и тя се замисли по какъв начин да продължи. Аксел й помогна да излезе от затруднението, като приятелски я подкани:

– Каза нещо за някакъв медал.

– Да – отвърна Ерика, благодарна, че той е поел командването. – Тази пролет открих един медал сред вещите на майка ми, нацистки медал. Не знаех откъде го е имала и ми стана любопитно. И понеже ми е известно, че брат ти…

Ерика сви рамене.

– Че би могъл да ти помогне?

– И аз не знам. Разговаряхме по телефона преди лятото, но след това имаше много за вършене и аз... ами, мислех си пак да се свържа се него, обаче... – Думите замряха на устата й.

– И сега се чудиш дали все още се намира тук?

Ерика кимна.

– Да, извини ме, звучи просто ужасно, че се притеснявам за това, когато… Майка ми не ми остави много и…

Тя пак се запъна. Наистина трябваше да се обади по телефона. Беше крайно несъобразително от нейна страна да дойде така без предупреждение.

– Разбирам те, и то много добре. Повярвай ми, отлично знам колко е важна връзката с миналото. Дори когато е съставена от неодушевени предмети. Ерик със сигурност също е разбирал. Като се замисля за всички неща, които колекционираше… За него те не бяха мъртви, напротив, бяха живи, разказваха историята, учеха ни на различни неща.

Аксел се загледа през прозорците и за миг сякаш се отнесе някъде много надалече. После пак извърна поглед към Ерика.

– Разбира се, че ще го потърся. Но ми разкажи първо малко за майка си. Каква беше тя? Как живя?

На Ерика въпросите й се сториха странни. Но очите му гледаха почти умолително и тя се опита да му отговори.

– Ами... каква беше майка ми. Ако трябва да съм честна, не знам. Мама беше възрастна, когато се родихме аз и сестра ми и... не знам... никога не сме имали особено добри отношения. А как е живяла? – Ерика се замисли. Беше объркана. Отчасти не разбираше въпроса, отчасти не знаеше какво да каже. Опита отново: – Беше й някак трудно. Да живее. Винаги съм възприемала мама като много сдържана, но не като... щастлива.

Ерика се зачуди как да обясни по-добре какво има предвид. Но това беше най-близко до истината. Действително не можеше да се сети някога да е виждала майка си щастлива.

– Съжалявам да го чуя.

Аксел отново извърна очи към прозореца, сякаш не смееше да я погледне.

Тя все още не можеше да разбере въпросите.

– Каква е била, когато ти си я познавал? – попита, като не можа да скрие нетърпението в гласа си.

Лицето на Аксел помръкна, когато се обърна към нея.

– Всъщност брат ми беше този, който общуваше с Елси, те бяха на една възраст. Бяха постоянно заедно – Ерик, Елси, Франс и Брита. Като четирилистна детелина.

Той се засмя с особен, невесел смях.

– Да, писала е за тях в дневниците, които открих. Брат ти познавам, но кои са Франс и Брита?

– Дневници? – Аксел трепна, но движението беше толкова кратко и така бързо изчезна, че Ерика си помисли, че й се е привидяло. – Франс Рингхолм и Брита… – Аксел щракна с пръсти. – Как ли беше фамилията на Брита?

Затърси из тъмните ъгълчета на паметта си, но не успя да намери информацията.

– Във всеки случай мисля, че все още живее във Фелбака. Има няколко дъщери – две или три, но са по-възрастни от теб, струва ми се. Ох, на върха на езика ми е, обаче… И без това сигурно е сменила името си, след като се е омъжила. Не, спомних си! Казваше се Йохансон и понеже се омъжи за Йохансон, нямаше промяна на името.

– Със сигурност ще успея да я намеря. Но не отговори на въпроса ми. Каква беше мама? Тогава?

Аксел помълча малко, после каза:

– Беше кротка, умислена. Но не мрачна и не както я описваш ти. Напротив, някаква тиха радост сякаш струеше от нея. Не беше като Брита.

Той се намръщи.

– А Брита каква е била?

– Никога не съм я харесвал. Така и не можах да разбера защо брат ми общува с такова… елементарно момиче. – Аксел поклати глава. – Но майка ти, тя беше съвсем различна. Докато Брита беше повърхностна и лигава, и постоянно се въртеше около Франс по начин… по начин, по който момичетата не се държаха тогава. Бяха други времена, нали разбираш.

Усмихна й се малко накриво и премигна.

– Ами този Франс?

Ерика се бе втренчила в Аксел с полуотворена уста, готова да попие всяка информация, която можеше да й даде за майка й. А колкото повече научаваше, толкова по-ясно й ставаше колко малко я е познавала.

– И общуването с него не одобрявах. Имаше буен характер, беше подъл и… не, не е човек, с когото да искаш да си близък. Нито тогава, нито сега.

– С какво се занимава в момента?

– Живее в Гребестад. Може да се каже, че двамата сме поели в коренно различни житейски посоки.

Гласът му беше сух и изпълнен с презрение.

– Какво искаш да кажеш?

– Това, че аз посветих живота си на борбата срещу нацизма, докато Франс би искал историята да се повтори, и то тук, на шведска земя.

– А каква е връзката с нацисткия медал, който намерих? – Ерика се наведе към Аксел, но той не отговори и някак се затвори в себе си, сякаш пред лицето му падна завеса.

После се изправи рязко.

– Точно така, медалът. Най-добре да отидем и да го потърсим.

Излезе от стаята и Ерика слисано го последва. Чудеше се какво е казала, че да го накара така да замълчи, но прецени, че не е подходящо да пита. Навън в коридора видя, че Аксел е застанал пред една врата, която не бе забелязала по-рано. Беше затворена и той стоеше с длан върху бравата.

– Най-добре сам да вляза – гласът му леко потрепери.

Ерика разбра коя стая е това – библиотеката, в която Ерик бе умрял.

– Можем да го вземем някой друг път – каза тя и се почувства виновна, че е притеснила Аксел в мъката му.

– Не, сега ще го вземем.

Той отвори вратата, влезе вътре и затвори след себе си. Ерика остана сама в коридора, заслушана в шумовете, които идваха от библиотеката. Стори й се, че чу как се отварят и затварят чекмеджета, но Аксел явно бързо намери каквото търсеше, защото след не повече от минута или две се появи отново.

– Ето го.

Подаде й медала с неразгадаемо изражение и Ерика го пое в протегнатата си ръка.

– Благодаря ти. Аз... – Обви медала с ръце, докато търсеше думи. – Благодаря – повтори и тръгна към вратата.

Когато пое по чакъления път пред къщата с медала в джоба, усети погледа на Аксел в гърба си. Помисли си дали да не се обърне, да се върне и да помоли за извинение, че му е досадила с тривиалните си проблеми, но чу да се затваря входната врата.

* * *

Фелбака, 1943 г.

– Не разбирам как може Пер Албин Хансон^10 да е такъв страхливец!

10 Шведски министър-председател, заемал поста между 1932 и 1946 г. При неговото управление Швеция запазва неутралитета си по време на Втората световна война. – Б. пр.

Вилгот Рингхолм удари с юмрук по масата толкова силно, че декантерът с коняк подскочи. Беше казал на жена си да сервира вечерята и се чудеше защо се бави толкова много. Типично по женски, да се мотае така! Никой нищо не вършеше, освен ако той сам не се погрижеше.

– Бодил! – извика към кухнята, но за негово учудване отговор не последва.

Изтръска цигарата си и изкрещя още веднъж, този път с цяло гърло:

– Бодииил!

– Да не би да се е изгубила по пътя към кухнята? – изкиска се Егон Рудгрен, а Ялмар Бенгтсон се присъедини към смеха му.

Което още повече ядоса Вилгот. Жена му го караше да изглежда като глупак пред предполагаемия му партньор. Трябваше да направи нещо. Но тъкмо когато щеше да се изправи и да поеме нещата в свои ръце, съпругата му влезе през кухненската врата с препълнен поднос в ръце.

– Съжалявам, че се забавих – каза тя с наведени очи и постави подноса на масата пред тях. – Франс, би ли могъл...? – Кимна умолително към кухнята, но Вилгот я прекъсна, преди да е продължила.

– Франс няма да се мотае из кухнята и да върши женска работа. Той е голям мъж и е редно да седи при нас и да започне да учи едно-друго.

Вилгот намигна на сина си, който изправи рамене в креслото срещу него. За първи път му бе позволено да остане толкова дълго по време на бизнес вечерите на баща му. Досега винаги се извиняваше веднага след десерта и отиваше в своята стая на долния етаж. Но днес баща му бе настоял да остане при тях. Такава гордост изпълни гърдите му, че му се стори, че копчетата на ризата му всеки момент ще се разхвърчат във всички посоки. А вечерта тепърва щеше да става още по-добра.

– А ти няма ли да пробваш няколко глътки коняк? Какво ще кажете? Навърши тринайсет години тази седмица, не е ли време момчето да опита първия си коняк?

– Чак сега ли? – засмя се Ялмар. – Не му ли е минало времето? Моите момчета опитаха за първи път на единайсет и мога да кажа, че им се отрази добре.

– Вилгот, наистина ли смяташ… – Бодил изгледа колебливо мъжа си, когато той демонстративно сипа щедра доза коняк в една чаша и я подаде на сина си, който силно се разкашля след първата глътка.

– Така, така, спокойно, момче, трябва да се отпива на малки глътки, не наведнъж.

– Вилгот… – започна отново Бодил, но този път очите на съпруга й потъмняха.

– Ти пък какво стоиш още тук? Нямаш ли си работа в кухнята?

За секунда изглеждаше така, сякаш Бодил ще каже нещо. Тя се извърна към Франс, но той само надигна чашата триумфално и каза с усмивка:

– Наздраве за теб, мила майко!

Силен смях я съпроводи, преди да излезе от стаята и да затвори вратата след себе си.

– Докъде бях стигнал? – попита Вилгот и с жест покани останалите да си вземат от сандвичите с херинга върху подноса. – А, да, какво си въобразява Пер Албин изобщо? Разбира се, че трябва да окажем подкрепа на Германия!

Егон и Ялмар закимаха. Не можеха да не се съг-ласят.

– Притеснително е – каза Ялмар, – че в тези тежки времена Швеция не може да се изправи гордо и да защити шведските идеали. Почти се срамувам, че съм швед.

Всички мъже заклатиха замислено глави и отпиха по глътка от коняка.

– Ама и аз какви ги върша? Седим тук и пием коняк с херингата. Франс, ще отидеш ли долу да донесеш няколко студени бири?

Пет минути по-късно вече обилно поливаха санд-вичите с херинга с добре изстудена бира „Тюборг“. Франс отново се беше настанил във фотьойла срещу баща си и се ухили до уши, когато баща му, без излишни коментари, отвори едната бутилка и му я подаде.

– Аз самият съм заделил някоя и друга пара, за да подкрепя каузата. И бих ви препоръчал, господа, да направите същото. Хитлер се нуждае от всички доб-ри мъже, които може да привлече на своя страна.

– Да, а и бизнесът върви добре – включи се Ялмар и надигна бутилката си. – Нямаме достатъчно хора, за да изнасяме всичката руда, която се търси. Всеки може да говори каквото си иска, но за сделките войната се оказва не лоша идея.

– Именно, а ако успеем да се справим и с еврейската напаст, още по-добре!

Егон си взе още един сандвич. Подносът започваше да се изпразва. Егон отхапа от сандвича и се извърна към Франс, който внимателно слушаше всичко, което се говореше.

– Трябва да се гордееш с баща си, момче. Няма много останали като него в Швеция.

– Аха – измънка Франс, внезапно засрамен от вниманието, което му се обръщаше.

– Слушай добре какво казва баща ти, а не какво говорят повечето хора. Знай, че повечето от онези, които осъждат войната и немците, нямат чиста кръв във вените. Много са циганите и валонците, които ще се опитат да изкривят фактите. Баща ти обаче знае как върви светът. И той, и ние сме видели как чужденците се опитват да ни завземат, как се опитват да разрушат шведското, чистото. Не, Хитлер е надушил правилната следа, помни ми думата.

Егон така се бе разпалил, че от устата му хвърчаха трохи хляб. Франс слушаше като хипнотизиран.

– Мисля, че е време да обсъдим сделките, господа.

Вилгот с трясък остави бирената бутилка върху масата и веднага привлече вниманието на всички.

Франс постоя и послуша още двайсетина минути, след което, залитайки, стигна до леглото си. Струваше му се, че цялата стая се върти, когато легна направо с дрехите. Отвън от гостната долиташе като жужене разговорът на мъжете. Франс заспа в блажено неведение за това как ще се чувства, когато се събуди.

* * *

ЙОСТА ВЪЗДЪХНА ДЪЛБОКО. Лятото скоро щеше да се превърне в есен, а за него това означаваше, че голф обиколките на практика ще спаднат до минимум. Наистина въздухът все още беше топъл и на теория имаше около месец, през който да играе. Но от личен опит знаеше какво ще стане. Няколко излизания ще пропаднат, защото вали дъжд, още няколко – защото гърми. А после за една нощ температурите ще паднат от приятни до непоносимо ниски. Това му беше недостатъкът на живота в Швеция. А и не виждаше особени предимства, които да натежават. Освен сюрщрьоминга^11. Но ако се преместеше в чужбина, можеше да си вземе няколко консерви. Така щеше да се радва на най-хубавото от двата свята.

11 Шведски деликатес. Представлява ферментирала херинга в консерва и е известна със силната си неприятна миризма. – Б. пр.

В управлението беше спокойно. Мелберг беше на разходка с Ернст, а Мартин и Паула бяха отишли до Гребестад, за да говорят с Франс Рингхолм. Йоста се замисли откъде му бе познато името и за негово облекчение мозъкът му веднага направи връзката. Рингхолм – така се казваше оня журналист от местния вестник „Бохусленинген“. Протегна се към вестника, оставен на бюрото, и започна да търси, докато накрая победоносно закова показалеца си върху нужното му име: Шел Рингхолм. Злонравен проклетник, който обичаше да се заяжда с местните политици и властимащи. Можеше и да е съвпадение, но името не се срещаше често. Да не би да е син на Франс Рингхолм? Йоста запази информацията в паметта си, можеше да се окаже полезна по някое време.

За момента имаше по-належащи неща за вършене. Отново въздъхна. С годините бе превърнал въздишането в изкуство. Може би трябваше да изчака, докато Мартин се върне. Така щеше да подели работата, а и да разполага с час за себе си, дори два, ако Мартин и Паула решат да обядват, преди да се върнат.

Дяволите го взели, помисли си. По-добре да приключва с това, вместо да му тежи на плещите. Йоста се изправи и облече якето си. Каза на Аника къде отива, взе една от колите в гаража и пое към Фелбака.

Едва когато звънна на вратата, усети колко глупаво беше от негова страна да идва по това време. Минаваше дванайсет и, разбира се, момчетата най-вероятно бяха на училище. Тъкмо да си тръгне, вратата се отвори и се появи Адам, подсмърчайки. Носът му бе зачервен и очите му горяха с трескав блясък.

– Болен ли си? – попита Йоста.

Момчето кимна и като за потвърждение се изкиха силно и издуха носа си в носната кърпичка, която държеше в ръката си.

– Насдинал съм – каза Адам с глас, който болезнено подсказваше, че и двете му ноздри са напълно запушени.

– Може ли да вляза?

Адам му направи път.

– На двоя одговорност – отвърна и отново кихна.

Йоста усети как на ръката му се посипа дъжд от изпълнена с бацили слюнка, но спокойно я избърса с ръкава на блузата си. Няколко дни болнични нямаше да му се отразят зле. Нямаше нищо против хремата, ако няколко дни може да си полежи в неоправеното легло или на дивана вкъщи и да гледа повторението на пос-ледния турнир „Мастърс“. Тъкмо ще има възможност на спокойствие да изучи замаха на Тайгър Удс на забавен кадър.

– Баба бе е у доба.

Йоста смръщи чело, докато следваше момчето към кухнята. После му светна. „Мама не е у дома“ – сигурно това се бе опитал да каже Адам. Мина му мисълта, че не е редно да разпитва непълнолетен в отсъствието на законен настойник, но бързо я прогони. Правилата обикновено само затрудняваха и усложняваха работата. Ако Ернст беше с него, със сигурност щеше да му окаже пълна подкрепа. Полицаят Ернст, а не кучето, естествено, помисли си Йоста и се подсмихна. Адам го изгледа с учудване.

Седнаха на кухненската маса, върху която все още личаха следите от сутрешната закуска. Трохи хляб, петна от масло, малко разлят сок, имаше от всичко.

– Така.

Йоста затропа с пръсти по масата, но веднага съжали, защото ги омаза с лепкавите трохи. Изтри ги в панталона си и отново подзе:

– Така. Как… как се справяш тук?

Въпросът прозвуча странно дори в неговите собствени уши. Не му се удаваше лесно да говори с младежи, нито с хората с така наречения посттравматичен стрес. Не че много вярваше на такива работи. За бога, открили бяха стареца мъртъв, и какво толкова? Той бе видял цял куп мъртъвци през полицейската си кариера и нито веднъж не се бе травмирал.

Адам подсмъркна и сви рамене.

– Ами... добре, бредболагам. Всички в училище мис-лят, че е много яко.

– Как изобщо решихте да отидете в къщата?

– Идеята беше на Матиас. – Адам произнесе името като „Батиас“, но мозъкът на Йоста вече бе превключил и директно превеждаше всичко, което кажеше момчето. – Всички в околността знаят, че дъртите са малко изкуфели и че много се интересуват от Втората световна война и ей такива работи, и едно момче от училище каза, че имат цял куп яки неща, и Матиас предложи да отидем и да огледаме, и...

Словоохотливостта му бе прекъсната от толкова силна кихавица, че Йоста подскочи на стола си.

– Значи, идеята да влезете с взлом в къщата е била на Матиас?

Йоста строго изгледа Адам.

– Е, не точно с взлом – неловко се размърда Адам. – Така де, нямаше да крадем нищо, искахме само да видим какво има. Освен това мислехме, че старците са заминали, така че очаквахме никой да не разбере, че сме били вътре…

– Добре, ще приема думите ти за истина – отсече Йоста. – Значи, никога преди това не сте били в къщата?

– Не, изобщо. – Адам изгледа полицая умолително. – За първи път бяхме там.

– Ще са ми необходими пръстовите ти отпечатъци, за да докажем, че казваш истината. А и за да можем да те изключим като извършител на убийството. Няма да е проблем, предполагам?

– Не, не – отговори Адам с блеснали очи. – Винаги гледам „От местопрестъплението“. Знам колко е важно, да изключите някого имам предвид. А после вкарвате всички отпечатъци в компютъра и ви изскачат тези, които са вече в системата.

– Да, точно така работим – отговори му Йоста с убийствено сериозна физиономия, докато вътрешно умираше от смях.

Да вкарат всички отпечатъци в компютъра. Да бе, как не.

Извади приспособлението, което му трябваше, за да вземе отпечатъците: кутийка с мастило и картонче с десет отделения, в които внимателно положи пръстите на момчето един след друг.

– Ето, готово – изрече с облекчение, когато най-сетне приключи.

– Какво правите после с тях, сканирате ли ги? – попита нетърпеливо Адам.

– Естествено, че ги сканираме – отговори Йоста, – а след това ги въвеждаме в базата данни, за която ти спомена. Имаме отпечатъците на всички жители на Швеция над осемнайсет години. И на част от чужденците също. Нали знаеш, чрез Интерпол и т.н. Свързани сме с тях, с Интерпол де, чрез директна връзка. И с ФБР и ЦРУ.

– Якоо! – Адам го гледаше с възхищение.

Йоста се смя с глас през целия път обратно до Танумсхеде.

Нареждаше масата много старателно. Сложи жълтата покривка, която Брита толкова много обичаше, белия сервиз с релефните фигури, свещника, който бяха получили като сватбен подарък. И малко цветя в една ваза. Независимо от сезона Брита много държеше на цветята. В магазина за цветя я познаваха, или по-скоро – бяха я познавали преди време. Вече Херман ходеше там, възможно най-често. Искаше му се всичко да е както обикновено – може би ако всичко около нея останеше непроменено, спускането по спиралата надолу щеше поне да се забави.

Най-тежко бе в началото, преди да научат диагнозата. Брита винаги бе толкова подредена и никой не разбираше как така изведнъж не може да си намери ключовете за колата, или защо нарича внуците си с грешни имена, защо не си спомня телефонните номера на приятелки, които е познавала почти през целия си живот. Отдаваха всичко на умората и напрежението. Брита започна да пие всякакви витамини и сиропи, понеже смяташе, че страда от липса на някакви хранителни вещества. Но накрая вече не можеха да си затворят очите пред фактите – нещо не беше наред.

Когато научиха диагнозата, и двамата дълго време не бяха в състояние да продумат. След което Брита изхлипа – само тогава, само веднъж – и здраво стисна ръката му. Херман й отговори със същото. И двамата разбираха какво означава това. Животът, на който се бяха радвали в продължение на петдесет и пет години, щеше драстично да се промени. Бавно и постепенно болестта щеше да унищожава мозъка й и да й отнема всичко – паметта й, личността й. Пред двамата бе зейнала огромна и бездънна пропаст.

Оттогава бе изминала година. Добрите периоди ставаха все по-малко и по-малко. Ръцете на Херман се разтрепериха, когато се опита да сгъне салфетките по начина, по който Брита винаги ги бе сгъвала. Тя умееше да ги превръща във ветрила, но той така и не успя да се научи, независимо че толкова често я бе гледал как го прави. След четвъртия опит ядът и безсилието си проправиха път и той накъса салфетката на малки парченца. Дребните късчета нападаха върху чинията. Херман седна на стола и опита да се вземе в ръце. Изтри една сълза, която се бе появила в ъгълчето на окото му.

Бяха живели петдесет и пет години заедно. Добри години бяха, щастливи. Естествено, имаше възходи и падения, като във всеки брак. Но основата остана здрава. Двамата с Брита бяха отраснали заедно. И съзрели заедно. Когато се роди Ана-Грета, изпита нечувана гордост. Преди това на моменти Брита му се бе струвала повърхностна и наивна, длъжен бе да си признае. Но от деня, в който взе за първи път Ана-Грета в ръце, тя стана друг човек. Като че придоби някаква дълбочина, която й бе липсвала, докато не бе станала майка. Родиха им се три дъщери. Три благословени дъщери, а той бе обиквал съпругата си все повече с всяко дете.

Херман усети ръка върху рамото си.

– Тате? Как си? Не отговори, когато почуках, така че направо влязох.

Той бързо избърса очите си и се опита да се усмихне, когато видя угриженото лице на най-голямата си дъщеря, но не успя да я заблуди. Тя го обгърна с ръце и опря лицето си в неговото.

– Много ли е тежко днес, татко?

Той кимна и за кратко си позволи да се отпусне като дете в прегръдката на дъщеря си. Добре я бяха възпитали, той и Брита. Ана-Грета бе топла и грижовна, а и любвеобилна баба на двама от правнуците им. Понякога Херман не можеше да повярва, че тази петдесетгодишна сивокоса жена бе тяхната дъщеря, която бе търчала из къщата и го бе въртяла на малкото си пръстче.

– Годините си вървят, Ана-Грета – рече той накрая и я потупа по ръцете, които бе отпуснала на гърдите му.

– Така е, татко, вървят си – отвърна тя и го прегърна още по-силно.

После се отдръпна и каза:

– Хайде да подредим масата както трябва, става ли? Мама няма да е никак доволна, когато види как зле си се справил – засмя се тя и Херман не можа да не се усмихне в отговор. – Аз ще направя ветрилата, ти нареди приборите. Струва ми се, че така ще е най-добре, ако съдя по гледката – тя посочи късчетата салфетки, които се бяха посипали като конфети по масата, и му намигна.

– Наистина ще е най-добре – отговори й и се усмихна с благодарност. – Ще бъде най-добре.

– По кое време се очаква да пристигнат? – извика Патрик от спалнята на горния етаж, докато след забележката на Ерика обличаше нещо по-представително от дънки и тениска.

Доводът „Ама това са само сестра ти и Дан“ не бе имал търсения ефект. Щели да имат гости за вечеря, не било толкова трудно да се облече с малко стил.

Ерика отвори вратичката на фурната и огледа печеното свинско филе. Изпитваше угризения заради предния ден, когато се бе държала зле с Патрик, и за компенсация му приготви едно от любимите му ястия – филе, изпечено в бутер тесто, с винен сос и картофено пюре. Това му бе сготвила първата вечер, когато го бе поканила – първата вечер, когато се бяха… Засмя се на себе си и затвори вратичката. Струваше й се толкова далечно, а бяха минали само няколко години оттогава. Тя искрено обичаше Патрик, но беше изумително как ежедневието и животът с малко дете могат да убият желанието да се любиш пет пъти едно след друго, както бяха направили през онази първа нощ. Самата мисъл за толкова екшън в леглото я уморяваше. Сега смяташе, че да правят секс веднъж седмично е истинско постижение.

– Ще са тук след половин час! – извика в отговор и се зае с приготвянето на соса.

Тя самата вече бе сложила черен панталон и лилавата блуза, която й беше любима още от годините, когато живееше в Стокхолм, където имаше много магазини, между които да избира. За всеки случай си бе сложила престилка и Патрик подсвирна одобрително, когато я видя да се появява по стълбите.

– О, на какво са свидетели очите ми? Истинско откровение! Едно божествено същество с лек привкус на домашноткан шик и кулинаритет!

– Няма такава дума! – каза Ерика и се засмя, когато Патрик я целуна по врата.

– Вече има! – намигна й той.

След това отстъпи назад и направи пирует на кухненския под.

– Е? В подходящ вид ли съм? Или да се кача и да сложа нещо друго?

– Уф, ако някой те слуша, ще си помисли, че съм най-кошмарната съпруга на света! – Ерика го изгледа с изкуствена строгост от главата до петите, засмя се и отсъди: – Ти си същинско украшение за нашия дом! Ако и подредиш масата, може и да разбера защо изобщо се омъжих за теб!

– Масата. Само гледай!

Трийсет минути по-късно, когато точно в седем часа се звънна на вратата, и масата, и храната бяха готови. Ана и Дан чакаха на прага, заедно с Ема и Адриан, който направо връхлетя в къщата и започна да вика Мая. Малката им братовчедка се радваше на изключителна популярност.

– Какъв е този неустоим мъж? – попита Ана. – И какво си направила с Патрик? Наистина беше крайно време да го замениш за по-добър модел!

Патрик я прегърна.

– И аз се радвам да те видя, мила ми балдъзке… А как сте вие, двете мили гургулички? За нас с Ерика е чест, че сте успели да се измъкнете от спалнята и да ни отделите от времето си.

– Ах… – изчерви се Ана и удари Патрик по гърдите.

Но погледът, който хвърли на Дан, еднозначно потвърди, че Патрик е прав.

След това вечерта продължи много приятно. Ема и Адриан с удоволствие се занимаваха с Мая, докато не й стана време за спане, след което и двамата заспаха в двата края на дивана. Храната получи заслужени похвали, виното беше добро и изчезна от бутилките, а Ерика се наслаждаваше на това, че е заедно със сестра си и Дан и че така добре си прекарват. Не мислеха за онова, което бе останало зад гърба им, и водеха само незначителни разговори.

Изведнъж спокойствието им бе нарушено от телефона на Дан, който започна да звъни пронизително.

– Извинете, само да видя кой се обажда по това време – каза той и отиде да вземе телефона си от джоба на якето.

Намръщи се, когато погледна дисплея, явно не поз-наваше номера.

– Ало, тук е Дан. Кой? Съжалявам, не се чува, какво… Белинда? Какво…? Моля?

Пил съм, не мога… Викни й едно такси, веднага! Да, аз ще платя, когато пристигне. Само се постарай да стигне дотук.

Бръчката на челото му бе станала още по-дълбока. Изруга, след като даде адреса на Ерика и Патрик и приключи разговора.

– По дяволите!

– Какво се е случило? – попита Ана притеснено.

– Беше някакъв приятел на Белинда. Явно е ходила на купон и е пияна до козирката. Ще й викнат такси дотук.

– Не трябваше ли да е при Пернила в Мункедал?

– Трябваше, но очевидно не е станало точно така. Приятелчетата й се обадиха от Гребестад.

Дан набра номера на бившата си съпруга и прекъсна съня й. Отиде да говори в кухнята и се чуваха само отделни думи, които не звучаха никак дружелюбно. Няколко минути по-късно се върна в трапезарията и се отпусна на стола си с измъчено изражение.

– Белинда е казала, че ще спи при някаква приятелка, а приятелката най-вероятно е казала, че тя ще спи у Белинда. Вместо това са се вдигнали до Гребестад и са отишли на купон. По дяволите! Мислех, че мога да разчитам, че ще я държи под око!

Изглеждаше притеснен и прекара ръка през косата си.

– Имаш предвид Пернила ли? – попита Ана и леко започна да го гали по ръката, за да го успокои. – Не е толкова лесно, знаеш ли. И ти можеше да се вържеш, това е най-старият трик на света.

– Не, нямаше да се хвана! – отговори ядно Дан. – Щях да се обадя на родителите на приятелката й вечерта и да се убедя, че всичко е наред. Никога не бих взел за чиста монета думите на седемнайсетгодишно момиче! Колко тъп трябва да си, за да й повярваш? Не трябва ли да мога да разчитам, че ще се грижи за децата?

– Сега се успокой – укори го Ана. – Ще поемем нещата оттук. Най-важното е да се погрижим за Белинда, когато пристигне. – Прекъсна Дан още щом той си отвори устата да каже нещо. – И днес няма да й се караме. Ще проведем дискусия с нея утре, когато е изтрезняла, нали?

Макар че последното бе казано с въпросителен знак накрая, на всички около масата, включително на Дан, им стана ясно, че не подлежи на обсъждане. Той само кимна.

– Ще отида да подготвя стаята за гости.

Ерика се изправи.

– А аз ще донеса кофа или нещо такова – обади се Патрик с надеждата, че това не е изречение, което ще му се наложи да използва, когато Мая стане тийнейджърка.

След няколко минути по алеята се чу автомобил и Дан и Ана побързаха да отворят входната врата. Ана плати на шофьора на таксито, а Дан пое Белинда, която се бе проснала на задната седалка.

– Татко… – каза завалено тя, след което обви с ръце врата му и заби лице в гърдите му.

Той усети миризмата на повръщано, която се излъчваше от нея, но в същото време изпита огромна нежност към дъщерята, която в момента му се струваше толкова малка и чуплива в прегръдката му. Бяха минали години, откакто за последно я бе носил на ръце.

Едно нейно рязко движение го накара инстинктивно да обърне главата й на една страна, по-далече от гърдите си. Воняща червеникава каша се изсипа върху стъпалата, които водеха към къщата на Патрик и Ерика. Нямаше никакво съмнение с какво се бе наливала. Червеното вино очевидно преобладаваше сред изконсумираните питиета.

– Вкарай я вътре, не се притеснявай за това, после ще го почистя – махна Ерика на Дан и Белинда. – Заведи я в банята, с Ана ще се погрижим за нея и ще я преоблечем.

Под душа Белинда се разплака. Звукът бе сърцераздирателен. Ана я помилва по главата, докато Ерика внимателно я подсушаваше с една хавлия.

– Шш, всичко ще бъде наред, ще видиш – успокояваше я Ана, докато й обличаше суха тениска.

– Ким трябваше да е там… И си мислех… Обаче той казал на Линда, че ме мисли за… грозна...

Думите излизаха от устата й насечени и разкъсани, с паузи, запълнени с плач.

Ана погледна Ерика над главата на Белинда. Нито една от двете не би искала да е на мястото на Белинда, за нищо на света. Нищо не болеше толкова, колкото разбитото тийнейджърско сърце. И двете бяха преминали през това и разбираха много добре защо човек в такова състояние би се поддал на изкушението да удави мъката си в червено вино. Обаче виното би било само временна утеха. На следващия ден Белинда щеше със сигурност да се чувства още по-зле, това също го знаеха от собствен опит. Но единственото, което можеха да направят, бе да я сложат в леглото. За останалото щяха да се погрижат на сутринта.

Мелберг стоеше с ръка върху бравата, претегляйки наум доводите „за“ и „против“. Вторите водеха с неопровержима преднина. Но две неща го бяха довели тук – фактът, че нямаше нищо по-добро за правене в петък вечер, и тъмните очи на Рита. Продължаваше обаче да се чуди дали са достатъчна причина да направи нещо толкова нелепо като това да отиде на курс по салса. На всичкото отгоре вътре щеше да има цял куп отчаяни жени, въобразили си, че могат да си хванат мъж, като ходят на курсове по танци. Жалка история. Беше на ръба да се завърти на пети, да мине покрай магазина, да си купи чипс и да си пусне на касета стария сериал със Стефан и Кристер^12. Ама разбира се! Тия две момчета разбираха от хумор! Мелберг тъкмо бе избрал вариант Б, когато вратата пред него се отвори.

12 Става дума за „Пълен хладилник със Стефан и Кристер“ – шведски комедиен сериал от 1998 г. – Б. пр.

– Бертил, колко се радвам, че дойде! Влизай, тъкмо започваме!

И още преди да успее да отговори, Рита го улови за ръката и го вкара в спортната зала. От един касетофон на пода гърмеше латиноамериканска музика и четири вече оформени двойки го изгледаха любопитно, когато влезе. Еднакъв брой мъже и жени, при това всичките хубави, смаяно отбеляза Мелберг и представата му как ще бъде разкъсан от обезумели кучки като парче месо бързо избледня.

– Ще танцуваш с мен, ще ми помагаш да показвам на останалите какво да правят – каза Рита и уверено го поведе към средата на дансинга.

Застана срещу него, улови едната му ръка, а другата постави върху талията си. На Мелберг му се наложи да се пребори с желанието да сграбчи прекрасното й налято тяло. Въобще не разбираше мъжете, които искаха да усещат кокали под дланите си.

– Бертил, съсредоточи се – каза му строго Рита и се обърна към другите двойки. – Следете какво правим двамата с Бертил. За дамите: десният крак напред, отпуснете тежестта върху левия крак, после дръпнете дес-ния назад. За господата е същото, но обратно: левият крак напред, тежестта върху десния, с левия назад. Ще упражняваме стъпката, докато свикнете.

Отначало Мелберг не успя да разбере какво има предвид тя, а и мозъкът му явно бе решил да изтрие основополагащата информация за това кой крак е левият и кой е десният. Обаче Рита беше добър учител. С уверени движения водеше краката му напред и назад и след известно време той усети как за своя най-голяма радост започва да разбира за какво става дума.

– А сега… започваме да движим и бедрата! – Рита изгледа изпитателно учениците си. – Вие, шведите, сте много сковани. А салсата е движение, гъвкавост, мекота.

Тя показа какво има предвид, като залюля ханша си така, сякаш се носеше напред и назад. Мелберг гледаше като замаян как се движи тялото й. Когато тя го правеше, изглеждаше много лесно. Опита се да имитира движенията й, като междувременно движеше и краката си по схемата, която мислеше, че е успял да запамети. Обаче нищо не излизаше. Чувстваше ханша си съвсем вдървен и опитите му да координира движенията му с тези на краката доведоха до пълно късо съединение. Спря на място с измъчена физиономия. И за да се влошат нещата още повече, косата му реши да падне над лявото му ухо. Оправя я набързо с надеждата, че никой не е забелязал инцидента. Леко ухилване от една от другите двойки попари надеждите му.

– Знам, че е трудно, нужна е практика, Бертил – окуражи го Рита и го накара да опита отново. – Вслушай се в музиката, Бертил, чуй я. Така и тялото ти ще започне да я следва. И не гледай в краката си, а в мен. В салсата трябва винаги да гледаш жената в очите. Това е танц на любовта, танц на страстта.

Тя впери поглед в очите му и той успя до устои на желанието си да следи стъпалата й. В началото изобщо не се получи. Но след известно време, воден леко от Рита, усети някаква промяна. Сякаш тялото му едва сега истински почувства музиката. Бедрата му започнаха да се движат меко и гъвкаво. Вгледа се още по-дълбоко в очите на Рита. И докато латиноамериканските ритми гърмяха, усети как пропада в тях.

* * *

Кристиансан, 1943 г.

В действителност Аксел нито обичаше да поема рискове, нито беше особено смел. Разбира се, че се страхуваше. Иначе би бил пълен глупак. Това просто бе нещо, което трябваше да направи. Не можеше просто да седи и да гледа как злото завзема света, без да реагира.

Бе застанал на парапета и се наслаждаваше на вятъра, който го биеше в лицето. Обичаше вкуса на солената вода. Всъщност винаги бе завиждал на рибарите, на мъжете, които от ранно утро до късна вечер бяха навън, в морето, оставяйки рибите да водят лодките им. Аксел знаеше, че ще му се подиг-рават, ако спомене на някой от тях, че той, синът на доктора, който щеше да продължава да учи и да стане образован и изискан човек, им завижда. За мазолите по ръцете, за миризмата на риба, която винаги се носеше от дрехите им, дори за това, че не бяха сигурни дали ще се завърнат всеки път когато потеглят в открито море. Щяха да си помислят, че е абсурдно и самонадеяно от негова страна да си пожелава живота, който водеха те. Никога нямаше да го разберат. А той усещаше с всяка фибра на тялото си, че именно това бе животът, за който е създаден. Наистина, много бе начетен, но у дома, сред книгите, никога не се чувстваше така, както когато беше на люлеещата се корабна палуба, с вятъра, който развяваше косите му, и с миризмата на риба в ноздрите.

За разлика от него Ерик обичаше света на книгите. Беше истински щастлив, когато седеше на леглото си вечер и очите му препускаха по страниците на някоя книга, която винаги бе прекалено дебела или прекалено стара, за да предизвика интереса на някой друг. Поглъщаше знанията, наслаждаваше им се, тъпчеше се с факти, дати, имена и места. Това очароваше Аксел, но го и натъжаваше. Бяха толкова различни, двамата братя. Може би заради възрастовата разлика. Четири години ги деляха. Никога не бяха играли един с друг, нито с едни и същи играчки. Освен това родителите им ги третираха по различен начин, което безпокоеше Аксел. Поставяха го на пиедестал по начин, който нарушаваше баланса в семейството, превръщаха го в нещо, което той не беше, и подценяваха Ерик. Но как би могъл да им попречи? Можеше единствено да прави това, което бе редно.

– Всеки момент влизаме в пристанището.

Аксел подскочи при звука на сухия глас на Елоф зад себе си. Не го бе чул да идва.

– Ще се измъкна на брега веднага щом пристанем. Няма да ме има за около час.

– Бъдете внимателен, момче – кимна Елоф и хвърли един последен поглед на Аксел, преди да поеме обратно към руля.

Десет минути по-късно Аксел се качи на кея, след като внимателно се огледа. Навсякъде се виждаха немски униформи, но повечето изпълняваха някакви задачи, главно проверки на лодките, привързани към кея. Аксел усети как пулсът му се ускорява. Опита се да си придаде същия равнодушен вид като на моряците, които работеха на сушата. Този път не носеше нищо. Целта на това пътуване беше той да вземе нещо. Аксел не знаеше какъв бе документът, който трябваше да пренесе обратно в Швеция. А и не искаше да знае. Знаеше само името на получателя – това бе всичко.

Указанията му бяха съвсем ясни. Човекът, когото търсеше, щеше да носи синьо кепе и кафява риза и да стои в края на пристанището. Като държеше под око случващото се наоколо, Аксел се приближи до мястото, където трябваше да го очаква човекът. Дотук всичко вървеше добре. Никой не се интересуваше от рибаря, който се мотаеше наоколо. Немците не го забелязваха. Най-сетне видя един човек, отговарящ на описанието. Той подреждаше каси и изглеждаше напълно съсредоточен в работата си. Аксел се насочи към него – номерът беше да изглежда, като че ли има да свърши нещо точно там. В никакъв случай не биваше да допуска грешката да мести погледа си или да се оглежда – това би било като да нарисува мишена на гърдите си.

Когато стигна до човека, който още не го бе забелязал, Аксел вдигна една щайга и я премести. С крайчеца на окото си видя как връзката му изпусна нещо на земята до сандъците. Навеждайки се, за да вдигне друга щайга, Аксел грабна навитата хартия и я пъхна в джоба си. Предаването бе извършено успешно, въпреки че двамата не бяха разменили и един поглед.

Аксел почувства такова силно облекчение, че чак го заболя главата. Предаването винаги бе най-критичният момент. След като то се осъществеше, рискът много намаляваше...

– Halt! Hände hoch!

Немската команда дойде от нищото. Аксел хвърли учуден поглед на мъжа до себе си, по чието засрамено изражение разбра какво се случва. Беше капан. Очевидно всичко беше постановка, за да го заловят, или немците се бяха добрали до информация за случващото се и бяха притиснали замесените да го издадат. Във всеки случай Аксел знаеше, че всичко е приключило. Вероятно немците го бяха наблюдавали от момента, в който стъпи на брега, до приключването на доставката. И документът сега прогаряше дупка в джоба му. Вдигна ръце в знак, че се предава. Застаналите пред него мъже бяха от Гестапо. Край на играта.

* * *

СИЛНО ПОЧУКВАНЕ НА ВРАТАТА прекъсна сутрешния му ритуал. Всяка сутрин едно и също. Първо душ. Следва бръснене. След това си правеше закуска, състояща се от две яйца, филия ръжен хляб с масло и сирене, както и голяма чаша кафе. Винаги една и съща закуска, която ядеше пред телевизора. Второ почукване на вратата. Раздразнен, Франс стана и отиде да отвори.

– Здравей, Франс.

Синът му стоеше на прага с онзи суров поглед, който му бе толкова познат.

Франс вече не можеше да си спомни времето, когато всичко беше различно. Но трябваше да приеме нещата, които не можеше да промени, и това бе едно от тях. Само в сънищата си понякога изпитваше чувството, че държи малката ръчичка в своята собствена. Бегъл спомен от едно отдавна отминало време

Отдръпна се с едва чута въздишка, за да направи път на сина си да влезе.

– Здравей, Шел – каза. – Какво те води насам? Дошъл си да посетиш стария си баща?

– Ерик Франкел – изрече Шел студено, втренчен в баща си, сякаш очакваше определена реакция.

– Тъкмо закусвах. Влез.

Шел го последва в хола, като се оглеждаше. Никога не бе влизал в апартамента на баща си.

Франс не си направи труда да му предложи кафе. Знаеше предварително какъв ще бъде отговорът му.

– И така, какво за Ерик Франкел?

– Предполагам, знаеш, че е мъртъв.

Това беше констатация, не въпрос.

Франс кимна.

– Да, чух, че старият Ерик е мъртъв. Жалко.

– Това ли е искреното ти мнение? Че е жалко?

Шел се вгледа в баща си, който прекрасно знаеше какво се върти в главата на сина му. Не бе дошъл като син, а като журналист.

Франс не бързаше да отговори. Толкова бурно беше под повърхността. Толкова много спомени. Но това бяха неща, които той никога нямаше да каже на сина си. Шел не би разбрал. Той бе осъдил баща си отдавна и сега двамата стояха от двете страни на стена, толкова висока, че бе невъзможно да надникнеш над нея. Франс знаеше, че до голяма степен и той самият е виновен. Като дете Шел не беше виждал много баща си, стария затворник. Отначало майка му го водеше в затвора, но в студената, негостоприемна стая за посещения видът на това личице, по което се четяха толкова въпроси, бе сковал сърцето му и той забрани на момчето да идва. Смяташе, че така ще е най-добре за него. Сега беше прекалено късно да промени каквото и да било.

– Да, съжалявам, че Ерик е мъртъв. Познавахме се като деца и имам само добри спомени от него. По-късно поехме по различни пътища...

Франс разпери ръце. Нямаше нужда да обяснява на Шел. Двамата знаеха всичко за различните пътища.

– Но това не е вярно. Според източника ми с Ерик сте поддържали контакт и след това. А и „Приятели на Швеция“ са проявявали интерес към братята Франкел. Нямаш нищо против да си водя бележки, нали?

Шел демонстративно постави на масата бележник и писалка, като хвърли на баща си предизвикателен поглед.

Франс сви рамене и махна пренебрежително с ръка. Не беше в настроение да продължава играта. Имаше толкова много гняв у Шел... Чувстваше всяка частица от него. Това беше същата всепоглъщаща ярост, която той самият носеше в себе си, откакто се помнеше, която го бе вкарвала в беди и унищожила душата му. Синът му бе намерил начин да насочи гнева си към нещо конкретно. Да, Франс следеше статиите му във вестника. Местни политици и индустриални лидери често изпитваха гнева на Шел на собствен гръб, в печатен вид, във вестника. Въпреки че бяха избрали противоположните страни на политическия спектър, баща и син имаха много общо помежду си. Притежаваха една и съща способност да мразят, един и същи изгарящ гняв. Точно това бе накарало Франс да се чувства като у дома си с нацистките симпатизанти в затвора, докато излежаваше първата си присъда. Разбираше омразата, която ги ръководеше. А и те го харесваха, защото виждаха в гнева му доказателство за силата му. Освен това той умееше да убеждава – някога баща му го бе учил на реторика. Принадлежността към нацистката банда в затвора му даде статус и власт. С течение на годините тази му роля все повече растеше. Вече не можеше да се направи разлика между него и схващанията му – превърнал се бе в едно цяло с тях. Франс имаше чувството, че същото се отнася и за Шел.

– Докъде бяхме стигнали? – Шел погледна все още празния лист от бележника си. – А, точно така. Очевидно си поддържал контакт с Ерик.

– Само в името на старото ни приятелство. Нищо съществено. И нищо, което би могло да бъде свързано с неговата смърт.

– Така казваш ти – възрази Шел. – Други ще преценяват дали това е вярно или не. За какво ставаше дума? Заплашвал ли си го?

Франс изсумтя.

– Не знам откъде си получил сведенията си, но никога не съм заплашвал Ерик Франкел. Написал си достатъчно за хора, които споделят възгледите ми, за да знаеш, че винаги има няколко... луди глави, които не могат да мислят рационално. Само за това предупредих Ерик.

– Хората, които споделят възгледите ти – каза Шел с презрение, граничещо с отвращение. – Искаш да кажеш, другите назадничави ненормалници, които си въобразяват, че могат да затворят границите.

– Наричай ги както си искаш – отговори Франс уморено. – Но аз не съм заплашвал Ерик Франкел. И бих се радвал, ако си тръгнеш.

За един кратък миг му се стори, че Шел ще откаже да си тръгне. Но той се изправи, наведе се над баща си и се загледа в него.

– Ти си ми баща и аз съм се примирил с това. Но кълна се, ако завлечеш сина ми още по-дълбоко, отколкото вече си направил, аз ще... – Той сви ръце в юмруци.

Франс погледна нагоре към него, срещайки спокойно очите му.

– Не съм завличал сина ти в нищо. Той е достатъчно голям, за да разсъждава сам. И сам прави своите избори.

– Както правеше ти ли? – отговори Шел горчиво и след това изхвърча навън, сякаш вече не можеше да търпи да стои в една и съща стая с баща си.

Франс остана седнал, усещайки как сърцето му силно бие в гърдите. Чу как се затвори входната врата и се замисли за отношенията между бащи и синове. И за изборите, които трябваше да се правят.

– Добре ли прекарахте почивните дни?

Паула отправи въпроса си към Мартин и Йоста, докато слагаше кафе в кафеварката. Те само кимнаха мрачно. И двамата страдаха от синдрома „понеделник сутрин“. Освен това Мартин не бе спал добре през целия уикенд.

Напоследък започна да се събужда през нощта, притеснявайки се за бебето, което трябваше да се роди след няколко месеца. Знаеше, че детето е желано. Искаха го. Много при това. Но едва сега осъзнаваше каква огромна отговорност е това. Ще трябва да наблюдава, да закриля, да се грижи за малкото същество във всяко едно отношение. Това прозрение го държеше буден през нощта, взрян в тавана, докато големият корем на Пия се повдигаше и спускаше в такт с лекото й дишане. Размислеше ли се, виждаше в бъдещето това, което познаваше от настоящето – оръжия, наркотици и сексуална злоупотреба, психически тормоз, скърби и нещастия. Нямаха край всички ужасни неща, които можеха да сполетят детето им. И за първи път се запита дали е достатъчно зрял за отговорността. Но вече беше малко късно за това. След няколко месеца бебето щеше да се роди.

– Какви сте свежарки!

Паула седна и опря ръце на масата, докато наблюдаваше Йоста и Мартин с усмивка.

– Трябва да се забрани доброто настроение в понеделник сутрин – каза Йоста, като се надигна да си сипе кафе.

Черната течност още течеше от каната, когато Йоста отдръпна чашата си и по плота се разля кафе. Той дори не забеляза, а просто върна каната на мястото й.

– Йоста – каза Паула строго, когато той обърна гръб на бъркотията, която бе направил, и отново седна на масата. – Не може просто да го зарежеш така. Трябва да избършеш кафето, което разля.

Йоста хвърли поглед през рамо към локвичката, която бе направил върху шкафа.

– Уф, да де, да – каза мрачно и отиде да почисти.

Мартин се засмя.

– Радвам се да видя, че има кой да те държи под око.

– Типично по женски. Винаги ли трябва да сте толкова дяволски дребнави!

Паула бе на път да каже нещо язвително, когато в коридора се разнесе звук, който не принадлежеше към нормалните звуци на управлението. Веселото бърборене на дете.

Мартин протегна врат с нетърпеливо изражение на лицето.

– Това трябва да е... – започна той.

Преди да успее да довърши изречението, Патрик се появи на вратата с Мая на ръце.

– Здрасти на всички.

– Здравей! – щастливо отвърна Мартин. – Виждам, че не те сдържа.

Патрик се усмихна.

– Ами, малката и аз си помислихме да се отбием да видим дали всъщност работите. Нали така, миличка?

Мая бърбореше щастливо и размахваше ръце. Сетне започна да се върти, за да покаже, че иска да слезе. Патрик я остави да прави каквото желае и тя веднага насочи нестабилните си крачета право към Мартин.

– Здравей, мъничка Мая! Познаваш чичо си Мартин, нали? Помниш ли как ходихме да разглеждаме цветята заедно? Знаеш ли какво, чичо Мартин ще отиде да донесе кутия с играчки.

Той хукна да вземе кутията, която държаха в участъка за в случай, че някой дойде с дете, което трябва да бъде занимавано известно време. Мая се зарадва на ковчежето със забавни и чудесни съкровища, което се появи в кухнята няколко минути по-късно.

– Благодаря ти, Мартин – каза Патрик, наля си чаша кафе и седна до масата. – Е, как вървят нещата? – попита и направи гримаса след първата глътка.

Бе му отнело само седмица да забрави колко бе ужасен вкусът на кафето в управлението.

– Малко мудно – отговори Мартин, – но имаме някои насоки.

Той разказа на Патрик за разговорите, които бяха провели с Франс Рингхолм и Аксел Франкел. Патрик слушаше с интерес.

– А Йоста е взел пръстови отпечатъци и отпечатъци от обувки от едно от момчетата. Трябва да получим тези на другото момче и след това да елиминираме собствените си отпечатъци от разследването.

– Какво каза момчето? – попита Патрик. – Забелязали ли са нещо интересно? Защо изобщо са решили да проникнат в дома на Франкел? Открихте ли нещо друго, което да ни свърши работа?

– Не, не изкопчих нищо полезно от момчето – каза Йоста мрачно.

Имаше чувството, че Патрик проверява как си е свършил работата, и това не му допадаше. В същото време въпросите на Патрик разбутаха нещо в мозъка му. Нещо се размърда, нещо, което знаеше, че трябва да излезе на повърхността. А може би беше просто плод на въображението му. Пък и само щеше да налее вода в мелницата на Патрик, ако си отвореше устата и кажеше нещо.

– Общо взето, тъпчем на едно място. Единственото, към което проявяваме интерес, е връзката с „Приятели на Швеция“. Иначе Ерик Франкел не изглежда да е имал някакви врагове, а не сме открили никакви други възможни мотиви.

– Проверихте ли банковите му сметки? Може да намерите нещо интересно там – каза Патрик, мислейки на глас.

Мартин поклати глава, раздразнен, че не се е сетил за това.

– Ще го направим в най-скоро време – каза той. – И трябва да попитаме Аксел дали Ерик е имал жена в живота си. Или пък мъж, в този ред на мисли. Някой, на когото да се е доверявал. Другото нещо, което трябва да уредим днес, е да разпитаме жената, която е почиствала дома на Ерик и Аксел.

– Добре. – Патрик кимна. – Може би тогава ще разберете защо не е почиствала дома цяло лято. Което пък ще обясни защо тялото на Ерик не е открито по-рано.

Паула се изправи.

– Знаете ли, ще звънна на Аксел още сега, за да разбера дали Ерик не е имал някаква връзка. – Тя излезе от стаята.

– Имате ли писмата, които Франс е изпращал на Ерик? – попита Патрик.

Мартин също стана.

– Ще отида да ги донеса. Предполагам, че би искал да им хвърлиш един поглед.

Патрик сви рамене с престорено безгрижие.

– Ами, тъй като така или иначе съм тук...

Мартин се засмя.

– Вълкът козината си мени, но нрава – не. Не беше ли в отпуск по бащинство?

– Добре, добре, просто изчакай, докато попаднеш в същата ситуация като моята. Не са много часовете, които ще издържиш в пясъчника. А и Ерика работи у дома, така че е доста доволна, когато отсъстваме за по-дълго.

– Тя знае ли, че малката ви разходка с Мая се е отклонила към полицейското управление? – попита Мартин с блеснали очи.

– Е, може би не, отбих се само за малко. За да проверя как удържате фронта.

– Тогава по-добре да донеса писмата, след като си се отбил само за малко.

Няколко минути по-късно Мартин се завърна с пет писма, прибрани в пластмасови пликове. Мая вдигна поглед от кутията с играчки и протегна ръчичка към писмата, които Мартин държеше, но той ги подаде на Патрик.

– Съжалявам, мила, не можеш да си играеш с тях.

Мая прие отговора му с леко обиден вид, след което продължи да изучава кутията на пода.

Патрик положи писмата едно до друго на масата. Прочете ги мълчаливо, дълбоки бръчки набраздиха челото му.

– Няма нищо конкретно. Просто повтаря едно и също. Казва, че Ерик трябва да внимава, защото той не може да го предпазва повече. И че има сили в „Приятели на Швеция“, които първо действат, после мислят. – Патрик продължи да чете. – А ето тук оставам с впечатлението, че Ерик е отговорил, защото Франс пише следното: „Мисля, че това, което казваш, е погрешно. Ти говориш за последствия. За отговорност. А аз говоря за загърбване на миналото. Да гледаме напред. Ние имаме различни мнения, различни гледни точки, аз и ти. Но отправната ни точка е една и съща. На дъното дебне едно и също чудовище. За разлика от теб аз мис-ля, че би било неразумно да върнем старото чудовище към живот. Някои кости трябва да останат неизровени. Аз вече изложих мнението си в предното си писмо и няма да говоря отново по този въпрос. Препоръчвам ти да направиш същото. Засега съм избрал да действам като буфер, но ако ситуацията се промени, ако чудовището бъде извадено на светло, може би чувствата ми също ще се променят.

Патрик се обърна към Мартин.

– Попитахте ли Франс какво иска да каже с това? Какво е това „старо чудовище“, за което говори?

– Още не сме имали тази възможност. Но ще го разпитаме отново.

На вратата се появи Паула и каза:

– Успях да открия жената в живота на Ерик. Направих, както Патрик предложи, и се обадих на Аксел. Той обясни, че през последните четири години Ерик е имал една „добра приятелка“, както се изрази. Казва се Виола Елмандер. Вече разговарях с нея. Можем да отидем да я видим още тази сутрин.

– Бързо действаш – каза Патрик, като се обърна към Паула с одобрителна усмивка.

– Искаш ли да дойдеш с мен? – попита Мартин импулсивно. Но след това хвърли поглед на Мая, която съсредоточено изучаваше очите на една кукла, и добави: – Не, разбира се, няма как да стане.

– Разбира се, че има как да стане. Можете да я оставите тук с мен – чуха Аника да казва от вратата.

Тя изгледа Патрик с надежда, усмихна се на Мая и веднага бе възнаградена с усмивка в замяна. Понеже нямаше собствени деца, Аника беше щастлива, когато се появеше възможност да заеме нечие.

– Хм... – поколеба се Патрик.

– Не смяташ, че мога да се справя? – попита Аника и скръсти ръце, преструвайки се на обидена.

– Не е това – каза Патрик все още колебливо. Но любопитството му надделя и той кимна. – Добре, така ще направим. Ще се помотаем заедно, но само малко, така че да се върна преди обяд. А ти ми се обади, ако имате някакви проблеми. Мая трябва да яде към десет и половина. Все още предпочита пюрета, но мисля, че имам един буркан със сос за месо, който можеш да притоплиш в микровълновата, обикновено се уморява след хранене, трябва само да я сложиш в количката и малко да я полюлееш, и не забравяй памперса и плюшеното мече, него го гушка, когато заспива, и…

– Стига, стига! – Аника вдигна ръце със смях. – Всичко ще е наред, не се притеснявай. Ще се постарая да не умре от глад, а и с дрямката ще се справим.

– Благодаря, Аника – каза Патрик. После клекна до дъщеря си и погали русата й коса. – Тате излиза за малко, но ти ще останеш тук с Аника. Става ли?

Мая го погледна за миг с широко отворени очи, но после отново задърпа миглите на куклата. Леко засегнат, Патрик се изправи и каза:

– Е, виждате колко съм незаменим. Забавлявайте се.

Прегърна Аника и след това тръгна към гаража. Изпита истинска радост, като седна зад волана на полицейската кола, докато Мартин се качваше на седалката до шофьора. Паула се настани на задната седалка. Държеше в ръка плик с адреса на Виола. Патрик изкара колата от гаража на заден ход и се отправи към Фелбака. Едва устоя на силното желание да си затананика.

Аксел бавно остави телефона. Изведнъж всичко му се стори толкова нереално. Сякаш все още лежеше в леглото и сънуваше. Къщата беше толкова празна без Ерик. Винаги внимаваха да не нарушават пространството на другия, да се хранят по различно време и да стоят повече в своята част на къщата, без да се намесват в личния живот на другия. Понякога минаваха няколко дни, без да разменят и дума. Но това не значеше, че не са близки. Бяха близки. Някога. Сега друг вид мълчание изпълваше къщата. Тишината не беше същата, както когато Ерик четеше в библиотеката. Тогава винаги можеха да нарушат мълчанието си, като си поговорят. Стига да пожелаеха. Сегашната тишина бе всеобхватна и безкрайна.

Ерик никога не бе водил Виола вкъщи. Нито пък говореше за нея. Аксел влизаше в контакт с приятелката на брат си само ако се случеше да вдигне телефона, когато тя звънеше. След нейните обаждания Ерик обикновено изчезваше за няколко дни. Опаковаше в малка чанта само най-необходимото, казваше кратко сбогом и заминаваше. Понякога Аксел ревнуваше. Той така и не бе успял да създаде трайна връзка. Имаше жени, разбира се, но те никога не се задържаха за дълго време. Вината беше негова, не тяхна. Любовта не можеше да се конкурира с другата му, всепоглъщаща страст. През годините работата му се бе превърнала във взискателна любовница, която не оставяше пространство за нищо друго. Тя беше неговият живот, неговата същност, най-съкровеното му ядро. Кога се бе случило това, и той не знаеше. Впрочем, не е вярно, знаеше.

В тихата къща Аксел седна на тапицирания стол до бюрото. И за първи път след смъртта на брат си се разплака.

Ерика се наслаждаваше на тишината в къщата. Можеше дори да остави вратата на кабинета си отворена, без да бъде прекъсвана от външни шумове. Качи краката си на бюрото и се замисли за разговора, който бе провела с брата на Ерик Франкел. Той отвори някаква вратичка в нея, породи огромно, ненаситно любопитство за онези аспекти от живота на майка й, за които не знаеше нищо и за чието съществуване дори не подозираше. Усещаше, че Аксел Франкел бе казал само малка част от това, което знаеше за майка й. Но защо би скрил нещо от нея? Какво имаше в живота на Елси, за което той не желаеше да й разкаже? Ерика посегна към дневниците и започна да чете от там, където бе спряла преди няколко дни. Но в тях нямаше нищо, което да подсказва какво може да е предизвикало странния тон в гласа на Аксел, когато разговаряха за майка й.

Ерика продължи да чете, търсеше по страниците нещо необичайно, нещо, което да й помогне да се отърси от чувството си за дискомфорт. Но едва на последните страници на третия дневник най-сетне откри това, което най-вероятно имаше връзка с Аксел.

Изведнъж разбра какво трябва да направи. Свали краката си от бюрото, взе дневниците и внимателно ги прибра в чантата си. Отвори входната врата, за да провери температурата, сложи си леко яке и тръгна с бързи крачки.

Изкачи се по стръмните стълби към „Badis“, като се спря на върха, изпотена от усилието. Старият ресторант изглеждаше пуст и изоставен сега, когато лятната треска бе отминала. Впрочем през последните няколко години заведението все повече губеше популярност и дори в разгара на лятото рядко се пълнеше с клиенти. За съжаление. Защото отличното му местоположение на хълма предлагаше изглед към целия архипелаг на Фелбака. Но сградата се рушеше и щяха да са необходими значителни инвестиции, за да може „Badis“ да възвърне старата си слава.

Къщата, която й трябваше, се намираше малко встрани от заведението и Ерика се надяваше, че лицето, което търси, си е у дома.

Две живи очи я изгледаха, когато вратата се отвори.

– Да? – каза жената, която стоеше в антрето и наб-людаваше дошлата с любопитство.

– Казвам се Ерика Фалк. – Ерика се поколеба за миг. – Дъщерята на Елси Мострьом.

Нещо проблесна в очите на Брита. За момент тя просто продължи да стои там, без да помръдва и без да каже нито дума. После изведнъж се усмихна и се отдръпна.

– Да, разбира се. Дъщерята на Елси. Сега виждам. Влез.

Ерика влезе и се огледа с любопитство. Къщата беше светла и приятна, с десетки снимки по стените – на деца и внуци, може би дори на няколко правнуци.

– Това е целият клан – усмихна се Брита, сочейки към снимките.

– Колко деца имате, госпожо? – попита Ерика, докато ги разглеждаше.

– Три дъщери. И за бога, не ме наричай „госпожо“. Това ме кара да се чувствам толкова стара. Не че съм особено млада. Но няма причина човек да трябва да се чувства стар. Възрастта е просто цифра в края на краищата.

– Съвсем вярно – засмя се Ерика.

Възрастната дама й харесваше.

– Ела и седни – каза Брита, докосвайки леко лакътя на Ерика.

След като свали обувките и якето си, Ерика я последва в хола.

– Имате такъв хубав дом.

– Живеем тук от петдесет и пет години – каза Брита. Лицето й изглеждаше нежно и слънчево, когато се усмихваше. Тя седна на дивана с тапицерия на големи цветя и потупа възглавницата до себе си. – Седни тук, така ще можем да си поприказваме. Толкова е хубаво да се запознаем. Елси и аз... ние прекарвахме много време заедно, когато бяхме млади.

За миг на Ерика й се стори, че чува същия странен тон в гласа на Брита, който се бе прокраднал в този на Аксел, когато бе говорил за майка й, но в следващата секунда той беше изчезнал и Брита отново мило й се усмихна.

– Открих някои неща, които майка ми е оставила, докато разчиствах тавана, и... ами те предизвикаха любопитството ми. Аз наистина не знам много за миналото на майка ми. Например, откъде се познавахте вие двете?

– Бяхме съученички. Винаги седяхме една до друга, още от първия ни ден в училище, и така си и остана.

– И сте били също приятели с Ерик и Аксел?

– По-скоро с Ерик, отколкото с Аксел. Братът на Ерик беше няколко години по-голям и сигурно ни е смятал за досадни деца. Но беше ужасно красиво момче този Аксел.

– Да, и аз така чух – засмя се Ерика. – Между другото, той все още е красив.

– Склонна съм да се съглася с теб, но не казвай на мъжа ми – прошепна Брита мелодраматично.

– Няма, обещавам. – Ерика харесваше все повече старата приятелка на майка си. – А какво ще ми разкажеш за Франс? От това, което разбирам, Франс Рингхолм също е бил част от групата. Така ли е?

Брита се вцепени.

– Франс? Да, да, Франс също беше в нашата група.

– Май не си била особено запалена по него.

– Да не съм била запалена по него? О, напротив. Бях ужасно влюбена в него. Но не беше взаимно. Той имаше очи само за... за друга.

– Така ли? За кого? – попита Ерика и си помисли, че знае отговора.

– За майка ти. Той я следваше като кученце. Не че имаше полза. Елси никога не би си паднала по някой като Франс. Само една глупава гъска като мен би допуснала тази грешка. По онова време ме интересуваше само външният вид на момчетата. А Франс определено беше красив. По онзи опасен начин, който привлича момичетата, но ги ужасява, когато пораснат.

– О, за това не знам – каза Ерика. – Опасните мъже изглеждат примамливи дори за по-възрастните жени.

– Вероятно си права – отвърна Брита, загледана през прозореца. – Но за мой късмет аз надраснах този етап. Надраснах увлечението си по Франс. Той... той не е от хората, които искам в живота си. Не е като моя Херман.

– Не се ли съдите прекалено строго? Не ми приличате на глупава гъска.

– Не, сега не. Но мога да си го призная – бях, докато не се запознах с Херман и не се роди първото ми дете... Не, не бях добро момиче.

Откровеността на Брита изненада Ерика. Доста сурово мнение имаше за себе си.

– Ами Ерик? Какъв беше той?

Брита отново се загледа през прозореца и като че ли обмисляше как да отговори. После изражението й се смекчи.

– Ерик беше малък старец дори като дете. Не искам да кажа нищо лошо. Той просто изглеждаше стар за възрастта си. Разсъждаваше като възрастен. Винаги всичко обмисляше. И четеше. Носът му беше винаги забит в една или друга книга. Франс често го дразнеше по този повод. Но Ерик вероятно се чувстваше малко странно заради брат си.

– Разбирам, че Аксел е бил много популярен.

– Аксел беше герой. И човекът, който му се възхищаваше най-много, беше Ерик. Той целуваше земята, по която ходеше брат му. В очите на Ерик Аксел никога не можеше да направи нищо лошо. – Брита потупа Ерика по крака, а след това се изправи рязко. – Знаеш ли какво? Отивам да направя кафе. Дъщерята на Елси. Колко хубаво. Толкова е хубаво.

Ерика си остана на мястото, когато Брита изчезна в кухнята. Чу потракване на порцелан и шум от течаща вода. После изведнъж всичко утихна. Ерика чакаше спокойно, седнала на дивана, и се наслаждаваше на гледката, която се разстилаше пред нея. Но след още няколко минути тишина й замириса на изгоряло.

– Брита? – извика тя. – Наред ли е всичко?

Не последва отговор. Ерика стана и отиде да потърси домакинята.

Брита седеше на масата в кухнята, загледана в пространството. Една от плочите на печката беше нажежена до огнено червено. Поставената отгоре й празна кана за кафе бе започнала да пуши. Ерика се втурна да дръпне каната от печката и изгори ръката си.

– По дяволите! – извика тя и за да успокои болката, постави ръката си под течаща вода.

После се обърна към Брита и каза нежно:

– Брита?

Ерика за миг помисли, че възрастната жена е получила някакъв припадък, но Брита се обърна към нея и каза:

– Най-сетне мина да ме видиш, Елси.

Ерика я изгледа озадачено.

– Брита, аз съм Ерика, дъщерята на Елси.

Думите, изглежда, не направиха впечатление на старата жена.

– О, Елси – каза тя, – от толкова дълго време искам да говоря с теб, за да ти обясня. Но просто не можех да...

– Не си могла да обясниш…? За какво искаше да говориш с Елси?

Ерика седна срещу Брита, сърцето й биеше учестено. За първи път й се стори, че е на път да разкрие тайната, която и Ерик, и Аксел се бяха опитали да скрият от нея.

Но Брита просто я погледна объркано. Потискайки желанието си да я разтърси, за да я принуди да каже каквото беше на върха на езика й, Ерика повтори въпроса:

– Какво не си могла да обясниш? Нещо за майка ми? Какво?

Брита махна с ръка пренебрежително, но след това се наведе над масата и тихо изсъска:

– Исках да говоря с теб. Но старите кости. Трябва. Почивай в мир. Никаква полза... Ерик каза, че... незнаен войн...

Гласът й се превърна в шепот и тя отново се загледа в празното.

– Какви кости? Какво искаш да кажеш? Какво е казал Ерик?

Без да си дава сметка, Ерика бе повишила тон. В тишината на кухнята гласът й звучеше почти като писък. Брита запуши с ръце ушите си и започна да бърбори нещо несвързано, както правят децата, когато не искат да слушат някой, който им се кара.

– Какво става тук? Коя си ти?

Гневен мъжки глас зад Ерика я накара да се завърти, както седеше на кухненския стол. Висок мъж с посивяла коса и плешиво теме се бе появил на вратата, стиснал две торбички с хранителни стоки. Ерика се досети, че това е Херман, и се изправи.

– Съжалявам, аз... Казвам се Ерика Фалк. Брита е познавала майка ми, когато са били млади, и аз просто исках да й задам няколко въпроса. Изглеждаха достатъчно безобидни на пръв поглед... но след това... Беше включила печката.

Ерика си даваше сметка, че говори несвързано, но нищо в ситуацията не изглеждаше смислено. Зад нея детският брътвеж на Брита продължаваше с неотслабваща сила.

– Съпругата ми има Алцхаймер – каза Херман и остави торбите.

Като чу тъгата в гласа му, Ерика изпита чувство за вина. Алцхаймер – би трябвало и сама да се досети предвид бързото преминаване от ясно съзнание към пълно объркване. Беше чела някъде, че мозъците на пациенти с болестта на Алцхаймер се намират в нещо като гранична зона, където накрая остава само мъгла.

Херман се приближи до съпругата си и нежно отстрани ръцете й от ушите.

– Брита, скъпа. Аз просто трябваше да отида да напазарувам. Върнах се. Шт, всичко е наред, всичко е наред. – Той я залюля в прегръдката си и постепенно бърборенето спря. Погледна към Ерика. – Ще е най-добре, ако сега си тръгнеш. И бих предпочел да не се връщаш.

– Но жена ви спомена нещо за... Искам да знам... – Ерика се запъна, опитвайки се да открие правилните думи, но Херман само я погледна и каза твърдо:

– Не се връщай.

Чувствайки се като натрапник, Ерика се измъкна от къщата. Зад себе си чу Херман да говори с успокояващ тон на жена си. Но в главата й все още отекваха обърканите думи на Брита за старите кости. Какво можеха да означават те?

Мушкатата бяха необичайно красиви това лято. Виола минаваше покрай саксиите и с любов скубеше изсъхналите листа. Беше необходимо, ако искаше да останат красиви. Мушкатата й бяха наистина великолепни. Всяка година тя взимаше резници от вече прихванатите растения и внимателно ги засаждаше в малки саксии. Веднага щом пораснеха достатъчно, ги прехвърляше в по-големи саксии. Любимият й вид беше мушкатото, което растеше в района на Морбака. Нищо не можеше да се сравни с красотата му. Имаше нещо в комбинацията от ефирни розови цветове и леко тромави и рошави стъбла, което не можеше да се обясни с думи. Но и обикновеното розово мушкато също беше прекрасно.

Имаше много почитатели на мушкатата. Откакто синът й я въведе в чудния свят на интернет, тя стана член на три различни форума за мушката и се абонира за четири бюлетина. Но най-голяма радост й доставяше размяната на имейли с Ласе Анрел. Ако имаше някой, който да обича мушката повече от нея, това беше той. Бяха започнали да си пишат, откакто тя присъства на едно от представянията на книгата му за това растение. Онази вечер тя му зададе много въпроси. Двамата някак се харесаха и тя чакаше с нетърпение писмата, които редовно получаваше в пощенската си кутия. Ерик често я подкачаше, като казваше, че сигурно има връзка с Ласе Анрел зад гърба му, както и че всички приказки за мушката са просто код за далеч по-любовни занимания… Особено го очароваше словосъчетанието „розово мушкато“ и дори беше започнал да я нарича така... Виола се изчерви при мисълта, но руменината бързо изчезна от лицето й, за да бъде заменена от сълзи. За хиляден път през последните няколко дни си даде сметка, че Ерик вече го няма.

Мушкатата нетърпеливо попиваха водата, докато тя внимателно наля по малко във всяка чиния. Беше важно да не се преполиват. Почвата трябваше добре да изсъхне между две поливания. Това в много отношения бе подходяща метафора за връзката й с Ерик. Когато се срещнаха, почвата им бе почти изсъхнала и двамата се бояха да не преполеят малкото, с което разполагаха. Затова продължиха да живеят отделно, всеки да води собствения си живот и се виждаха само когато и двамата имаха желание. Още в началото си обещаха, че връзката им ще бъде изпълнена с радост, че няма да бъде натоварвана с тривиалните грижи на всекидневието и ще се състои само от взаимна размяна на нежност, любов, хубави разговори и каквото им подскаже сърцето.

Чула почукването на вратата, Виола остави лейката и избърса сълзите с ръкава на блузата си. Пое си дълбоко дъх, хвърли един последен поглед към мушкатата, за да почерпи от тях сили, и отиде да отвори вратата.

* * *

Фелбака, 1943 г.

– Брита, успокой се. Какво се е случило? Да не би отново да е пиян?

Елси седна на леглото и погали успокоително приятелката си по гърба. Брита кимна. Опита се да каже нещо, но от устата й излезе само ридание. Елси я притегли към себе си, все още галейки я по гърба.

– Шт... Скоро ще можеш да се изнесеш. Ще си намериш работа някъде и ще се измъкнеш от онзи ужас вкъщи.

– Аз… аз никога няма да се върна! – изхлипа Брита, облегната на гърдите на приятелката си.

Елси усещаше как се мокри блузата й от сълзите на Брита, но не я беше грижа.

– Отново ли би майка ти?

Брита кимна.

– Удари я по лицето. След това не видях нищо повече, избягах. О, само да бях момче, щях да го удрям, докато целият посинее!

– Ако беше момче, това хубаво лице щеше да отиде нахалост.

Елси се засмя, докато прегръщаше Брита.

Познаваше приятелката си достатъчно добре, за да е наясно, че малко ласкателство винаги може да оправи настроението й.

– Мм… – Плачът на Брита утихна. – Но се притеснявам за братята и сестрите си.

– Нищо не можеш да направиш за тях.

Елси си представи тримата по-малки братя и сес-три на Брита. Гърлото й се стегна от гняв, когато си помисли за това, което жалкият им баща Торд причиняваше на семейството си. Всички във Фелбака знаеха за злия му нрав и как по няколко пъти в седмицата пребиваше нещастната си съпруга Рут – уплашено създание, което се опитваше със забрадка да прикрие синините по ръцете и лицето си, ако й се наложеше да излезе след побой. Понякога Торд си го изкарваше и на децата, но това обикновено се случваше на двамата по-малки братя на Брита. Тя и по-малката й сестра засега се разминаваха с пердаха.

– Искам да умре. Да падне в морето и да се удави, докато е пиян – прошепна Брита.

– Тихо, не бива да говориш такива неща, Брита – притисна я още по-силно към себе си Елси. – Нито да ги мислиш дори за секунда. С помощта на Бог нещата ще си дойдат на мястото. Не извършвай грях, като пожелаваш смъртта на баща си.

– Бог? – каза Брита горчиво. – Той не е намерил пътя към нашата къща. А майка седи у дома всяка неделя и се моли. Не че има някаква полза. Лесно ти е да говориш за Бог. Родителите ти са толкова добри, а и нямаш братя или сестри, за които да се налага да се грижиш.

Брита не успя да скрие горчивината в гласа си.

Елси пусна приятелката си и каза с малко по-остър тон:

– Недей така, и при нас не е толкова леко. Мама се тревожи толкова много за баща ми, че от ден на ден се топи. След потапянето на „Йокерьо“ си мис-ли, че всяко негово пътуване с лодката ще му бъде последно. Понякога я заварвам да стои до прозореца, втренчена в морето, все едно го моли да върне татко у дома.

– Е, не мисля, че е същото.

Брита подсмъркна жално.

– Разбира се, че не е същото. Просто исках да кажа... О, остави.

Елси знаеше, че е безполезно да продължава разговора. Обичаше приятелката си заради всичко добро, което знаеше, че се крие в нея, но понякога то сякаш напълно изчезваше под огромния й егоцентризъм и неумението й да схваща чуждите проблеми.

В този момент чуха, че някой се качва по стълбите. Брита веднага седна и започна припряно да бърше сълзите от лицето си.

– Имаш гости – каза Хилма.

Зад нея на стълбите се появиха Франс и Ерик.

– Здрасти!

Елси забеляза, че майка й не е доволна от посещението, макар да излезе от стаята, като само каза:

– Елси, не забравяй, че скоро трябва да идеш до семейство Йостерман с прането, което съм приготвила за тях. Така че имате десет минути. И знаеш, че баща ти трябва да се върне всеки момент.

Когато тя затвори вратата след себе си, Франс и Ерик се настаниха удобно на пода в стаята на Елси, тъй като нямаше къде другаде да седнат.

– Май не й харесва особено, че сме тук – обади се Франс.

– Майка ми не смята, че хора от различни социални класи трябва да се събират на едно място – обясни Елси. – Вие двамата сте висша класа, макар че кой ли би предположил?

Тя се усмихна палаво и Франс й се изплези в отговор. Ерик през това време наблюдаваше Брита.

– Как си, Брита? – попита я тихо. – Изглеждаш, все едно си плакала.

– Не е твоя работа – отсече тя с високо изправена глава.

– Вероятно просто момичешки проблеми – засмя се Франс.

Брита го погледна с обожание и се усмихна широко. Но очите й все още бяха зачервени.

– Защо гледаш на всичко толкова лекомислено, Франс? – попита Елси, стиснала ръце в скута си. – На някои хора наистина не им е лесно, нали знаеш. Не всички са като теб и Ерик. Войната донесе трудности на толкова много семейства. Замисляйте се за това от време на време.

– „Вие“? Мен пък кога ме въвлякохте в дискусията? – попита обидено Ерик. – Всички знаем, че Франс е невеж глупак, но да ме обвиняваш в неосведоменост за страданията на хората...

Той хвърли засегнат поглед на Елси, но веднага подскочи и извика „ау“, когато Франс го плесна по ръката.

– Невеж глупак? Мен ли наричаш такъв? Глупаците са по-скоро тези, които приказват неща като „неосведоменост за страданията на хората“. Звучиш, все едно си на осемдесет. Най-малко. Всички тези книги, дето ги четеш, не ти действат добре на здравето. Хлопа ти нещо тук горе.

Франс почука с пръст по слепоочието си, за да онагледи мисълта си.

– О, не му обръщай внимание – каза Елси уморено.

Понякога постоянните пререкания между момчетата бяха изтощителни. И толкова детински.

Лицето й светна, като чу шум от долния етаж.

– Татко се върна!

Усмихна се щастливо на тримата си приятели и понечи да се изправи, за да го посрещне. Но нещо в звученето на гласовете на родителите й я накара да се закове на място. Гласовете им развълнувано се издигаха и затихваха, не се чуваше нищо подобно на радостта, с която се изпълваше къщата, когато се прибираше баща й. Сетне чу тежки стъпки по стълбите и отново се изправи. Още щом видя лицето на баща си, разбра, че нещо ужасно не е наред. Лицето му беше пепеляво и с една ръка приглаждаше косата си, както правеше винаги когато бе особено угрижен.

– Татко? – каза тя колебливо, усещайки всеки удар на сърцето си.

Какво би могло да се е случило? Опита се да улови погледа му, но баща й гледаше Ерик. И няколко пъти отваряше уста да каже нещо, но отново я затваряше, без да е изрекъл и дума. Накрая успя да отрони:

– Ерик, мисля, че трябва да се прибереш вкъщи. Майка ти и баща ти... ще се нуждаят от теб.

– Какво се е случило? Защо… – Ерик закри устата си с ръка, когато проумя какви новини му носи бащата на Елси. – Аксел? Той...?

Не можа да довърши изречението, само преглъщаше, за да се опита да разкара буцата, заседнала в гърлото му. Мисълта за безжизненото тяло на Аксел обсебваше съзнанието му. Как ще се изправи пред майка си и баща си? Как може той...?

– Не е мъртъв – обясни Елоф, когато осъзна какво си мисли момчето. – Аксел не е мъртъв. Но германците го заловиха.

На лицето на Ерик се изписа недоумение, когато се опита да осмисли новата информация. Облекчението и радостта от това, че Аксел не е мъртъв, бързо се замениха от тревога и ужас при мисълта, че брат му е в ръцете на врага.

– Хайде, ще те отведа у дома – каза Елоф.

Цялото му тяло сякаш се бе смалило под тежестта на новината, която трябваше да съобщи на родителите на Аксел – че синът им този път няма да се завърне.

3

ПАУЛА СЕ УСМИХВАШЕ ДОВОЛНО на задната седалка. Имаше нещо толкова приятно и познато в начина, по който Патрик и Мартин се закачаха добродушно отпред. В момента Мартин се бе впуснал в цветист монолог по повод шофирането на Патрик – никак не се бил затъжил за него. Ала беше очевидно, че двамата мъже изпитваха взаимна привързаност и тя вече бе започнала да усеща сериозен респект към Патрик.

Общо взето, Танумсхеде досега се очертаваше като истински късмет за нея. Не беше сигурна в какво точно се състои той, но откакто се бе преместила тук, имаше чувството, сякаш се е завърнала у дома. Живяла бе в Стокхолм толкова много години, че бе забравила какво е чувството да обитаваш малко градче. Може би се дължеше на факта, че Танумсхеде много й напомняше малкия град в Чили, където бе прекарала ранните си години, преди да избягат в Швеция. Не намираше друго обяснение за лесното си приобщаване към ритъма и атмосферата на Танумсхеде. Не й липсваше нищо от Стокхолм. А може би причината бе също, че като полицейски служител бе видяла най-лошото от лошото и това бе помрачило впечатленията й от големия град. Така или иначе, там никога не се бе чувствала у дома нито като дете, нито като възрастна. Двете с майка й бяха получили мъничък апартамент в покрайнините на Стокхолм. Бяха част от ранната вълна имигранти и единствена тя в класа си не бе родена в Швеция. Струвало й бе скъпо. Всеки ден и всяка минута си плащаше, че е родом от друга страна. Не помогна, че само след година престой вече говореше перфектно шведски без никаква следа от акцент. Тъмните очи и черната коса я издаваха.

От друга страна, противно на това, което си мислеха мнозина от околните, в полицията тя не се бе сблъскала с расизъм под никаква форма. Когато постъпи на работа, шведите вече бяха свикнали с чужденците в страната си и тя не бе приемана като имигрант. Отчасти защото беше живяла толкова дълги години в Швеция, а отчасти защото като латиноамериканка не бе смятана за чак такава чужденка като бежанците от Близкия изток и Африка. Често си мислеше колко е абсурдно да изгуби имигрантския си статут просто защото изглеж-даше не чак толкова различна, колкото по-скорошните бежанци.

Тъкмо затова хора като Франс Рингхолм й се струваха толкова плашещи. Те не виждаха нюансите, не отчитаха разликите. Оглеждаха за секунда външността на човек и после насочваха срещу него предразсъдъци, трупани с векове. Беше същото безогледно отсъждане, принудило нея и майка й да избягат от родината си. Някой бе решил, че само един тип хора са нормални. Че всичко друго е сбъркано отклонение. Винаги бяха съществували такива като Рингхолм, които вярваха, че притежават интелигентността, или властта, или силата да определят нормата.

– Кой номер каза, че било? – обърна се Мартин към Паула и прекъсна мислите й.

Тя погледна листчето, което държеше в ръка.

– Номер седем.

– Ето там – каза Мартин и посочи към сградата.

Патрик отби и паркира. Бяха в района Кулен, пред жилищен блок точно срещу спортния стадион на Фелбака.

Обичайната табелка на вратата бе заместена с дървена, върху която с елегантен шрифт бе изписано името „Виола Петерсон“, заобиколено с ръчно изрисувани цветя. Жената, която отвори вратата, съответстваше на табелката. Виола беше закръглена, но добре сложена, а лицето й излъчваше сърдечност. Когато Паула видя романтичната й рокля с десен на цветя, си помисли, че много би й отивала сламена шапка, нахлупена върху прошарената коса, събрана в кок.

– Влезте – покани ги Виола и отстъпи встрани.

Паула огледа одобрително входното антре. Апартаментът въобще не приличаше на нейния, но й хареса. Никога не бе ходила в Прованс, но си представяше, че изглежда точно така. Рустикални мебели, комбинирани с тъкани и картини с цветни мотиви. Проточи шия да надникне в дневната и видя, че и тя е обзаведена в същия стил.

– Приготвила съм кафе – съобщи Виола и ги поведе към дневната.

Върху масичката бе поставен прелестен сервиз за кафе с десен на цветя, а върху чиния до него бяха подредени бисквити.

– Благодарим ви – каза Патрик и приседна предпазливо на канапето. След представянето Виола наля кафе на всички и зачака те да подхванат разговора.

– Как успявате да поддържате мушкатото си толкова красиво? – попита Паула, докато отпиваше от кафето си. – Моето или изсъхва, или изгнива – допълни тя. Веждите на Мартин и Патрик отскочиха още по-високо.

– О, не е чак толкова трудно – с гордост заяви Виола. – Просто трябва да изчакате пръстта да изсъхне добре, преди да ги полеете отново, и не бива да прекалявате с количеството вода. Получих отличен съвет от Ласе Анрел. Научи ме от време на време да ги торя с малко урина. Това е номерът, ако ви създават проблеми.

– Ласе Анрел? – вметна Мартин. – Да не говорите за спортния журналист от „Афтонбладет“ и Канал 4? Че какво общо има той с мушкатото?

Виола го погледна с изражение, което говореше, че не си струва труда да отговаря на толкова глупав въп-рос. За нея Ласе беше пръв и недостижим експерт по мушкатото; фактът, че бе и спортен журналист, почти не достигаше до съзнанието й.

Патрик се прокашля.

– Доколкото знаем, виждали сте се редовно с Ерик Франкел. – Направи пауза и после продължи: – Аз... много съжалявам за загубата ви.

– Благодаря – промълви Виола и сведе поглед към чашата си с кафе. – Да, виждахме се двамата. Ерик понякога оставаше да преспи, може би два пъти месечно.

– Как се запознахте? – попита Паула.

Трудно й бе да си представи как можеха да са се засекли, при положение че домовете им бяха толкова различни.

Виола се усмихна. Паула забеляза, че жената притежава две очарователни трапчинки.

– Преди няколко години Ерик изнесе лекция в библиотеката. Кога беше точно? Преди четири години. Щеше да говори за Бохуслен и Втората световна война и аз отидох да го чуя. После се заговорихме и... ами... нещата се навързаха.

Тя се усмихна при този спомен.

– Никога ли не сте се срещали у тях? – попита Мартин и се пресегна за бисквита.

– Не. Ерик смяташе, че е по-лесно да се виждаме тук. Той живее... живееше в къщата заедно с брат си и макар Аксел често да отсъстваше... не, Ерик предпочиташе да идва тук.

– Споменавал ли е някога да е получавал заплахи? – поинтересува се Патрик.

Виола тръсна глава в отрицание.

– Не, никога. Не мога дори да си го представя. За какво му е на някого да заплашва Ерик, пенсиониран учител по история? Абсурдно е да си го помисли човек.

– Но истината е, че той е получавал заплахи, поне индиректни, заради интереса си към Втората световна война и нацизма. На някои организации не им харесва хората да обрисуват политическа картина, с която не са съгласни.

– Ерик не е „обрисувал картина“, както неуместно се изразихте – отсече Виола и внезапно в очите й проблесна гняв. – Той беше отдаден на историята, извънредно съвестен относно фактите и посветен на грижата да изобрази истината каквато е, а не каквато би харесала някому. Ерик не рисуваше. Той сглобяваше пъзел. Бавно, парченце по парченце, за да установи как са изглеждали нещата в миналото. Малко синьо небе тук, зелена ливада там, докато накрая можеше да покаже резултата на нас, останалите. Не че някога успя да го завърши напълно – продума със завърнало се кротко изражение. – Винаги има още факти, още от действителността, която да бъде разкрита.

– Защо е хранел такава страст към Втората световна война? – попита Паула.

– Защо човек проявява интерес към нещо? Защо аз съм така запалена по мушкатото? Защо не по розите? – Виола разпери ръце, но в същото време придоби умислен вид. – Макар че в случая с Ерик не е нужно да си Айнщайн, за да схванеш. Според мен преживяванията на брат му по време на войната са го разтърсили повече от всичко друго. Никога не ми е говорил за това, но аз умея да чета между редовете. Само веднъж спомена за съдбата на брат си и това бе също така единственият случай, когато видях Ерик да прекали с пиенето. Това беше последната ни среща. – Гласът на Виола пресек-на и й бяха нужни няколко минути, за да се овладее и да продължи. – Ерик позвъни на вратата, без да ме е предупредил, че ще дойде. Това само по себе си бе необичайно, но още по-необичайно за него беше, че е видимо пиян. Никога не го бях виждала такъв преди. Отиде право при шкафа ми с питиета и си наля голямо уиски. После седна на канапето, изгълта го наведнъж и започна да говори. Много от казаното не разбрах, беше несвързано и приличаше на пиянски брътвежи. Но схванах, че е свързано с Аксел. Какво преживял, докато бил в затвора. Как това се отразило на семейството.

– Казахте, че тогава сте се срещнали с Ерик за пос-леден път. Как така? Защо не се виждахте повече през лятото? Защо не се запитахте къде е?

Лицето на Виола се изкриви, докато тя се бореше със сълзите. Накрая изрече със задавен глас:

– Защото Ерик ми каза „сбогом“. Излезе оттук към полунощ или по-точно, изнесе се с олюляване. Последните му думи бяха, че трябва да се сбогуваме един с друг. Благодари ми за времето ни заедно и ме целуна по бузата. После си отиде. Помислих, че са пиянски глупости. На следващия ден се държах като същинска глупачка, седях и с часове се взирах в телефона в очакване той да се обади и да обясни, или да се извини, или... каквото ще да е... Но повече не го чух. И, то се знае, заради глупавата си гордост не му позвъних. Ако го бях сторила, ако не се бях предала, можеше да не седи там... – Тя се разхлипа и не можа да довърши изречението.

Ала Паула разбра какво имаше предвид. Постави длан върху ръката на Виола и промълви съчувствено:

– Нищо не сте били в състояние да направите. Откъде бихте могли да знаете?

Виола кимна неохотно и избърса сълзите с опакото на дланта си.

– Спомняте ли си в кой ден дойде той? – попита с надежда Патрик.

– Ще проверя в календара – каза Виола и стана, очевидно облекчена, че може да се отдалечи за малко. – Водя си бележки за всеки ден, така че ще мога да ви отговоря.

Тя излезе от стаята и се побави известно време.

– Било е на петнайсети юни – съобщи, когато се върна. – Спомням си, защото бях ходила на зъболекар следобеда. Сигурна съм, че това е денят.

– Добре, благодарим ви – каза Патрик и се изправи.

След като се сбогуваха с Виола и отново излязоха на улицата, всички мислеха за едно и също. Какво се беше случило на петнайсети юни, че бе накарало Ерик да се напие, нещо нехарактерно за него, и да прекъсне рязко отношенията си с Виола? Какво можеше да е станало?

– Тя очевидно няма контрол над нея!

– Дан, според мен си несправедлив! Как можеш да си сигурен, че и ти не би се уловил на въдицата?

Ана се бе облегнала на плота със скръстени ръце и гневно стрелкаше Дан с поглед.

– О, не. В никой случай!

Русата коса на Дан беше разрошена, защото в яда си той постоянно прекарваше пръсти през нея.

– Да, бе. А не беше ли тъкмо ти убеден, че някой е нахълтал през нощта и е изял всичкия шоколад в килера? Ако не бях открила станиолите под възглавницата на Лина, още щеше да търсиш крадец с уста, омазана от шоколад.

Ана сподави смеха си и почувства как част от гнева я напуска. Дан я погледна и не можа да сдържи усмивката, която се плъзна по устните му.

– Трябва да признаеш, тя беше ужасно убедителна, когато ме уверяваше, че е невинна.

– Няма спор. Това дете ще спечели „Оскар“, като порасне. Затова не е толкова чудно, че Пернила й е повярвала. Не можеш да се закълнеш, че и ти не би се подвел.

– Добре, права си – призна намусено Дан. – Но Пернила е трябвало да позвъни на майката на приятелката, за да провери. Аз поне това бих направил.

– Да, сигурно. А занапред и Пернила ще го прави.

– Защо говорите за мама?

Белинда слизаше по стълбите още по нощница и с щръкнала във всички посоки коса. Отказала бе да стане от леглото, след като в събота сутринта я доведоха от дома на Ерика и Патрик, измъчвана от махмурлук, а очевидно и от угризения. Но в момента разкаянието й май се бе стопило, заместено от гняв, който се бе превърнал в неин постоянен спътник.

– Не говорим конкретно за майка ти – отвърна уморено Дан, съзнаващ, че назрява неминуем конфликт.

– Пак ли ти дърдориш гадости срещу мама? – изръмжа Белинда на Ана, която погледна мрачно към Дан, а после се обърна към Белинда и обясни със спокоен тон:

– Никога не съм казвала нищо лошо за майка ти. И ти го знаеш. Затова недей да ми държиш такъв език.

– Ще ти държа какъвто си ща език, дявол го взел! – кресна Белинда. – Тази къща е моя, не твоя! Така че си вземай шибаните дечурлига и се омитайте оттук!

Дан пристъпи крачка напред със застрашителен поглед.

– Не говори така на Ана! Тя също живее тук. Отнася се и за Адриан и Ема. И ако не ти харесва...

В мига, в който изрече думите, вече осъзна, че не би могъл да изтърси нещо по-глупаво.

– Не, не ми харесва! Ще си стегна багажа и си отивам у дома при мама! Там ще живея, докато тази жена и децата й не се изнесат!

Белинда се извъртя и хукна нагоре по стълбите. Дан и Ана едновременно подскочиха, когато вратата на стаята й се затръшна силно.

– Може би тя е права, Дан – със слаб глас проговори Ана. – Може би всичко се случи твърде бързо. Тя нямаше никакво време да свикне с новината, а ето че ние нахлухме в дома и в живота й.

– Тя е на седемнайсет, за бога. А се държи като петгодишна.

– Трябва да влезеш в положението на Белинда. Никак не й е лесно. Раздялата ви с Пернила й е дошла на възраст, когато са много чувствителни и...

– О, много ти благодаря. Само това ми липсваше, да ми вменяваш чувство на вина. Знам, че заради мен се разведохме, не е нужно да ми го навираш в лицето.

Дан мина с бърза крачка покрай Ана и излезе от къщата. За втори път врата се затръшна толкова шумно, че стъклата на прозорците издрънчаха. В продължение на няколко секунди Ана остана неподвижна до кухненския плот. После се отпусна на пода и заплака.

* * *

Фелбака, 1943 г.

– Чувам, че германците най-накрая са се докопали до момчето на доктора, оня Аксел.

Вилгот се изкикоти, докато закачаше палтото си на закачалката в коридора. Подаде куфарчето си на Франс, който го постави на обичайното му място, облегнато на един стол.

– Време беше. Предателство, така го наричам това, което го вършеше. Знам, че ги има много тук, във Фелбака, дето го подкрепят, но хората са такива – вървят като овце след водача и правят каквото им се каже. Малко са тези като мен, които се осмеляват да мислят самостоятелно, да виждат действителността такава, каквато е. И помни ми думата, Аксел Франкел е предател. Дано бързо прик-лючат с процеса му.

Вилгот влезе в салона и се настани в любимия си фотьойл. Франс го следваше по петите и Вилгот го изгледа.

– Ей, къде ми е пиенето? Защо се бавиш толкова днес?

Гласът му прозвуча раздразнено и Франс забърза към шкафа с напитките, за да сипе едно на баща си. Правеше го всяка вечер, откакто беше малко момче. Майка му не одобряваше, че Франс от такава крехка възраст борави с алкохол, но както обикновено, нямаше думата.

– Седни, момче, седни.

Здраво хванал чашата си, Вилгот великодушно махна към стола до него. Франс усети дъх на алкохол, когато седна. Чашата, която бе сипал на баща си, най-вероятно не беше първата за деня.

– Искам да ти кажа, че баща ти направи отлична сделка днес. – Вилгот се наведе напред и алкохолните изпарения изпълниха ноздрите на Франс. – Подписах договор с една немска фирма, изключителен договор. Аз съм им единственият доставчик в Швеция. Казаха, че са имали проблеми с намирането на работна ръка, и им вярвам.

Вилгот се разсмя, големият му корем се разтресе. Той пресуши чашата си и я подаде на Франс.

– Сипи ми още.

Очите му се бяха изцъклили от алкохола. Ръката на Франс леко трепереше, когато пое чашата и докато наливаше бистрата течност. Няколко капки се разляха.

– Сипи една за себе си – каза Вилгот.

Прозвуча по-скоро като заповед, отколкото като покана – както си и беше. Франс напълни чашата на баща си и посегна към една празна за себе си. Когато я напълни до горе, ръката му вече не трепереше. Съсредоточавайки цялото си внимание върху усилието, той се обърна с двете чаши към баща си. Вилгот надигна своята, когато Франс отново седна.

– До дъно, момче.

Франс усети парене в гърлото си и по целия път надолу към стомаха, където течността заседна като топла бучка. Баща му се усмихна. Струйка алкохол потече по брадичката му.

– Къде е майка ти? – попита Вилгот тихо.

Франс се втренчи в стената.

– При баба и няма да се прибере до късно.

Гласът му прозвуча приглушено и някак непознато, сякаш принадлежеше на някой друг. Някой отвън.

– Чудесно. Така ние двамата можем да си поговорим на спокойствие. Хайде, налей си още.

Франс усещаше очите на баща си върху гърба си, докато отиваше да си напълни чашата. Този път не остави бутилката в шкафа, а се върна с нея. Вилгот се усмихна одобрително и подаде чашата си за още.

– Ти си добро момче, Франс.

Алкохолът отново прогори гърлото му, преди да се превърне в приятно усещане някъде в корема му. Контурите на всичко наоколо започнаха да се размиват. Момчето усещаше, че се носи в някаква гранична зона между реалност и сън.

Гласът на Вилгот омекна.

– Мога да спечеля хиляди талери от тази сделка през следващите няколко години. И ако германците увеличат търсенето на оръжия, може да са значително повече. Дори милиони. Обещаха да ме свържат с други компании, които имат нужда от услугите ни. Най-сетне и аз съм в играта… – Очите на Вилгот блестяха в полумрака. Той облиза устни. – Това ще бъде успешен бизнес и един ден ти ще го поемеш, Франс.

Той се протегна, за да постави ръката си върху крака на сина си.

– Ще дойде ден, когато всички във Фелбака ще се разтичат да се спасяват. След като германците завземат властта, ние ще имаме повече пари, отколкото тези идиоти някога са си мечтали. Така че пий едно с баща си и нека вдигнем тост за светлото бъдеще!

Вилгот вдигна чашата си и я чукна с тази на Франс, който отново я бе напълнил до ръба.

Усещането за благополучие продължи да се разлива в гърдите на Франс, когато отново каза „Наздраве!“ на баща си.

* * *

ЙОСТА ТЪКМО БЕ ЗАПОЧНАЛ нова игра на голф на компютъра си, когато чу стъпките на Мелберг в коридора. Бързо изключи играта и грабна някакъв доклад, като се помъчи да изглежда силно съсредоточен в четене. Стъпките на Мелберг приближиха, но в тях се долавяше нещо различно. И какво бе това чудновато ръмжене, което издаваше шефът му? Изпълнен с любопитство, Йоста отбутна назад от бюрото стола си, за да надникне в коридора. Първо видя Ернст, който подтичваше пред Мелберг с изплезен както обикновено дълъг език. После зърна странно изгърбена фигура, която мъчително пристъпваше напред. Хем приличаше на Мелберг, хем не.

– Какво си ме зяпнал, по дяволите?

Гласът определено принадлежеше на началника му.

– Какво ви се е случило? – попита Йоста.

Вече и Аника надничаше от кухнята, където се бе заловила да храни Мая.

Мелберг промърмори нещо неразбираемо.

– Какво казахте? – попита Аника. – Не ви чухме.

Мелберг я стрелна с ядосан поглед и заяви:

– Ходя на курс по салса. Да има нещо лошо в това?

Йоста и Аника се спогледаха слисани. После и двамата трябваше с усилие да запазят сериозни физиономии.

– Е, какво? – викна Мелберг. – Някой да иска да подхвърли духовита забележка? Защото в този участък не липсват възможности за намаляване на заплатите.

След тези думи той затръшна вратата на кабинета си.

Няколко секунди Аника и Йоста се взираха в затворената врата, после вече не можаха да се сдържат и избухнаха в смях, който чак ги докара до сълзи, макар да се стараеха да са тихи. Йоста се промъкна безшумно до кухнята и едва след като се увери, че вратата на Мелберг е все така затворена, прошепна на Аника:

– Възможно ли е да ходи на курс по салса? Наистина ли това каза?

– Опасявам се, че да – отвърна Аника, докато бършеше очи с ръкава на пуловера си.

Мая ги наблюдаваше с интерес, седнала до масата с чиния пред себе си.

– Но защо? Как е могло да му хрумне? – изумен рече Йоста, докато си представяше визуално подобна картина.

– Аз поне за пръв път чувам за това – отвърна Аника, като продължаваше да се смее. После поклати глава и отново започна да храни Мая.

– Видя ли го колко скован беше? Приличаше на онова създание от „Властелинът на пръстените“. Ам-Гъл. Нали така се казваше?

Йоста с голямо старание се зае да имитира походката на Мелберг и Аника трябваше да затисне уста с ръка, за да не прихне отново.

– Тялото на Мелберг трябва да изживява истински шок. Не е виждало раздвижване от... ами, надали изобщо е виждало.

– И аз мисля, че не е. За мен е загадка как е минал курса по физическа подготовка за полицията.

– Е, откъде да знаем, може пък да е бил голям спортист на млади години. – Аника помисли над думите си, после поклати глава. – Не ми се вярва. Мили боже, това беше гвоздеят на деня. Мелберг на курс по салса. Какво ли ще чуем още? – Тя се помъчи да натика лъжица с храна в устата на Мая, но детето упорито се съпротивляваше. – Това момиченце нищо не иска да хапне. Но ако не я накарам да изяде поне няколко лъжици, вече никога няма да ми я поверят.

Тя въздъхна и поднови опитите си. Ала устата на Мая оставаше непристъпна като Форт Нокс.

– Да се пробвам ли аз? – предложи Йоста и посегна към лъжицата.

Аника го изгледа изненадана.

– Ти? Ами хубаво, давай. Но не възлагай особени надежди.

Йоста не отговори, докато си разменяха местата с Аника и седна до Мая. Изсипа половината от огромното количество храна, което Аника бе накамарила в лъжицата и после я вдигна във въздуха.

– Бръм-бръм, ето го аероплана, иде! – Заразмахва плавно лъжицата като самолет, което му спечели пълното внимание на Мая. – Бръм-бръм, лети право към твоята... – Устата на Мая се отвори като по команда и самолетът, натоварен със спагети и кайма, подходи към кацане. – Мм... браво на теб – каза Йоста и гребна още малко от чинията. – Пуф-паф, пуф-паф, сега пък се задава влак. Пуф-паф, пуф-паф, право в тунела.

– Не мога да повярвам! – зяпна Аника. – Къде си се научил на това?

– А, нищо особено – скромно отвърна Йоста, но се усмихна гордо, когато лъжица номер три се превърна в състезателна кола и също улучи целта.

Аника седна върху кухненската маса и наблюдаваше как Йоста бавно опразваше чинията пред Мая, която безпрекословно поглъщаше всяка хапка.

– Знаеш ли какво, Йоста – заключи накрая Аника. – Понякога животът е извънредно несправедлив.

– Двамата мислили ли сте за осиновяване? – попита Йоста, без да я гледа. – По мое време не беше много разпространено. Но днес въобще не бих се поколебал. Имам чувството, че всяко второ дете е осиновено.

– Говорили сме по въпроса – отвърна Аника, като с пръст рисуваше по покривката кръгове. – Но така и не стигнахме доникъде. Опитваме се да запълним живота си с други неща извън деца, но...

– Не е прекалено късно – увери я Йоста. – Ако започнете сега, няма да отнеме дълго. И цветът на кожата на детето е без значение, така че изберете да е от страна, за която се чака най-малко. Има толкова деца, които се нуждаят от дом. Ако аз бях дете, бих благодарил на щастливата си звезда, че сте ме осиновили вие с Ленарт.

Аника преглътна мъчително и се втренчи в пръста си, движещ се по покривката. Думите на Йоста бяха събудили нещо у нея, нещо, което с Ленарт някак бяха съумели да потиснат през последните години. Може би се бояха. След всички спонтанни аборти и всички надежди, разбивани отново и отново. А може би имаха сили и кураж да го направят. Защото копнежа още го имаше и беше все така силен. Не бяха успели да потиснат желанието да държат дете в прегръдките си, да го дарят с обич.

– Е, аз да ида да свърша малко работа – рече Йоста и се изправи отново, без да я гледа. Погали Мая по главичката. – Поне хапна нещо, та Патрик да не се тревожи, че ще я уморим от глад, като ни я остави следващия път.

Тъкмо щеше да излезе от кухнята, когато Аника се обади тихо:

– Благодаря ти, Йоста.

Той кимна смутено. После изчезна в кабинета си и затвори вратата зад себе си. Седна пред компютъра, но се втренчи в екрана, без да го вижда. Пред погледа му беше Май-Брит. И момченцето, живяло само няколко дни. Толкова години бяха минали оттогава. Цяла вечност. Едва ли не цял човешки живот. Ала още чувстваше малката ръчичка, стиснала пръста му.

Йоста въздъхна и щракна с мишката върху играта на голф.

В продължение на три часа тя успяваше да избута от съзнанието си катастрофалното посещение при Брита. През това време написа пет страници от новата си книга. Тогава мислите за Брита превзеха ума й и тя се предаде – отказа се от опитите си да напише нещо повече.

Изпита остро чувство на срам, когато си тръгна от дома на Брита. Трудно й бе да се отърси от спомена за изражението на Херман, когато я видя да седи до кухненската маса със съпругата му, намираща се в състояние на колапс. Ерика разбираше реакцията му. Беше крайно нетактично от нейна страна да не разпознае сигналите. Ала в същото време не съжаляваше, че е посетила Брита. Бавно събираше нови парченца от пъзела, който представляваше миналото на майка й. Бяха разпръснати и неясни, но сега разполагаше с повече, отколкото всякога преди.

Имаше нещо твърде странно в цялата история. Никога до този момент не беше чувала имената Ерик, Брита и Франс. Ала тези хора явно бяха имали значение за майка й в някакъв период от живота й. И все пак като че никой не беше поддържал контакт с останалите през зрялата им възраст. Макар все още всичките да живееха в малкия град Фелбака, те сякаш населяваха паралелни светове. В образа на Елси, описван от Аксел и Брита, имаше изненадващо сходство, макар и той да бе далечен от този, който Ерика пазеше в съзнанието си за своята майка. Никога не я бе възприемала като сърдечна и внимателна, нито с другите качества, характеризиращи младата Елси. Не би могла да нарече майка си лош човек, но със сигурност беше резервирана и затворена. Сърдечността, притежавана навремето, някак бе изчезнала през годините дълго преди да се родят Ерика и Ана, и Ерика внезапно изпита парализираща тъга за всичко, от което бе лишена. За всичко, което нямаше вече как да си отвоюва. Майка й беше покойница, загина при автомобилна катастрофа преди четири години заедно с Торе, бащата на Ерика и Ана. Нямаше нищо, което Ерика би могла да съживи, никаква компенсация, за която да настоява или моли, никакви обвинения, които да отправи към майка си. Какво се бе случило с онази Елси, каквато я описваха приятелите й? Къде бе изчезнала милата, обичлива и нежна Елси?

Почукване на вратата прекъсна мислите на Ерика и тя стана, за да отвори.

– Ана, влизай.

Пусна я вътре и с острия поглед на по-голяма сестра мигом забеляза зачервените очи на Ана.

– Какво се е случило? – попита и прозвуча по-загрижена, отколкото бе възнамерявала.

Ана беше преживяла твърде много през последните години и Ерика така и не успя да се отърси от майчинската роля, която бе приела по отношение на сестра си още в детството им.

– Просто проблеми при опита да се съчетаят две отделни семейства – позасмя се невесело Ана. – Не че не мога да се справя, но би било чудесно да го обсъдя с теб.

– Разбира се, да поговорим – каза Ерика. – Ще ти налея кафе, а ако се разтършувам из шкафа, сигурно ще намеря и някоя почерпка за душевна утеха.

– Означава ли това, че като омъжена жена вече си се отказала от диетата? – попита Ана.

– Не ми споменавай – въздъхна Ерика и се отправи към кухнята. – Само седмица прекарах седнала зад бюро и скоро ще трябва да си купувам нови панталони. С тези се чувствам като кренвирш в найлонова обвивка.

– Много добре те разбирам – кимна Ана и се настани до масата. – След като се преместихме у Дан, май съм качила два-три килограма, а никак не помага и фак-тът, че Дан е способен да омете всичко пред себе си, без да напълнее и грам.

– Лесно е да го намрази човек заради това – заяви Ерика, докато подреждаше сладкиши в чиния. – Още ли яде канелени кифлички на закуска?

– Нима го е правил и по времето, когато двамата бяхте заедно? – попита Ана и поклати глава със смях. – Представи си колко ми е трудно да убедя децата в значението на здравословната закуска, когато той си топи канелени кифлички в горещо какао пред очите им.

– И Патрик си топи сандвичите с хайвер и сирене в горещо какао, което никак не е по-добро. Е, казвай какво става. Пак ли Белинда създава проблеми?

– Общо взето, това е същината на проблема, но всичко взе да става твърде неприятно, а днес с Дан се скарахме по този повод и... – Ана си взе кифличка с нещастен вид. – Всъщност вината не е на Белинда и тъкмо това се опитвах да обясня на Дан. Тя реагира на ситуация, която е нова за нея и не е възникнала по неин избор. И е права. Не по свое желание трябва да съжителства с мен и с две деца.

– Сигурно имаш право, и все пак е длъжна да се държи цивилизовано. И това е работа на Дан. Доктор Фил твърди, че втора майка или баща никога не бива да се опитват да възпитават дете на нейната възраст.

– Доктор Фил? – Ана се разсмя толкова силно, че се задави с троха и се разкашля. – Ерика, виждам, че е било крайно време да прекратиш отпуска си по майчинство. Доктор Фил, моля ти се.

– Ако искаш да знаеш, научих много от предаването на доктор Фил – отвърна Ерика малко обидено.

На никого не позволяваше да се шегува с нейния идол. Телевизионното предаване на доктор Фил беше центърът на дните й, а напоследък дори обмисляше да си определи обедна почивка, за да може да гледа доктор Фил.

– Все пак мисля, че той има право – неохотно призна Ана. – Имам чувството, че Дан или не приема нещата сериозно, или прави от мухата слон. От петък насам се измъчих да го увещавам да не се кара с Пернила на тема как се възпитават деца. Ала той взе да мърмори как нямал доверие на Пернила, че може да се справя с това. В процеса на разправията много се ядоса, а отгоре на всичко в този момент се появи Белинда и стана тя, каквато стана. Сега Белинда не желае да живее повече с нас и Дан я качи на автобуса за Мункедал.

– А как реагират Ема и Адриан на цялата ситуация?

Ерика си взе още една кифличка от чинията. Щеше да се върне към диетата си от следващата седмица. Твърдо. Просто й бяха нужни няколко дни да влезе в редовния си ритъм на писане и после...

– Дотук добре, да чукам на дърво. – Ана почука по кухненската маса. – Боготворят Дан и момичетата и смятат, че е върховно да имат големи сестри. Така че поне засега няма проблеми на този фронт.

– Ами Малин и Лизен? Те как го приемат? – Ерика говореше за по-малките сестри на Белинда, на единайсет и осем години.

– Също добре. Обичат да играят с Ема и Адриан, а мен поне ме понасят. Не, главно Белинда изпитва трудности. Но на нейната мъчна възраст това можеше да се очаква. – Ана въздъхна и също си взе втора кифличка. – Ами ти? Как са нещата тук? Книгата напредва ли?

– Върви добре, бих казала. В началото винаги е по-бавно, но имам много наличен материал, който да използвам, плюс, че съм си уредила няколко интервюта. Нещата започват да придобиват форма. Но...

Ерика се поколеба. Имаше дълбоко вкоренен инстинкт да брани сестра си във всяка ситуация и все пак реши, че Ана има право да знае какво ангажира вниманието й напоследък. Започна отначало и набързо разправи на сестра си за медала и за другите неща, открити в раклата на Елси, за дневниците и за факта, че е говорила с няколко души за миналото на майка им.

– Защо досега не ми каза за всичко това? – попита Ана.

Ерика се размърда с неудобство на стола си.

– Да де, знам, че трябваше, обаче... Има ли значение? Нали ти го казвам сега.

Ана като че се поколеба дали да спори по въпроса, но явно реши да се откаже.

– Искам да видя всичко – отсече категорично.

Ерика бързо се изправи, облекчена, че сестра й не се кани да се разкрещи, че не е била осведомена за откритията й.

– Разбира се. Ей сега ще донеса вещите.

Ерика изтича горе до кабинета си. Когато се върна, разположи предметите върху кухненската маса: дневниците, бебешката камизолка и медала.

Ана се втренчи в тях.

– Откъде, по дяволите, се е сдобила с това? – промърмори, като взе медала в дланта си и го заразглежда внимателно. – Ами тази дрешка? Чия е била? – Ана хвана изцапаната малка ризка. – Ръжда ли е това? – Тя се наведе да види по-отблизо петната, покриващи голяма част от тъканта.

– Според Патрик е кръв – каза Ерика, което накара Ана да подскочи на стола си.

– Кръв? Защо мама би държала окървавена камизолка в стар скрин на тавана? – Пусна ризката с гримаса и взе дневниците. – Тук да няма нещо неподходящо за деца? – попита, като размаха сините тетрадки. – Някакви секс истории, дето биха ме травмирали за цял живот, ако ги прочета?

– Не – засмя се Ерика. – Недей да се впрягаш. Няма никакви перверзии. Всъщност няма кой знае какво. Просто безцелни описания на ежедневието. Има обаче едно нещо, за което се чудя...

За пръв път Ерика формулира гласно мисълта, която от известно време витаеше на ръба на съзнанието й.

– Какво е то? – попита Ана, докато прелистваше дневниците.

– Питам се дали някъде няма още от тези. Спират през май 1944 година, когато четвъртата тетрадка е напълно изписана. И това е всичко. То се знае, на мама може да й е омръзнало да води дневник. Но в такъв случай би ли си направила труда да довърши четвъртата тетрадка? Просто ми се вижда малко странно.

– Значи мислиш, че може да има още? И какво друго биха ти казали освен онова, което вече си прочела? Няма изгледи мама да е водила особено интересен живот. Родена е и е отрасла тук, запознала се е с татко, родили сме се ние и... Какво повече може да има?

– Не говори така – отвърна Ерика.

Запита се колко би могла да сподели със сестра си. Не разполагаше с конкретни факти, но дали заради интуиция или нещо друго, беше убедена, че е открила ключ към нещо важно, което бе хвърлило сянка върху живота им – нейния и този на Ана. И най-вече камизолката и медалът трябва да бяха играли някаква роля в живота на майка им, макар и те двете да не бяха чували нищо за тях.

Пое дълбоко дъх и се зае да преразказва с подробности разговорите, които бе водила с Ерик, Аксел и Брита.

– И си отишла в дома на Аксел Франкел да си поискаш медала само няколко дни след като брат му е бил открит мъртъв? Боже мой, трябва да те е взел за истински лешояд – отбеляза Ана с жестока откровеност, на каквато са способни само по-малките сестри.

– Искаш ли да чуеш какво казаха те или не? – попита Ерика с негодувание, макар и отчасти да бе съгласна с Ана. Постъпката й не можеше да се нарече особено тактична.

Когато Ерика завърши разказа си, Ана остана вгледана в нея със смръщено лице.

– Звучи, сякаш са познавали съвършено различен човек. Какво каза Брита за медала? Знаеше ли защо мама би държала нацистки медал сред вещите си?

Ерика поклати глава.

– Нямах време да я попитам. Тя страда от Алцхаймер, изведнъж съзнанието й се обърка, а тогава съпругът й се прибра, много се ядоса и... – Ерика прочисти гърло. – И ме помоли да си вървя.

– Ерика! – извика Ана. – Да не ми казваш, че си отиш-ла да разпитваш умопомрачена старица, а мъжът й те е изхвърлил?! Е, мога да разбера реакцията му. Явно заниманията ти са те направили малко безцеремонна.

Ана поклати глава с изумление.

– Добре де, но не си ли поне мъничко любопитна? Защо мама е държала скрити тези неща? И защо хората, които са общували с нея, я описват като съвършено непознат за нас човек? Онази Елси, за която говорят, не е същата жена, край която израснахме. По някое време се е случило нещо... Брита тъкмо бе започнала да ми разказва, когато умът й се помрачи. Спомена нещо за стари кости и... О, не си спомням, но като че използваше метафора за нещо скрито и... Може и да си въобразявам, но има нещо странно тук и възнамерявам да стигна до дъното на тази история...

Телефонът иззвъня, Ерика млъкна по средата на изречението и стана, за да се обади.

– Ерика слуша. О, здравей, Карин. – Ерика се обърна към Ана и извъртя очи в гримаса. – Да, всичко е наред. Да, и аз се радвам, че най-после имам възможност да разговарям с теб. – Отново направи гримаса към Ана, която май не схващаше какво става. – Патрик ли? Не, в момента не е у дома. Отидоха с Мая до участъка да видят колегите му, а после не знам къде ще ходят. Разбирам. Аха. Да, сигурна съм, че на драго сърце ще излязат на разходка утре с теб и Луде. В десет часа. Пред аптеката. Добре, ще му предам. Той ще ти се обади, в случай че има други планове, но не вярвам да е така. Аха. Благодаря. Сигурна съм, че пак ще се чуем. Благодаря. На теб също.

– Какво значеше всичко това? – попита смаяна Ана. – Коя е Карин? И какво ще прави Патрик с нея утре пред аптеката?

Ерика седна до кухненската маса. След дълга пауза отговори:

– Карин е бившата съпруга на Патрик. Омъжена е за член на групата „Лефе“ и наскоро са се преместили във Фелбака. По една случайност и двамата с Патрик са в дълъг отпуск, за да се грижат за децата си, така че утре ще ходят заедно на разходка.

Ана изглеждаше така, сякаш всеки миг ще избухне в смях.

– Нима току-що уреди среща на Патрик с бившата му съпруга? Мили боже, не мога да повярвам. Той няма ли някакви бивши приятелки, на които да позвъниш и да попиташ дали не искат и те да се присъединят? Да не го оставяме да скучае бедничкият, докато е в отпуск по бащинство.

Ерика метна убийствен поглед към по-малката си сестра.

– В случай, че не си забелязала, тя беше тази, която ми позвъни. И какво толкова странно има в това впрочем? Те са разведени от години. И двамата са си вкъщи с децата си по едно и също време. Не, не го намирам за ненормално. И ни най-малко не ме ядосва.

– О, да бе – разсмя се Ана и се хвана за корема. – Чувам как ни най-малко не те ядосва... Носът ти пораства все повече с всяка секунда.

За момент Ерика се изкушаваше да метне кифличка по сестра си, но реши да се въздържи. Ана можеше да мисли каквото си ще, но тя не ревнуваше, и толкова.

– Какво ще кажеш да идем сега да поговорим с чистачката? – попита Мартин.

Патрик се поколеба, после извади мобилния си телефон.

– Трябва да проверя всичко ли е наред с Мая.

След като изслуша доклада на Аника, пъхна отново телефона в джоба си и кимна.

– Добре, всичко е нормално. Мая току-що е заспала в количката си. Имаш ли адреса? – обърна се назад към Паула.

– Да, имам го. – Паула разлисти бележника си и прочете адреса на глас. – Тя се казва Лайла Валтерс. Каза, че ще си бъде у дома цял ден. Знаеш ли къде се намира?

– Да, това е една от сградите близо до кръговото кръстовище в южния край на Фелбака – отвърна Патрик.

– Онези жълтите ли? – попита Мартин.

– Същите. Знаеш ли как да стигнеш дотам? Завий вдясно преди училището.

Отне им не повече от минута или две да открият точния адрес. И Лайла си беше у дома, както беше казала. Изглеждаше леко уплашена, когато отвори вратата, и прояви крайно нежелание да ги пусне вътре, така че останаха прави във входното й антре. Но всъщност нямаха чак толкова много въпроси към нея, така че не виждаха причина да се натрапват.

– Чистите в дома на братята Франкел, нали така?

Патрик говореше спокойно и едва ли не ласкаво в старанието си да направи присъствието им най-малко травмиращо.

– Да, но няма да си имам неприятности заради това, нали? – почти шепнешком отвърна Лайла.

Беше ниска жена и носеше удобна кафява дреха от мека тъкан, съвършено подходяща за ден, прекаран у дома. Косата й бе сивокафеникава и късо подстригана в прическа, която бе несъмнено практична, но не особено привлекателна. Тя запристъпва нервно от крак на крак, а ръцете й бяха скръстени пред гърдите. Зачака тревожно отговор на въпроса си. Патрик си каза, че се досеща какво я тревожи.

– Имате предвид заради това, че са ви плащали под масата за вършената работа? Уверявам ви, че този факт изобщо не ни интересува, нито възнамеряваме да съобщим за вас. Разследваме убийство и вниманието ни е насочено към други неща.

Той й отправи окуражителна усмивка, а Лайла му се отплати, като престана с нервното си пристъпване от крак на крак.

– Вярно е. Оставяха ми плик с парите на масичката в антрето през седмица. Бяхме се разбрали да ходя да чистя всяка сряда.

– Имахте ли собствен ключ?

Лайла поклати глава отрицателно.

– Не, винаги оставяха ключ под изтривалката и аз го връщах пак там, щом свършех работа.

– Защо не чистихте у тях цяло лято? – попита Паула.

Това беше въпросът, чийто отговор ги интересуваше най-много.

– Мислех, че ще продължа да им чистя и през лятото. Поне не бяхме обсъждали някаква промяна в графика. Но когато отидох там както обикновено, нямаше ключ. Чуках, но никой не отвори. Знаех, че по-възрастният брат Аксел ще отсъства през цялото лято. Така е всяка година, откакто им чистя. И като не заварих никого у дома, реших, че и малкият брат е заминал за лятото. Вярно, стори ми се доста невъзпитано от тяхна страна да не ми съобщят. Но сега разбирам защо...

Тя заби поглед в пода.

– И не видяхте нищо, което да ви се стори необичайно? – попита Мартин.

Лайла енергично разтърси глава в знак на отрицание.

– Не. Не, нищо не ми идва наум.

– Знаете ли кой ден беше, когато сте отишли там, но не сте могли да влезете? – продължи Патрик.

– Да, знам, защото беше рожденият ми ден. И си помислих, че е много жалко, дето няма да чистя точно тогава. Бях намислила да си купя подарък със спечелените пари.

Тя замълча, а Патрик я попита тактично:

– А коя беше датата? Кога е рожденият ви ден?

– О, колко съм глупава – каза тя. – Беше седемнайсети юни. Сигурна съм за това. Седемнайсети юни. Ходих там още два пъти да проверявам, но нямаше никой, нито ключ, оставен под изтривалката. Реших, че просто са забравили да ме предупредят, че няма да са у дома през лятото.

Тя сви рамене, за да покаже, че е свикнала с навика на хората да забравят да й казват разни неща.

– Благодарим ви, това беше много ценна информация за нас.

Патрик й протегна ръка и леко потръпна при вялото й ръкостискане. Изпита чувството, че някой е тикнал умряла риба в дланта му.

– Е, какво ще кажете? – попита Патрик, когато вече бяха в колата и пътуваха към участъка.

– Според мен можем да сме почти сигурни, че Ерик Франкел е убит между петнайсети и седемнайсети юни – каза Паула.

– Да, склонен съм да се съглася – кимна Патрик, докато вземаше острия завой малко прекалено бързо и се размина на косъм с боклукчийска кола.

Боклукчията Лейф размаха юмрук към него, а ужасеният Мартин се вкопчи в дръжката над вратата.

– Да не си получил шофьорската си книжка като коледен подарък? – обади се Паула от задната седалка, очевидно несмутена от опасното им преживяване.

– Какво говориш? Аз съм отличен шофьор – обиди се Патрик и погледна към Мартин за подкрепа.

– Да, бе – присмя се Мартин. – Опитах се да вкарам Патрик в програмата „Най-лошите шофьори в Швеция“, но явно са решили, че е свръхквалифициран. А ако беше станал един от участниците, нямаше да има конкуренция.

Паула се разсмя, а Патрик изсумтя, за да покаже, че е оскърбен.

– Не знам за какво говориш. Толкова пъти съм те возил. Някога да съм катастрофирал или да е имало какъвто и да било инцидент? Не, никога. Имам неопетнено шофьорско досие за всички тези години, така че казаното от теб е чиста клевета.

Той отново изсумтя и хвърли гневен поглед на Мартин, при което едва не се заби в задната броня на сааба пред тях и му се наложи рязко да удари спирачки.

– Аз приключих, господа съдебни заседатели – заяви Мартин и разпери ръце към Паула, която се превиваше от смях на задната седалка.

През останалата част от пътуването до участъка Патрик се цупеше. Но поне се съобразяваше с ограничението за скоростта.

Шел още изпитваше гняв след срещата с баща си. Франс винаги му действаше така. Не, всъщност не беше истина. В детството му преобладаващото чувство беше разочарование. Разочарование, примесено с обич, които с годините се бяха превърнали в твърда сърцевина от омраза и гняв. Даваше си сметка, че бе позволил тези чувства да ръководят всеки път избора, който бе правил, и в този смисъл на практика бе оставил баща му да направлява собствения му живот. Ала беше съвършено безсилен да промени нещата. Стигаше му да си помисли за чувството, което изпитваше, когато майка му го потътреше на едно от безчетните си посещения при Франс в затвора. Студеното сиво помещение за посетители. Абсолютно безлично, лишено от всякаква емоция. Неумелият опит на баща му да разговаря с него, като се преструва, че реално е част от живота му, а не просто го наблюдава от разстояние. Иззад решетките.

Години бяха минали, откакто баща му бе излежал пос-ледната си присъда, но това не означаваше, че е станал по-добър човек. Сега просто беше по-съобразителен. Избрал беше различен път. И като следствие от това Шел се насочи към пълната му противоположност. Пишеше за организациите, насочени срещу чужденците, с ярост и страст, които му бяха спечелили репутация, простираща се далеч отвъд границите на вестник „Бохусленинген“. Често вземаше самолета от Тролхетан до Стокхолм, за да участва в телевизионно предаване и да говори за деструктивните сили на неонацизма и как обществото най-добре да се справи с тях. За разлика от мнозина други, които в лигавия дух на времето искаха да поканят неонацистките организации в публичния форум за открита дискусия, Шел бе възприел твърдата линия. Към тях просто не биваше да има никаква поносимост. Налагаше се да бъдат сразявани и заклеймявани по всеки повод, да им се опонира във всякакъв контекст, буквално да им бъде показана вратата и да им се даде да разберат, че са нежелани чудовища.

Паркира пред дома на бившата си съпруга. Този път не си бе направил труда да се обади предварително. Понякога тя умишлено излизаше, преди да е дошъл. Ала този път се бе уверил, че си е вкъщи. Седял бе в колата си на известно разстояние, за да изчака да я зърне. След един час тя пристигна с колата си, която паркира отпред. Очевидно бе ходила да пазарува, защото извади от колата два плика от супермаркет. Шел я изчака да влезе вътре и измина стоте метра до къщата. Слезе и почука на вратата. Карина отвори и като видя кой стои на прага, на лицето й се появи уморено изражение.

– Ти си бил значи. Какво искаш? – попита рязко.

Шел усети как у него да се надига раздразнение. Защо тя не можеше да разбере сериозността на ситуацията? Да осъзнае, че е време да предприемат сурови мерки? В гърдите му гореше чувство за вина, което още повече засили яда му. Защо тя винаги трябваше да изглежда толкова... смазана? Все още. След десет години.

– Трябва да поговорим. За Пер.

Влезе решително покрай нея и започна да събува обувките си, преди да си окачи сакото. За момент Карина имаше вид, сякаш ще се възпротиви, но после вдигна рамене и влезе в кухнята. Застана с гръб, облегната на плота, със скръстени ръце, сякаш се подготвяше за схватка. Този танц вече го бяха изпълнявали много пъти.

– Сега пък какво има?

Тя разтърси коса и тъмните кичури на бретона надвиснаха над очите й, така че й се наложи да ги отметне. Толкова често беше виждал същия този жест. Беше едно от нещата, които го плениха у нея при запознанството им. През онези първи години, преди рутината на ежедневието и тъгата да вземат връх, преди любовта им да угасне и по тази причина той да поеме по друг път. Все още не знаеше дали е направил верния избор или не.

Шел придърпа един от кухненските столове и седна.

– Трябва да предприемем нещо. Длъжна си да проумееш, че това няма да се реши от само себе си. Щом хлапе се замеси с такава шайка…

Карина го прекъсна, като вдигна ръка.

– Никога не съм мислила, че ще се реши от само себе си. Просто имам различно мнение по въпроса какво трябва да се направи. И отпращането на Пер надалеч не е изход. Би трябвало и ти да го разбираш.

– Не си даваш сметка, че той трябва да се откъсне от тази среда.

Шел сърдито прокара ръка през косата си.

– Приемам, че с „тази среда“ подразбираш баща си. – Тонът на Карина беше наситен с презрение. – Мисля, че трябва да се погрижиш да решиш собствените си проблеми с баща ти, преди да намесваш Пер.

– Какви проблеми? – Шел се чу как повишава тон, затова се насили няколко пъти дълбоко да поеме дъх, преди да продължи. – Първо, не говоря само за баща си, когато казвам, че Пер трябва да се махне от тук. Мислиш, че не виждам какво става ли? Че не знам как държиш скрити бутилки във всеки шкаф и чекмедже? – Шел направи жест към кухненските шкафове. Карина се канеше да протестира, но той вдигна ръка и я спря. – И няма нищо за разрешаване помежду мен и Франс – процеди той през стиснати зъби. – Що се отнася до мен, предпочитам да нямам нищо общо с този човек, нито имам намерение да му позволя да упражнява влияние върху Пер. Но тъй като не можем да държим момчето под наблюдение всяка минута от деня, а ти не проявяваш особен интерес да се занимаваш с него, не виждам друго решение. Трябва да намерим училище, където да живее и където персоналът е обучен да се справя с такива проблеми.

– И как точно си мислиш, че ще се случи? – изкрещя Карина и бретонът й отново падна над очите. – Не пращат тийнейджъри в училища за проблемни младежи ей така, без причина. Първо трябва да са извършили нещо, но нищо чудно ти да се разхождаш наоколо и да потриваш ръце в очакване, та да можеш...

– Нахлуване с взлом – прекъсна я Шел. – Хванали са го да нахлува в нечия къща.

– Какви ги приказваш? Как така е нахлул в нечия къща?

– В началото на юни. Собственикът го заварил на местопрестъплението и ми се обади. Отидох и прибрах Пер. Влязъл през прозорец на мазето и бил заварен да събира вещи от къщата. Собственикът му цитирал наредба от закона. Заплашил да позвъни в полицията, ако не съобщи телефона на родителите си. Така че Пер му дал моя номер, не твоя. – Не можа да сдържи известно чувство на злорадство, когато видя колко разстроена и разочарована изглеждаше Карина.

– Дал му е твоя номер? Но защо?

Шел вдигна рамене.

– Кой знае? Сигурно защото бащата си е винаги баща.

– В чия къща е нахълтал?

На Карина, изглежда, още й бе трудно да приеме, че Пер бе поискал мъжът да се обади на Шел.

Той се поколеба няколко секунди, преди да отговори. После каза:

– Онзи старец, когото намериха мъртъв във Фелбака миналата седмица. Ерик Франкел. Неговата къща беше.

– Но защо?

Тя поклати глава.

– Тъкмо това се опитвам да ти кажа! Ерик Франкел беше експерт по Втората световна война. Имаше цял тон материали от онзи период и Пер вероятно е искал да впечатли приятелите си, като им покаже истински артефакти.

– Полицията знае ли за това?

– Още не – студено отвърна той. – Дали ще узнае зависи от...

– Нима би причинил това на собствения си син? Ще го издадеш, че е проникнал с взлом? – прошепна Карина, втренчена в него.

Внезапно Шел усети твърда буца в стомаха си. Представи си я как бе изглеждала при първата им среща. Беше на празненство във факултета по журналистика. Тя беше дошла с приятелка, която учеше там, но момичето бе изчезнало с гаджето си веднага след идването им, така че Карина се бе озовала самотна и пренебрегната, седнала на едно канапе. Той се влюби в нея в мига, щом я зърна. Беше с жълта рокля и жълта лента в косата, тъмна като сега, но без побелелите кичури, които ставаха все по-забележими. Имаше нещо у нея, което го караше да иска да я закриля, да се грижи за нея, да я обича. Помисли си за сватбата им. Роклята, която си беше купила, бе невероятно красива, но днес щеше да бъде сметната за реликва от осемдесетте с обемната пола и бухналите ръкави. Той поне бе на мнение, че тя изглеждаше истински ангел с нея. И после, когато за пръв път я видя да държи Пер. Изтощена, без грим, с грозен болничен халат. Ала докато гушкаше техния син в обятията си, с усмивка бе вдигнала поглед към него. И той имаше чувството, че за нея би могъл да се бори с дракони или да се сражава срещу цяла армия и да победи.

Сега, докато седяха в нейната кухня като враждуващи воини, и двамата уловиха в очите на другия мимолетен образ на онова, което бяха някога. За миг си припомниха времето, когато се смееха заедно, когато правеха любов, преди чувствата им да повехнат, да станат крехки и чупливи. И това бе направило Шел уязвим. Усети как буцата в стомаха му се втвърдява още повече.

Опита се да не мисли за това.

– Ако трябва, ще се погрижа полицията да получи тази информация – каза той. – Или ще вземем мерки да отделим Пер от тази среда, или ще оставя полицията да го свърши вместо нас.

– Мръсник такъв! – викна Карина, а гласът й бе задавен от сълзи и разочарование, натрупано от всички нарушени обещания.

Шел се изправи. Насили се да запази студено изражение, когато каза:

– Така стоят нещата. Имам предложение къде да изпратим Пер. Ще ти го пусна по мейла, за да го разгледаш. И при никакви обстоятелства той не бива да поддържа контакт с баща ми. Ясно ли е?

Карина не отговори, само сведе глава в знак, че капитулира. Много време беше минало, откакто имаше енергията да се бори с Шел. Предаде се в деня, когато той се отказа от нея, от живота им заедно.

Щом се озова в колата си, Шел измина няколкостотин метра и после паркира. Притисна чело върху волана и затвори очи. Сети се за Ерик Франкел. И за онова, което бе открил за него. Въпросът беше: какво да прави с информацията?

* * *

Грини, край Осло, 1943 г.

Най-лошото беше студът. Никога да успяваш да се стоплиш. Влагата, която изсмуква всичката топлина и те обвива като ледено, мокро одеяло. Аксел се сви на леглото. Дните бяха толкова дълги в единичната килия. Той обаче предпочиташе тъмнината пред дрезгавината на утрото. Побоите, разпитите, всички въпроси, с които го обсипваха като порой, който отказва да спре. Как би могъл да им даде отговор, когато той самият знаеше толкова малко? А и каквото и да знаеше, никога нямаше да им каже. По-скоро щяха да го убият.

Аксел прекара ръка по скалпа си. Там сега имаше само къса, груба четина. Веднага след влизането им вкарваха затворниците под душа и бръснеха главите им, а след това им даваха униформи от норвежката гвардия. Още когато го заловиха, Аксел разбра, че това е мястото, където ще го изпратят. В затвора на дванайсет километра извън Осло. Но нищо не можеше да го подготви за това, което представляваше животът тук – за бездънния ужас, който изпълваше всеки час от деня, за изтощението и болката.

– Храна.

Чу се тракане извън килията и младият пазач постави подноса пред решетката.

– Какъв ден е днес? – попита Аксел на норвежки.

С Ерик бяха прекарвали целите си летни ваканции при родителите на майка си в Норвегия и той владееше перфектно езика. Виждаше пазача всеки ден и винаги се опитваше да го заговори, защото жадуваше за човешки контакт. Но обикновено получаваше само кратък отговор. Точно както и днес.

– Сряда.

– Благодаря.

Аксел се насили да се усмихне. Момчето се обърна да си върви. От страх, че за пореден път ще бъде изоставен на самотата и студа, Аксел се опита да задържи пазача, като му подхвърли още един въпрос:

– Какво е времето навън?

Момчето спря. Колебаеше се. Огледа се, а след това се върна при килията на Аксел.

– Облачно е. И студено – каза.

Аксел бе поразен от това колко младо изглеждаше момчето. Трябва да беше на същата възраст като самия него, може би няколко години по-млад, но с оглед на това как се чувстваше тези дни, Аксел предположи, че самият той изглежда значително по-възрастен – както външно, така и вътрешно.

Момчето отново направи няколко крачки.

– Студено е за това време на годината, нали?

Гласът му се пречупи, от което безобидната му забележка прозвуча много странно. Някога бе гледал на такъв безсмислен разговор като на загуба на време. Но сега беше от жизнена важност да си припомня какъв е външният свят, който се превръщаше в блед спомен.

– Да, може да се каже. Но по това време на годината в Осло понякога става наистина студено.

– От тук ли си?

Аксел побърза да зададе въпроса си, преди охраната да реши да си тръгне.

Момчето се поколеба, не знаеше дали трябва да отговори. Отново се огледа, но наблизо не се виждаше никой.

– Тук сме едва от няколко години.

Аксел се осмели да зададе друг въпрос.

– А аз от колко време съм тук? Имам чувството, че от цяла вечност.

Засмя се, но се изненада от това колко рязко и непознато прозвуча смехът му. Отдавна не бе имал повод да се смее.

– Не знам дали е редно да...

Пазачът подръпна униформената си яка. Изглежда, не се чувстваше комфортно в строгите си дрехи. С течение на времето ще свикнеш, помисли си Аксел. Ще свикнеш и с облеклото, и с отношението към зат-ворниците. Такава е човешката природа.

– Какво значение има дали ще ми кажеш от колко време съм тук? – пророни Аксел.

Имаше нещо изключително смущаващо в това да живееш в такова безвремие. Без часовник, дати или дни от седмицата, около които да подредиш ежед-невието си.

– От два месеца. Но не съм много сигурен.

– Два месеца. И е сряда. Времето е облачно. Това ми стига.

Аксел се усмихна на момчето и получи предпазлива усмивка в отговор.

Когато пазачът се изгуби от погледа му, Аксел се отпусна на леглото си с подноса в скута. От храната имаше много да се желае. Една и съща помия всеки ден. Картофи като за прасета и отвратителни яхнии. Без съмнение това бе част от опита им да сломят затворниците. Аксел отвратено потопи лъжицата в сивата каша в купата, но гладът го принуди да я вдигне до устата си. Опита се да си представи, че яде говеждото задушено на майка си, но това само влоши нещата, тъй като мислите му се отклониха към неща, за които си бе забранил да си спомня: за дома и семейството си, за майка си и баща си, за Ерик. Изведнъж дори гладът не му стигаше, за да го накара да яде. Пусна лъжицата обратно в купата и облегна глава на грубата стена. Можеше да ги види всичките съвсем ясно: баща си с големия сив мустак, който той старателно сресваше всяка вечер преди лягане; майка си с дългата, свита в кок на тила коса и с очилата, кацнали на самия връх на носа й, която плетеше вечер на светлината на нощната лампа. И Ерик. Вероятно в стаята си, с нос, забит в някоя книга. Какво ли правят? Дали мислят за него точно сега? Как бяха реагирали родителите му на новината, че е бил задържан? И Ерик, който толкова често мълчи, пазейки мислите си за себе си. С блестящия си интелект можеше да анализира текстове и факти с впечатляваща скорост, но трудно показваше емоциите си. Понякога, от чиста проклетия, Аксел заклещваше Ерик в мечешка прегръдка, само и само за да почувства как тялото му се сковава от дискомфорта, причинен му от докосването. Но след миг Ерик се успокояваше, отпускаше се, предаваше се на близостта, преди да изръмжи „Пусни ме“, и да се измъкне от ръцете на брат си. Аксел го познаваше толкова добре. Много по-добре, отколкото Ерик би повярвал. Знаеше, че Ерик понякога се чувства излишен в семейството, че си мисли, че не може да се конкурира с брат си. И сега нещата вероятно само се бяха влошили. Аксел разбираше, че тревогата за него още повече ще омаловажи ролята на Ерик в семейст-вото. Ами ако умре тук, в затвора? Не посмя дори да си помисли какво би се случило тогава с брат му.

* * *

– ЗДРАВЕЙ, У ДОМА СМЕ!

Патрик затвори вратата и пусна Мая на пода в антрето. Тя мигом хукна напред, така че трябваше да я улови за якето, за да я спре.

– Почакай малко, сладурче. Първо да свалим обущенцата и якето и тогава ще идеш при мама. – Съблече я и я пусна да върви. – Ерика, у дома сме! – извика. Никакъв отговор, но когато се спря да се ослуша, от горния етаж се разнесе шум. Взе Мая на ръце и се качиха до кабинета на Ерика, където той отново остави момиченцето на пода.

– Здравей. Тук ли си била?

– Да, доста страници натраках днес. После дойде Ана и пихме кафе. – Ерика се усмихна на Мая и протегна ръце към дъщеря си. Мая се заклатушка напред и лепна влажна целувка върху устните на Ерика. – Здравей, съкровище. Какво правихте с татко днес? – Тя отърка носа си в този на Мая и момиченцето се заля във възторжен смях. Ескимоските целувки бяха техният специалитет. – Много време ви нямаше – каза Ерика, като пренасочи вниманието си към Патрик.

– Наложи се да се включа и да свърша малко работа – съобщи той ентусиазирано. – Новата полицайка изглежда чудесна, но не бяха обмислили всички аспек-ти, така че отидох с тях с колата до Фелбака да направим домашно посещение и по този начин стеснихме границите до два дни, през които може да е убит Ерик Франкел...

Той млъкна по средата на изречението, когато видя изражението на Ерика и си даде сметка, че е трябвало да обмисли по-добре какво ще й каже, преди да си отвори устата.

– И къде беше Мая, докато ти се „включи да свършиш малко работа“? – попита Ерика с ледена нотка в гласа.

Патрик се разшава неспокойно. Моментът беше извънредно подходящ да се включи противодимната аларма. Но де такъв късмет? Той пое дълбоко дъх и скочи право в дълбокото.

– Аника се грижи за нея известно време. В участъка.

Не разбираше защо прозвуча тъй зле, казано на глас. До този момент не му беше хрумнало, че идеята не е чак толкова разумна.

– Значи Аника се грижи за дъщеря ни в полицейското управление, докато ти си отсъствал по работа няколко часа? Правилно ли съм разбрала?

– Ъъ... да – отвърна Патрик, докато трескаво се чудеше какъв начин да измисли, че да обърне ситуацията в своя полза. – Чудесно си е прекарала. Изяла си е целия обяд, после Аника я разходила и тя заспала в количката.

– Сигурна съм, че Аника се е справила отлично като детегледачка. Не е в това въпросът. Разстройва ме фактът, че се разбрахме ти да гледаш Мая, докато аз работя. Не че очаквам да прекарваш с нея всяка минута до януари, естествено, от време на време ще ни трябват детегледачки. Но мисля, че е твърде рано да оставяш Мая при секретарката на управлението, за да тичаш на работа само след седмица отпуск по бащинство. Ти как мислиш?

Патрик се почуди за секунда дали въпросът на Ерика не бе чисто риторичен, но тя очевидно чакаше отговора му и той разбра, че случаят не е такъв.

– Е, сега, като поставяш нещата така... Добре, пос-тъпката ми беше глупава. Но те дори не бяха проверили дали Ерик не се е срещал с някоя жена и толкова се вживях, че... Добре, глупаво беше! – завърши той неумелото си извинение. Прекара ръка през косата си, с което я накара да щръкне право нагоре.

– Занапред никаква работа. Обещай ми. Само ти и Мая. Да видя жеста с палци за съгласие.

Той вирна двата си палеца, като се стараеше да изглежда възможно най-убедителен и достоен за доверие. Ерика като че имаше и нещо друго на ума си, но после само въздъхна дълбоко и стана от стола.

– Е, добре, сладурче, нямаш вид като да си пострадала. Да простим ли на татко и да идем да се погрижим за вечерята? – Мая кимна. – Татко може да ни сготви спагети карбонара, за да се реваншира за днес – допълни Ерика и тръгна надолу по стълбите, като крепеше Мая на хълбока си.

Мая закима още по-енергично. Татковата карбонара бе сред любимите й ястия.

– Е, стигна ли до някакви изводи? – попита Ерика по-късно, когато вече седеше до кухненската маса и гледаше как Патрик пържи бекон и кипва вода за спагети. Мая бе настанена пред телевизора да гледа анимационно филмче, та възрастните да имат малко мир и тишина.

– Най-вероятно е умрял между петнайсети и седемнайсети юни. – Патрик обърна бекона в тигана. – По дяволите! – Беше пръснала мазнина и опари ръката му. – Адски боли. Слава богу, че не пържа бекона гол.

– Знаеш ли какво, скъпи? Съгласна съм. Късмет имаш, че не пържиш бекона гол.

Ерика му смигна и отиде да го целуне по устата.

– Значи пак станах „скъпи“, а? Помилван ли съм вече?

Ерика се престори, че го обмисля за момент.

– Не бих казала, но скоро може и да бъдеш. Стига карбонарата ти да се получи добра.

– А как мина твоят ден? – попита Патрик и се обърна към печката да продължи с готвенето.

Внимателно извади парченцата бекон върху домакинска хартия, която да попие мазнината. Номерът за хубавата карбонара беше беконът да е хрупкав, нямаше нищо по-лошо от разкашкан бекон.

– Откъде да започна? – въздъхна Ерика.

Първо му разправи за посещението на Ана и за проб-лемите й като мащеха на тийнейджърка. После преразказа случилото се в къщата на Брита. Патрик остави шпатулата и се втренчи в нея изненадан.

– Отишла си в дома й да я разпитваш? А старицата страда от Алцхаймер? Нищо чудно, че съпругът й ти се е разкрещял. И аз така бих постъпил.

– О, много ти благодаря. Ана каза същото, така че се наслушах на критики по този повод – отвърна нацупено Ерика. – Та аз въобще не знаех за болестта й, като отидох там.

– И какво ти каза тя? – попита Патрик, докато слагаше спагетите във врящата вода.

– Даваш си сметка, че това е количество за една малка армия, нали? – подхвърли Ерика, като видя, че той изсипа почти две трети от пакета в тенджерата.

– Аз ли готвя вечерята или ти? – отвърна Патрик с насочена към нея шпатула. – Добре де, какво каза тя?

– Първо, изглежда, че на младини Брита и майка ми са прекарвали много време заедно. Били са тясно свързана групичка – те двете, Ерик Франкел и някой си Франс.

– Франс Рингхолм? – попита Патрик, докато разбъркваше спагетите.

– Да, мисля, че това беше фамилията му. Франс Ринг-холм. Защо? Знаеш ли кой е той?

Ерика го погледна любопитно, но Патрик само вдиг-на рамене.

– Научи ли още нещо от нея? Имала ли е контакт с Ерик или Франс? Или с Аксел, да речем?

– Според мен не – отговори Ерика. – Май повече не са поддържали отношения помежду си, но може и да греша. – Тя се намръщи. Явно преповтаряше разговора в ума си. – Имаше нещо... – продума колебливо. Патрик спря да бърка и я зачака да продължи. – Тя спомена нещо за Ерик и за „стари кости“. И как те трябвало да бъдат оставени в покой. И че Ерик казал... Не, тогава изпадна в умопомрачение и не разбрах нищо от думите й. Беше много объркана и не знам доколко може да се вярва на казаното от нея. Сигурно е било просто глупаво бръщолевене.

– Не непременно – възрази Патрик. – За втори път днес чувам тази фраза във връзка с Ерик Франкел. Стари кости... Какво може да значи, по дяволите?

Патрик стоеше замислен, а водата от спагетите прекипяваше.

Франс се бе подготвил внимателно преди събранието. Бордът се събираше веднъж месечно и винаги имаше много въпроси за обсъждане. Скоро предстоеше година на избори и за тях това беше най-голямото предизвикателство.

– Всички ли са тук?

Той мълчаливо огледа заседателната маса, около която бяха насядали другите петима членове на борда. Всичките бяха мъже. Равенството между половете още не беше стигнало до неонацистките организации. И вероятно това никога нямаше да стане.

Намираха се в Удевала, в наета под наем сутеренна стая на притежаваната от Бертолф Свенсон жилищна сграда. Помещението иначе се използваше като обща зала за живущите и в него още имаше следи от парти, устроено през уикенда от един наемател. Групата имаше достъп и до офис в същата сграда, но той беше малък и неподходящ за заседания на борда.

– Не са почистили както трябва тук. Ще си поговоря с тях после – промърмори Бертолф, ритна една празна кутийка от бира и тя се затъркаля по пода.

– Да се придържаме към дневния ред – призова строго Франс. Нямаха време за празни приказки. – Докъде сме с приготовленията? – обърна се той към Петер Линдгрен, най-младия член на борда.

Беше избран за координатор на кампанията въпреки енергичните протести на Франс. Той просто нямаше доверие на този човек. Едва миналото лято беше лежал в затвора заради побой над сомалиец на пазара в Гребестад и Франс не вярваше, че той е в състояние да постигне нужната степен на самоконтрол.

Сякаш за да потвърди съмненията на Франс, Петер избегна въпроса и вместо това каза:

– Чухте ли какво се е случило във Фелбака? – Засмя се. – Някой явно набързо е видял сметката на Франкел, този проклет изменник на расата.

– Тъй като приемам, че никой от нас няма нищо общо със станалото, предлагам да се върнем към текущите ни дела – отсече Франс и фиксира укорно Петер.

За момент двамата мъже проведоха безмълвна битка за власт.

Петер пръв отмести поглед.

– Напредваме. Привлякохме нови членове и имаме грижата всички ние, стари и нови, да сме готови за обиколки, при които да разпространяваме посланието си сред евентуален електорат на възможно най-обширна територия.

– Добре – кратко изрече Франс. – А какво става с регистрацията на партията? Направена ли е вече? Ами бюлетините?

– Всичко е под контрол. – Петер забарабани с пръс-ти по масата, очевидно подразнен, задето е разпитван като някой ученик. Не можа да се удържи да не захапе Франс. – Е, както схващам, не си успял да опазиш старото си приятелче. Кое му беше толкова важното на тоя старец, та реши, че си струва да го закриляш? Хората говорят по този повод, да знаеш. Поставят под въпрос лоялността ти.

Франс се изправи и се втренчи гневно в Петер. Вернер Хермансон, който седеше от другата страна на Франс, го хвана за рамото.

– Не го слушай, Франс. А ти, Петер, се успокой, по дяволите. Това е нелепо. Трябва да планираме дейността си, а не да си подхвърляме гадости един на друг. Хайде сега, стиснете си ръцете.

Вернер погледна първо Петер, а после и Франс. Ако не се броеше Франс, той бе най-дългогодишният член на „Приятели на Швеция“ и най-отдавна познаваше Франс. В тази ситуация беше повече загрижен за Петер, отколкото за Франс. Беше виждал на какво е способен Франс.

За момент цареше осезаемо напрежение. После Франс си седна на мястото.

– С риск да се повторя, отново ще приканя да се върнем към дневния ред. Някакви възражения? Има ли други странични теми, с които можем да си губим времето? Е? – Той се втренчи в членовете на борда, докато те отклониха погледи. После продължи: – Изглежда, че нещата си застават по местата. Да продължим ли в такъв случай по въпросите, които ще застъпим в партийната платформа? Слушах какво имат да кажат хората в града и ми се струва, че този път ще можем да си спечелим място в общинския съвет. На гражданите им е ясно колко лекомислено подхождат националното правителство и окръжната управа към делата с имигрантите. Виждат как службите им са отнемани от чужденци, как общинските финанси се изяждат от социални придобивки за хора, които не са шведи. Шири се недоволство по повод това как се решават нещата на местно ниво и тъкмо него трябва да използваме ние.

Мобилният телефон на Франс иззвъня пронизително от джоба на панталоните му.

– По дяволите. Простете, забравих да го изключа. Само секунда. – Извади телефона и погледна дисплея. Разпозна номера. Беше на домашния телефон на Аксел. Изключи мобилния си телефон, без да отговори. – Извинете. Добре, докъде бяхме стигнали? А, да. Имаме фантастичната възможност да се възползваме от невежеството, което този град демонстрира по отношение на проблема с бежанците.

Франс продължи да говори, а всички около масата го слушаха внимателно. Ала неговите собствени мисли препускаха в съвсем различна посока.

Решението да избяга от часа по математика беше лесно. Ако съществуваше един предмет, на който дори не си правеше труда да присъства, това беше математиката. Имаше нещо в цифрите и всички сложнотии, свързани с тях, което караше кожата му да настръхва. Просто нищо не можеше да схване. Мозъкът му се превръщаше на пюре, щом се опиташе да събира или изважда. И за какво изобщо му беше нужна аритметиката? Нямаше да стане финансист или нещо също толкова скучно от този род, така че само би си губил времето да седи и да се поти.

Пер запали нова цигара и огледа училищния двор. Другите бяха отишли в „Хедемир“ да се опитат да задигнат нещо. Но на него не му се ходеше с тях. Снощи бе останал у Томас и бяха играли на „Томб Рейдър“ до пет сутринта. Майка му постоянно звънеше на мобилния му телефон, докато накрая той не го изключи. Би предпочел да си остане в леглото, но майката на Томас го изхвърли навън, когато тръгна на работа, така че бяха дошли в училище поради липса на по-добра идея.

Само че вече се чувстваше силно отегчен. Може би все пак трябваше да тръгне с другите от бандата. Стана от пейката, за да се потътри след тях, но после седна отново, когато видя Матиас да излиза от училището, сподирян от онова тъпо маце, подир което всички тичаха по някаква причина. Така и не разбра защо намираха Мия толкова секси. Той самият не си падаше по невинни руси девойчета като излезли от приказките.

Наостри уши да чуе какво си говорят. Повече приказваше Матиас и явно бе нещо интересно, защото Мия поглъщаше всяка негова дума и го гледаше с онези нейни бебешко сини очи зад всичкия грим. Когато се приближиха, Пер започна да дочува откъслечни фрази от разговора им. Седеше абсолютно неподвижен. Матиас бе толкова съсредоточен върху целта си – да проникне под гащичките на Мия, – че дори не забеляза Пер.

– Трябваше да видиш как пребледня Адам, като го зърна. Но аз мигом се ориентирах какво трябва да се направи и казах на Адам да се изтеглим оттам, за да не унищожим някакви веществени доказателства.

– Еха! – възкликна Мия с възхищение.

Пер се изсмя наум. Господи, Матиас наистина даваше всичко от себе си, та да се добере до секс с нея.

Продължи да слуша.

– И най-страхотното беше, че никой друг не се беше осмелил да иде там. И други говореха на тази тема, но ние бяхме наясно, че е едно да се приказва за нещо, а друго е да се направи.

Пер беше чул достатъчно. Скочи от пейката и изтича към Матиас. Преди Матиас да се усети какво става, Пер му скочи изотзад и го събори на земята. Седна на гърба му и заизвива ръката му, докато Матиас изкрещя от болка, а после го сграбчи за косата. Жалката причес-ка на сърфист бе създадена само като за скубане. И Пер съвършено умишлено повдигна главата на Матиас и я блъсна в асфалта. Въобще не обърна внимание на Мия, която пищеше на няколко метра от тях, а после хукна към училището за помощ. Вместо това с озъбена гримаса повторно засили главата на Матиас към твърдата настилка.

– Какви глупости ръсиш наоколо?! Ти си един жалък мърляч и не си мисли, че ще те оставя да вършиш това, проклет малък лигльо!

Пер беше толкова побеснял, че пред очите му всичко причерня и останалият свят изчезна. Усещаше единствено как държи косата на Матиас и тласъка, минаващ през пръстите му при всяко удряне на главата на момчето в асфалта. Единственото, което виждаше, бе кръвта, която започна да оцветява черната повърхност под лицето на Матиас. Изпълни го невероятно задоволство, когато видя тези червени петна. Усещаше го дълбоко в гърдите си, вкусваше го, наслаждаваше му се. Почувства спокойствие, неизпитвано никога преди. Не се опитваше да се бори с яростта си, а я оставяше да го изпълва, предаваше й се ненаситно, опияняваше се от усещането за нещо примитивно, изтикало настрани всичко друго, всичко, което беше усложнено, тъжно, незначително. Не искаше да спира, не можеше. Продължаваше да крещи и удря, продължаваше да вижда лепкавата червена мокрота всеки път, щом повдигнеше главата на Матиас, докато не почувства как някой го сграбчва отзад и го издърпва.

– Какво вършиш, дявол го взел?

Пер се извърна, искрено изненадан да види пред себе си гневното лице на учителя по математика. Зърна по фасадата на училището лица да надничат от всеки прозорец и малката тълпа от любопитни зяпачи, събрали се в двора. Погледна без всякаква емоция безжизнено отпуснатото тяло на Матиас и без съп-ротива се остави да бъде завлечен на няколко метра встрани от жертвата си.

– Боже господи, да не си се побъркал?

Лицето на учителя бе само на сантиметри от неговото. Той крещеше силно, но Пер само се извърна, без да чувства нищо.

За миг бе имал най-фантастичното усещане на света. А сега го изпълваше единствено празнота.

Стоя в антрето дълго време, загледан в снимките по стената. Толкова много щастливи моменти. Толкова много обич. Черно-белите снимки от сватбата им с Брита, когато и двамата изглеждаха далеч по-строго официални, отколкото се бяха чувствали. Брита държи Ана-Грета за снимка, която той им беше направил. Ако си спомняше правилно, веднага след това бе оставил фотоапарата, за да вземе за пръв път дъщеря си на ръце. Брита притеснено му бе напомнила да поддържа главичката на бебето, но той като че инстинктивно знаеше как да я прегърне. Винаги бе имал активна роля в отглеждането на децата им, до много по-голяма степен, отколкото се очакваше от съпруг по онова време. Неведнъж тъща му го беше мъмрила, че не е мъжка работа да се сменят пелени и да се къпят бебета. Но той не можеше да стои настрани. Бе го чувствал толкова естествено, а и не мислеше, че е справедливо Брита да поема целия товар по отглеждането на трите им породени момиченца. Всъщност беше искал да имат и още деца, но след третото раждане, което беше десет пъти по-трудно от първите две, взети заедно, лекарят го бе отвел встрани и му беше казал, че тялото на Брита вероятно няма да понесе още една бременност. Брита беше плакала. Сведе глава, без да го гледа, и с рукнали по бузите й сълзи му се беше извинила, че няма да може да го дари със син. Той се втренчи в нея с изненада. На Херман никога не му бе хрумвало да иска нещо различно от онова, което бе получил. Заобиколен от жена си и трите им дъщери, се бе чувствал по-богат, отколкото някога беше мечтал. Беше му нужно време да я убеди в това, но когато Брита се увери, че е искрен, спря да плаче и отдадоха цялото си внимание и грижи на момичетата, които бяха създали.

Сега имаше толкова много потомци за обичане. Момичетата имаха свои деца, които Брита и Херман обожаваха, и той отново демонстрираше умението си да сменя пелени, когато отиваха да помагат на дъщерите си. В наше време никак не им бе лесно да се справят с всичко едновременно – работа, дом и семейство. Ала той и Брита бяха щастливи и благодарни, че има място за тях, че има на кого да помагат, кого да обичат. А сега вече дори няколко от внуците им имаха свои деца. Без съмнение, пръстите му бяха по-сковани вече, но при новите модели памперси отново би могъл да ги сменя от време на време. Поклати глава. Къде бяха излетели всички тези години?

Качи се горе в спалнята и седна на ръба на леглото. Брита бе потънала в следобедната си дрямка. Беше й лош ден. На няколко пъти не го беше разпознала и си бе мислила, че е отново в дома на родителите си. Питала бе за майка си. После и за баща си, а в гласа й ясно се долавяше страх. Той бе милвал косата й, уверявал я бе отново и отново, че баща й е покойник от дълги години. Че не би могъл повече да й причини зло.

Погали ръката й, лежаща върху плетената на една кука завивка. Кожата й беше сбръчкана, със същите старчески петна, каквито и той самият имаше по ръцете си. Ала пръстите й все още бяха дълги и изящни. Усмихна се на себе си, като видя розовия лак по нок-тите. Тя открай време си беше малко суетна; все още беше такава. Но той никога не бе недоволствал срещу това. Тя бе неговата красива съпруга и през всичките им петдесет и пет години брак Херман не беше отделял нито мисъл, нито поглед за друга жена.

Клепачите й потрепнаха. Сънуваше нещо. Искаше му се да може да проникне в сънищата й. Да живее в тях заедно с нея, да се преструват, че всичко е каквото беше някога.

Днес в объркването си тя бе заговорила за онова, което се бяха разбрали да не споменават никога повече. Ала мозъкът й се разпадаше и рушеше, късаха се бентовете, които бяха изградили с годините около тайната си. Споделяли я бяха толкова дълго, че тя някак се бе изгубила в тъканта на живота им и бе станала невидима. Той си беше позволил да се успокои, да заб-рави за нея.

Посещението на Ерик при Брита не беше добра идея. Ама никак. Тъкмо това бе създало цепнатината в стената на бента, която сега ставаше по-голяма. Ако не можеше да бъде запушена, щеше да настане потоп, който да повлече всички им и да ги удави.

Ала поне за него нямаше защо да се безпокоят повече. И той продължи да гали ръката й.

– О, вярно, забравих да ти кажа. Карин се обади. Имате среща за разходка в десет часа. Пред аптеката.

Патрик застина на средата на крачката си.

– С Карин? Днес? След... – Той погледна часовника си. – Половин час?

– Съжалявам – подхвърли Ерика, макар тонът й да показваше, че ни най-малко не съжалява. После омекна. – Мислех да отскоча до библиотеката за някои проучвания, така че ако се приготвите с Мая до двайсет минути, ще ви закарам.

– А ти... – Патрик се поколеба. – Ти не възразяваш ли?

Ерика се приближи до него и го целуна.

– В сравнение с използването на полицейския участък като забавачка за дъщеря ни, среща за разходка с бившата ти жена си е направо нищо.

– Ха-ха, много смешно – намусено отбеляза Патрик, макар да знаеше, че Ерика има право. Вчерашната му постъпка беше доста глупава.

– Ама не стой така! Върви да се обличаш! Определено ще възразя, ако идеш на среща с бившата си жена в този вид.

Ерика се разсмя, като изгледа мъжа си, който бе застанал в спалнята само по бельо и чорапи.

– Значи не изглеждам достатъчно мъжествен така, а? – рече Патрик и се опита да заеме поза на културист.

Ерика се засмя толкова силно, че й се наложи да приседне на леглото.

– О, господи, престани.

– Какво? – рече Патрик, като се престори на обиден. – Аз съм толкова отблъскващо мускулест, че съм възприел настоящия си вид само за да приспивам вниманието на мошениците и да им създавам фалшиво чувство за сигурност.

Той потупа корема си, който се разтресе малко повече, отколкото ако бе докоснал само мускул. Бракът не бе допринесъл особено много за стягането на талията му.

– Стига! – викна Ерика. – Никога повече няма да съм способна да правя секс с теб, ако не престанеш.

Патрик реагира, като се хвърли върху нея на леглото с най-изразителния си зверски рев и започна да я гъделичка.

– Вземи си думите обратно! Вземаш ли си ги? А?

– Да, да, вземам си ги обратно! Спри вече!

– Мама! Татко!

Мая стоеше на прага и ръкопляскаше, възхитена от шоуто. Бе дошла от стаята си, привлечена от интересните звуци, носещи се от спалнята на родителите й.

– Ела тук татко да погъделичка и теб – рече Патрик и вдигна Мая върху леглото.

В следващата секунда майка и дъщеря се заливаха от смях. Накрая и тримата лежаха на леглото изтощени и сгушени един в друг, докато Ерика рязко се изправи до седнало положение.

– Двамата трябва да побързате. Ще облека Мая, докато ти се приведеш в приличен вид.

Двайсет минути по-късно Ерика спря пред общинската сграда, която помещаваше аптеката и библиотеката. Изпитваше мъничко любопитство. За пръв път щеше да види Карин, макар, естествено, да бе чувала много за нея. Но истината беше, че Патрик ставаше много лаконичен, щом се отвореше дума за първия му брак.

Тя паркира колата, помогна на Патрик да извади количката от багажника и тръгна с него да се запознае с Карин. Ерика пое дълбоко дъх и протегна ръка.

– Здравей, аз съм Ерика – каза. – Вчера говорихме по телефона.

– Много ми е приятно да се запознаем! – каза Карин и за своя изненада Ерика установи, че е харесала от пръв поглед жената, застанала пред нея.

С крайчеца на окото си забеляза колко неловко се чувстваше Патрик, който се поклащаше напред-назад, и самата тя взе да се забавлява от ситуацията. Всъщност беше доста смешно.

С интерес огледа бившата съпруга и бързо забеляза, че Карин е по-слаба от нея и малко по-ниска. Тъмната й коса бе прибрана в простичка конска опашка. Имаше фини черти, не носеше грим и изглеждаше твърде... уморена. Без съмнение поради грижите по едва проходило дете, каза си Ерика, като си даде сметка, че и тя самата не би издържала на по-внимателен оглед по времето, когато още не бяха приучили Мая да спи през нощта.

Побъбриха известно време, после Ерика се сбогува и се отправи към библиотеката. Изпитваше облекчение, след като най-сетне бе придобила представа за външността на жената, която бе играла толкова важна част в живота на Патрик в продължение на осем години. Преди не беше виждала нейна снимка. Но предвид обстоятелствата, които бяха довели до раздялата им, беше разбираемо, че Патрик не би искал да пази фотографски доказателства за съжителството им.

В библиотеката бе спокойно както винаги. Тя бе прекарала много часове тук, в библиотеките имаше нещо, което пораждаше у нея чувство на дълбоко удовлетворение.

– Здравей, Кристиан!

Библиотекарят вдигна поглед и се усмихна, като видя Ерика.

– Здравей, Ерика. Радвам се да те видя отново. С какво мога да ти услужа днес? Акцентът му от провинция Смоланд звучеше много приятно. Ерика се почуди защо хората от Смоланд изглеждат толкова мили, щом си отворят устата. В случая с Кристиан първото впечатление се оказваше вярно. Той неизменно бе сърдечен и готов да помогне, а също и много добър в работата си. В не един случай бе съдействал на Ерика да намери информация, за която тя имаше много слаба надежда да открие.

– Искаш ли да узнаеш повече за същия случай, който проучваше миналия път? – попита той и я погледна с надежда.

Въпросите на Ерика, свързани с проучването, винаги бяха желано разсейване от твърде монотонните задачи на службата му, състоящи се главно в издирване на информация за риби, платноходки и фауната на Бохуслен.

– Не, не днес – отвърна тя и седна на стола срещу него пред информационното гише. – Днес ми трябват факти за местни хора, от Фелбака. И за някои събития.

– Хора и събития. Би ли могла да си по-конкретна?

– Ще се опитам. – Ерика бързо му изрецитира няколко имена. – Брита Йохансон, Франс Рингхолм, Аксел Франкел, Елси Фалк или по-скоро Мострьом и... – Тя се поколеба няколко минути, преди да добави: – Ерик Франкел.

Кристиан трепна.

– Не е ли това човекът, който бе открит убит?

– Същият – потвърди Ерика.

– А Елси? Тя не е ли...?

– Майка ми, да. Трябва ми информация за всички тези хора от времето около Втората световна война. Всъщност да ограничим търсенето до годините на войната.

– С други думи, от 1939-а до 1945-а.

Ерика кимна и с очакване загледа как Кристиан вкарва заявката в компютъра си.

– А как върви твоят проект, между другото?

По лицето на библиотекаря сякаш пробяга сянка. После изчезна и той отговори на въпроса й:

– Преполових работата. Благодаря, че попита. Стигнах дотук главно благодарение на съвета, който ми даде.

– О, нищо особено – смути се Ерика. – Само ми кажи, ако ти трябват още насоки по отношение на писането или ако искаш да погледна ръкописа ти. Впрочем, избра ли вече работно заглавие?

– „Русалката“ – отвърна Кристиан, без да среща пог-леда й. – Ще се казва „Русалката“.

– Какво хубаво заглавие. Как ти хрумна? – попита Ерика, но Кристиан рязко поклати глава, за да покаже, че не иска да го обсъжда повече.

Тя го изгледа учудена. Това бе крайно неприсъщо за него. Запита се дали не го е обидила някак, но не й идваше наум с какво.

– Ето някои статии, които може да те заинтересуват – каза Кристиан. – Да ти ги принтирам ли?

– Да, ако обичаш – отвърна Ерика леко стъписана.

Но когато се върна след няколко минути с купче листове от принтера, Кристиан пак изглеждаше същият както винаги.

– Това ще те ангажира за известно време. Само ми кажи, ако има още нещо, с което мога да ти помогна.

Ерика му благодари и си тръгна от библиотеката. Имаше късмет. Кафенето на отсрещната страна на улицата беше отворено и тя си взе кафе, преди да седне и да започне да чете. Но онова, което откри, беше толкова интересно, че чашата й остана недокосната и кафето изстина.

– Добре, какво открихме дотук?

Мелберг протегна крака с гримаса. Изненадан беше, че схващането и болките, причинени от раздвижването, можеха да траят тъй дълго. При тази скорост щяха да преминат тъкмо преди следващото изтезание над тялото му на курса по салса в петък. Но колкото и да бе странно, тази идея не го плашеше, както бе очаквал. Имаше нещо в комбинацията от завладяващата музика, близостта на тялото на Рита и факта, че след танците миналата седмица краката му бяха започнали да откриват правилните стъпки. Не, не възнамеряваше скоро да се отказва. Ако имаше някой с потенциал да се превърне в краля на салсата в Танумсхеде, това беше той.

– Прощавай, какво каза? – стреснато попита Мелберг.

Съвсем бе пропуснал репликата на Паула, потънал в мечтите си за латиноритми.

– Както обобщи Паула, успяхме да стесним времевата рамка, когато може да е убит Ерик Франкел – поясни Йоста. – Бил е със своята... приятелка, или както там се наричат хората в тази възрастова група, на петнайсети юни. Сложил е край на връзката им, бил е откровено пиян, което според нея било извънредно необичайно.

– А чистачката отишла в къщата на седемнайсети юни, но не могла да влезе – добави Мартин. – Това не означава непременно, че е бил мъртъв вече, но все пак е доста ясна индикация, че може и да е бил. Никога преди не й се било случвало да не може да влезе в къщата. Ако братята не били у дома, винаги й оставяли ключ.

– Добре, хубаво, за момента ще приемем, че Ерик е умрял между петнайсети и седемнайсети юни. Питайте брат му дали е бил вкъщи, или вече е бил заминал за Париж. – Мелберг се наведе да почеше Ернст зад ушите. Кучето лежеше под кухненската маса, настанено както обикновено върху обувките му.

– Но мислите ли наистина, че Аксел Франкел би могъл да има нещо общо с...?

Паула млъкна по средата на изречението, като видя сърдитото изражение на Мелберг.

– За момента не мисля нищо. Но и ти като мен знаеш, че повечето убийства се извършват от член на семейството. Така че нека поразтърсим брата. Разбрано?

Тя кимна. Един път и Мелберг да е прав. Тя не биваше да позволява фактът, че Аксел Франкел й бе станал толкова симпатичен, да възпрепятства работата, която бе длъжна да върши.

– Ами момчетата, които са влезли в къщата? От тях получихме ли някакви насоки за разследване? – Мелберг огледа колегите си, насядали около масата. Всички се обърнаха към Йоста. Той се размърда нервно на стола си.

– Ъъ... ами... да и не. Взех отпечатъци от обувките и пръстите на едното момче, Адам, но нямах време да... разговарям с другото.

Мелберг се ококори.

– Разполагаше с няколко дни да се погрижиш за тази проста задача и... цитирам, не си имал време за нея? Правилно ли съм разбрал?

Йоста кимна с угнетен вид.

– Ъъ, да... правилно. Но ще се заема с това днес. – Спечели си нов остър поглед от Мелберг. – Веднага, незабавно – допълни Йоста, забил поглед надолу.

– Ами припкай тогава – отсече Мелберг и насочи вниманието си към Мартин и Паула.

– Нещо друго? Как вървят нещата с онзи Рингхолм? Има ли нещо там? Аз лично мисля, че това е по-обещаваща следа и трябва да обърнем нагоре с краката тая група „Приятели на Швеция“, или както там се наричат.

– Разговаряхме с Франс в апартамента му, но не научихме нещо повече, за да продължим в тази посока. Според него имало някои елементи в организацията, които изпращали заплашителни писма на Франкел, но той се опитал да се намеси и да защити Ерик заради някогашното им приятелство.

– Ами тези „елементи“? – Мелберг изобрази с пръсти кавички във въздуха. – С тях разговаряхме ли?

– Не още – отвърна спокойно Мартин. – Но са в дневния ред за днес.

– Добре, добре – рече Мелберг и се опита да отмести Ернст от себе си, защото стъпалата му започваха да изтръпват.

Единственият резултат бе, че Ернст издаде звучна пръдня и се настани още по-удобно върху краката на временния си стопанин.

– Хубаво, тогава остава само още едно нещо за обсъждане. И то е фактът, че това управление не е детска забавачка! Ясно ли е?!

Той се втренчи в Аника, която мълчаливо водеше бележки по време на срещата. Тя отвърна на погледа му над рамките на очилата си за четене. След дълга пауза Мелберг се поразшава разколебан, като се чудеше дали не е прекалил със суровия тон.

Тогава тя каза:

– Върших си работата, макар и да погледах Мая за известно време вчера, така че няма какво да се тревожиш по този въпрос, Бертил.

Проведе се безмълвна борба за надмощие, като Аника спокойно посрещаше взора на Мелберг. Накрая той отмести поглед и измърмори:

– Хубаво де, ти си знаеш най-добре...

– Освен това благодарение на обстоятелството, че Патрик се отби, си дадохме сметка, че сме забравили да проверим банковите сметки на Ерик – допълни Паула и смигна на Аника, за да й засвидетелства подкрепа.

– Сигурен съм, че щяхме да се сетим рано или късно... но се получи рано вместо късно – вметна Йоста и погледна Аника, преди да сведе очи и да се върне към изучаване на повърхността на масата.

– Добре, но аз мислех, че той е в отпуск по бащинство – рече нацупено Мелберг, вече наясно, че е изгубил битката. – Но така да е, поне вече имаме нещо, над което да работим.

Всички се изправиха и поставиха чашите си за кафе в миялната.

В този момент телефонът иззвъня.

* * *

Фелбака, 1944 г.

– Предположих, че ще те открия тук.

Елси седна до Ерик, който се бе сгушил на завет до една скала на хълма.

– Това е мястото, където има най-голям шанс да те оставят на спокойствие, – отвърна Ерик сърдито, но после изражението му омекна и той затвори книгата, която държеше в скута си. – Съжалявам, не исках да излея лошото си настроение върху теб.

– Аксел ли е причината? – попита внимателно Елси. – Как са нещата у дома?

– Все едно вече е мъртъв – каза Ерик, загледан във водата, която се плискаше неспокойно на входа на пристанището на Фелбака. – Поне майка ми се държи така, сякаш е умрял. А баща ми само върви и мърмори и отказва дори да говорим за това.

– Ами ти? Как се чувстваш?

Елси внимателно изучаваше с поглед приятеля си. Познаваше го толкова добре, по-добре, отколкото той си мислеше. Бяха прекарали толкова много време в игри – тя и Ерик, Брита и Франс. Не им бяха останали много игри сега, когато вече бяха пораснали. Но в този момент тя не виждаше разлика между четиринайсетгодишния Ерик и петгодишното момче, което дори и в къси панталонки приличаше на старец в детско тяло. Сякаш Ерик беше роден стар и постепенно се превръщаше в истинското си „аз“. Като че тялото на детето, на момчето и сега на младежа бяха етапи, през които той трябваше да мине, преди да се побере в кожата, която му отиваше.

– Не знам аз как се чувствам – рече Ерик рязко и извърна глава.

Но не беше достатъчно бърз и Елси видя сълзите, напиращи в очите му.

– Напротив, знаеш… – подзе тя, взирайки се в профила му. – Кажи ми.

– Чувствам се толкова… разкъсан. Част от мен е уплашена и тъжна заради това, което се е случило и все още се случва с Аксел. Дори самата мисъл, че той може да умре…

Ерик се опита да намери точните думи, но не успя. Обаче Елси го разбра. Не каза нищо, изчака го да продължи.

– Обаче има и друга част от мен, която се чувства много... ядосана. – Гласът му беше дълбок и подсказваше как ще звучи гласът на възрастния Ерик. – Ядосан съм, защото сега съм още по-невидим, отколкото бях преди. Аз не съществувам. Докато Аксел беше у дома, върху мен като че ли се отразяваше част от светлината, която той излъчваше. Малък лъч, от време на време. Само отблясък от внимание, който попадаше върху мен. И това беше достатъчно. Никога не съм искал повече. Аксел заслужава да бъде в центъра на вниманието. Той винаги е бил по-добър от мен. Аз никога не бих посмял да направя това, което той правеше. Не съм смел. Не привличам вниманието. И нямам способността на Аксел да карам хората около мен да се чувстват добре. Защото смятам, че това е тайната му… че той винаги кара и околните да се чувстват добре. Аз нямам този талант. Правя хората нервни и неспокойни и те не знаят как да се държат с мен. Знам прекалено много, не се смея достатъчно… Аз…

Ерик се видя принуден да спре и да си поеме дъх след вероятно най-дългата непрекъсната реч, която някога бе държал.

Елси не можа да се въздържи да не се разсмее.

– Внимавай да не използваш всичките си думи наведнъж, Ерик. Обикновено си много по-пестелив.

Тя се усмихна, но Ерик стисна челюсти, преди да продължи.

– Точно това искам да кажа. И знаеш ли какво? Мисля, че мога просто да си тръгна оттук, просто да вървя напред и напред и никога да не се върна. И никой у дома дори няма да забележи, че липсвам. За майка ми и баща ми аз съм само сянка в периферното им зрение и в някои отношения мисля, че дори ще са облекчени, ако тази сянка изчезне, така че да могат да съсредоточат цялото си внимание върху Аксел.

Гласът му се прекърши и той отново извърна засрамено поглед.

Елси го обгърна с ръка и облегна глава на рамото му, принуждавайки го да излезе от това тъмно място, на което се намираше.

– Ерик, убедена съм, че ще забележат, ако изчезнеш. Те са просто… опитват се да се справят със случилото се с Аксел.

– Минаха четири месеца, откакто го заловиха германците – каза Ерик глухо. – Колко дълго ще тъпчем на едно и също място? Шест месеца? Година? Две години? Цял живот? Аз съм тук, сега. Все още съм тук. Това нищо ли не означава? И в същото време се чувствам като някакъв отвратителен човек, защото ревнувам от брат си и защото може да го убият, преди някога да имаме шанс да го видим отново. Ама и аз съм един брат.

– Никой не се съмнява, че обичаш Аксел. – Елси го потупа по гърба. – И не е никак странно, че искаш да бъдеш забелязван. Аз знам, че те има. Но трябва да им кажеш как се чувстваш, за да могат да разберат.

– Не смея. – Ерик поклати глава. – Какво ще стане, ако си помислят, че съм отвратителен човек?

Елси обхвана главата му с ръце и го принуди да я погледне.

– Чуй ме, Ерик Франкел. Ти не си отвратителен човек. Ти обичаш брат си и родителите си. Но и ти страдаш. Трябва да поговориш с тях за това и да им обясниш, че също имаш нужда от пространство за себе си. Ясно?

Той се опита да отмести поглед, но тя все още държеше главата му и се взираше в очите му.

Накрая Ерик кимна.

– Права си. Ще поговоря с тях.

Неочаквано Елси обви ръце около него и го прегърна. Усети как се отпуска тялото му, когато го погали по гърба.

– Какво, по дяволите…?

Един глас зад тях ги накара да се отдръпнат един от друг. Елси се обърна и видя Франс, втренчен в тях, лицето му беше пребледняло, ръцете му бяха свити в юмруци.

– Какво, по дяволите...! – повтори той, като че ли не можеше да намери други думи.

Елси си даде сметка как трябва да са изглеждали с Ерик отстрани и заговори спокойно, в опит да накара Франс да разбере какво наистина се случва, преди нравът му да избие. Беше го виждала как избухва точно толкова бързо, колкото човек палеше кибритена клечка, и то много пъти. Имаше нещо във Франс, което винаги го тласкаше към ръба на насилието, сякаш вечно търсеше върху какво да излее гнева си. А тя беше достатъчно умна, за да знае, че е влюбен в нея. Тази ситуация можеше да има катаст-рофални последици, ако не успееше да му обясни.

– Ерик и аз просто седим тук и си приказваме.

Тя говореше спокойно и тихо.

– О, да, мога и сам да видя, че само седите и си приказвате – каза Франс и нещо в очите му я накара да потръпне.

– Приказвахме си за Аксел и колко е тежко за всички, че не е тук – обясни тя с поглед, впит в очите на Франс. Дивият студен поглед в неговите очи се постопли. Тя продължаваше да говори. – Утешавах Ерик. Това правя. Защо не седнеш и ти при нас?

Тя потупа по скалата. Той се поколеба. Но стиснатите му юмруци се бяха отпуснали и студеното изражение вече бе напълно изчезнало. Въздъхна тежко и седна.

– Съжалявам – каза, без да поглежда към нея.

– Няма проблем – отговори тя, – но не бива толкова бързо да правиш заключения.

Франс поседя в мълчание известно време, сетне се обърна към нея. Силата на чувствата, които видя в очите му, внезапно я изплаши повече, отколкото студеният му гняв. Нещо й подсказваше, че това няма да свърши никак добре.

Елси си помисли за Брита и за влюбените погледи, които тя винаги мяташе на Франс.

Не, няма да свърши добре, повтори на себе си.

* * *

– ТЯ ИЗГЛЕЖДА МНОГО МИЛА. – Карин се усмихна и се залови да бута количката на Луде.

– Ерика е върхът – заяви Патрик и в ъгълчетата на устата му цъфна усмивка.

Вярно, бяха имали няколко разправии напоследък, но това не беше важно. Той се броеше за щастливец, задето можеше да се събужда до Ерика всяка сутрин.

– Ще ми се да можех да кажа същото за Лейф – рече Карин. – Само че започвам сериозно да се уморявам от живота на съпруга на член на музикална група. Макар че знаех с какво се захващам и, предполагам, нямам право да се оплаквам.

– Нещата се променят, като дойдат деца – отбеляза Патрик едновременно като изявление и като въпрос.

– Мислиш ли? – подхвърли Карин саркастично. – Може би съм била наивна, но нямах представа колко много работа предполага това и колко безбройни са изискванията към човек, когато има малко дете. А никак не ми е лесно да понасям целия товар сама. Понякога имам чувството, че единствено аз върша тежката работа, ставам нощем, сменям памперси, играя с него, храня го, водя го на лекар, като е болен. А Лейф влиза през вратата с валсова стъпка и Луде го посреща, сякаш е самият Дядо Коледа. Намирам го ужасно несправедливо.

– Но кого иска Луде, когато се нарани? – попита Патрик.

Карин се усмихна.

– Прав си. Веднага мен търси. Така че все пак сигурно означава нещо за него, че аз съм тази, която го утешава посред нощ. Само че не знам... Усещам се някак изиграна. Нещата не би трябвало да са такива.

Тя въздъхна и оправи шапчицата на Луде, която се бе изкривила и покриваше само едното му ухо.

– Аз лично съм длъжен да кажа, че е далеч по-забавно, отколкото съм предполагал – каза Патрик, но осъзна колко е глупава забележката му при пронизващия поглед, който Карин му отправи.

– И Ерика ли чувства същото? – попита остро тя и Патрик схвана логиката й.

– Не, не чувства същото. Или поне не и през последната година – призна Патрик.

Прониза го спазъм в стомаха, като се замисли колко бледа и нерадостна беше Ерика през първите месеци след раждането на Мая.

– Възможно ли е причината да е, че Ерика е била изтръгната от живота си на зрял човек, за да си седи у дома с Мая, докато ти си ходел на работа всеки ден?

– Но аз помагах колкото можех – възрази Патрик.

– Помагал си, то се знае – отвърна Карин и мина пред него с количката, когато стигнаха до тясната отсечка на пътя, водещ към Бадхолмен. – Има огромна разлика между това „да помагаш“ и да си онзи, който поема основната отговорност. Не е лесно да измислиш как да успокоиш плачещо бебе или как и кога трябва да го храниш, нито как да занимаваш детето и себе си пет дни в седмицата без компанията на друг възрастен човек. Едно е да си изпълнителен директор на „Бебе“ ООД, а съвсем друго да си сътрудник, дето седи отстрани и изпълнява второстепенни задачи.

– Не може да слагаш всички бащи под един знаменател – запротестира Патрик, докато маневрираше с количката по стръмния хълм. – По мое мнение често майката е тази, която не иска да отстъпи контрола на бащата и ако съпругът се опита да смени памперса, заявява му се, че не го прави както трябва, или ако иска да храни бебето, че не държи биберона правилно, и така нататък. Не мисля, че за бащите винаги е лесно да участват в тази началническа роля, за която говориш.

Няколко минути Карин не каза нищо. После погледна към Патрик и попита:

– Ерика такава ли беше, когато си стоеше у дома с Мая? Не ти позволяваше да се включваш ли?

Тя спокойно зачака отговора му.

Патрик мисли дълго и усилено над въпроса и после беше принуден да признае:

– Не, не беше. Мисля, че бях доволен да не нося основната отговорност. Когато Мая недоволстваше и се опитвах да я умиря, винаги ме успокояваше мисълта, че ако продължи да плаче, мога да я прехвърля на Ерика и тя ще се справи. И, то се знае, беше чудесно да отивам на работа всяка сутрин, защото винаги бе забавно да се прибера при Мая вечер.

– Поради това, че вече си поел дозата си от света на възрастните – сухо поясни Карин. – Е, как стоят нещата сега, когато ти носиш главната отговорност? Всичко нормално ли върви?

Патрик го обмисли за момент, после му се наложи да поклати отрицателно глава.

– Не може да се каже, че получавам само отлични оценки като татко на пълно работно време. Никак не е лесно. Ерика работи у дома, а тя знае кое къде е и... – Той отново поклати глава.

– Толкова познато ми звучи. Всеки път, щом Лейф се прибере у дома, започва да крещи: „Карин! Къде са памперсите?!“. Понякога се чудя как вие, мъжете, изобщо успявате да свършите някаква работа, след като вкъщи дори не можете да запомните къде стоят памперсите.

– Е, стига пък и ти – подхвърли Патрик и смушка Карин отстрани. – Не сме чак толкова безпомощни. Признай ни някои качества. Само преди едно поколение мъжете не биха и помисляли да сменят пелените на децата си, а ми се струва, че ние сме изминали дълъг път оттогава. Но не е лесно такива промени да се извършат мигновено. Нашите бащи са били моделите ни за подражание, те са хората, упражнили най-силно влияние над нас, а е нужно време нещата да еволюират. Стараем се, колкото ни е по силите.

– Ти може би да – отвърна Карин и отново в тона й прозвуча горчивина. – Но Лейф определено не дава най-доброто от себе си.

Патрик не отговори. Нямаше какво да се каже. И когато се разделиха в Селвик на кръстовището край яхтклуба, беше едновременно натъжен и умислен. Дълго време бе таил лоши чувства към Карин заради предателството й към него. Ала сега му бе много мъчно за нея.

Телефонното обаждане в участъка ги накара да скочат в полицейската кола. Мелберг, както обикновено, измърмори някакво оправдание и забърза към кабинета си, но Мартин, Паула и Йоста вече се носеха с висока скорост по Аферсгатан по посока на гимназията в Танумсхеде. Беше им казано да идат в кабинета на директора и тъй като това не беше първото им посещение в училището, Мартин се ориентира без трудности.

– Какво е ставало тук?

Той огледа стаята, където намусен тийнейджър седеше на стол, заобиколен от директора и двама мъже, за които Мартин предположи, че са учители.

– Пер преби един от учениците ни – заяви мрачно директорът и отиде да седне зад бюрото си. – Радвам се, че пристигнахте толкова бързо.

– Как е ученикът? – осведоми се Паула.

– Не изглежда добре. Училищната сестра е при него, а линейката пътува насам. Телефонирах на майката на Пер, скоро трябва да е тук.

Директорът погледна гневно момчето, което отвърна с безразлична прозявка.

– Ще трябва да дойдеш с нас в полицейския участък – каза Мартин и направи на Пер знак да се изправи. Обърна се към директора. – Опитайте се да се свържете с майка му, преди да сме тръгнали, ако ли не, кажете й да дойде в участъка. Колежката ми Паула Моралес ще остане да разпита свидетелите, видели нападението.

Паула кимна в потвърждение, че е наясно със задачата си.

– Заемам се веднага – каза тя и излезе от кабинета.

Пер запази същото безразлично изражение, когато се потътри по коридора между полицаите. Беше се събрала голяма тъпа от любопитни ученици и Пер реагира на вниманието, като им се ухили и размаха среден пръст.

– Шибани идиоти – промърмори.

– Да не си отворил уста, докато не стигнем в участъка – смъмри го остро Йоста.

Пер сви рамене, но се подчини. По време на краткото им пътуване до ниската сграда, в която се помещаваха полицията и пожарната, той се взираше през стъклото, без да обели нито дума повече.

Когато стигнаха в участъка, оставиха момчето само в една стая и изчакаха пристигането на майка му. Мобилният телефон на Мартин иззвъня. Той заслуша с интерес обаждащия се, после се обърна умислен към Йоста.

– Беше Паула – каза. – Знаеш ли кого е пребил Пер?

– Не, някого, когото познаваме ли?

– И още как. Матиас Ларшон, момчето, което откри Ерик Франкел. Сега го карат към болницата. Така че ще поотложим интервюто с него.

Йоста прие тази информация без коментар, но Мартин видя как лицето му побледня.

Десет минути по-късно Карина влезе тичешком през главния вход в рецепцията и задъхано попита за сина си. Аника спокойно я отведе в кабинета на Мартин.

– Къде е Пер? Какво е направил?

Звучеше така, сякаш всеки миг щеше да се разплаче, и беше очевидно разстроена. Мартин се ръкува с нея и се представи. Формалностите и познатата рутина често имаха успокояващ ефект. Същото беше и сега. Карина повтори въпросите си, но с по-понижен тон, после седна на предложения й от Мартин стол. Той направи гримаса, докато сядаше зад бюрото си, разпознал мириса, който се носеше от жената насреща му – на алкохол. Остра и ясно различима миризма. Може да беше ходила на парти предишния ден. Но не му се вярваше случаят да е такъв. Чертите й бяха някак отпуснати и подпухнали, а той знаеше, че това е белег за алкохолизъм.

– Заварили са Пер да бие момче. Според сведението от училището е нападнал ученик в училищния двор.

– О, божичко – промълви тя и се вкопчи в подлакътниците на стола си. – Как...? Момчето дали е...

Не можа да довърши изречението.

– Откарали са го в болницата. Очевидно е жестоко пребит.

– Но защо?

Тя преглътна мъчително и поклати глава.

– Точно това се опитваме да разберем. Пер е в една от стаите ни за разпит тук и имаме нужда от вашето разрешение да му зададем някои въпроси.

Карина кимна.

– Да, разбира се – каза и отново преглътна с трудност.

– Добре тогава. Да вървим да поговорим с Пер.

Мартин я поведе. В коридора спря да почука по касата на вратата на Йоста.

– Ела с нас. Ще проведем разговор с момчето.

Карина и Йоста се ръкуваха, после тримата влязоха в стаята, където чакаше Пер, изобразил много старателно отегчение по лицето си. Ала в мига, когато видя майка си, изгуби самообладание. Не напълно, но едно мускулче започна да помръдва под окото му. Ръцете му се разтрепериха. После се насили отново да приеме равнодушно изражение и насочи поглед към стената.

– Пер, какво си направил сега?

Гласът на Карина прозвуча пискливо, когато тя седна до сина си и се опита да обгърне раменете му. Той размърда рязко тяло да се освободи от ръката й и отказа да отговори.

Мартин и Йоста седнаха срещу Пер и Карина и Мартин включи магнетофона. По навик бе донесъл бележник и химикалка, които постави на масата. Изрече за записа датата и часа и прочисти гърло.

– И така, Пер, ще ни кажеш ли какво се случи? Впрочем, Матиас е откаран с линейка в болницата. В случай, че се чудиш.

Пер само се подсмихна. Майка му го смушка с лакът.

– Пер! Трябва да отговориш на въпроса. И, естествено, тревожил си се за момчето! Нали? – Гласът й бе станал пронизителен, а синът й все така отказваше да я погледне.

– Да дадем на Пер време да отговори – предложи Йоста и смигна на Карина, за да я успокои.

Седяха в мълчание и чакаха петнайсетгодишният да продума. Накрая той отметна глава назад и заяви:

– Този Матиас дрънкаше гадории.

– Какви „гадории“? – осведоми се Мартин, като се стараеше да спазва дружелюбен тон. – Може ли да си малко по-конкретен?

Още една продължителна пауза. И после:

– Опитваше се да сваля Мия, набедената училищна красавица, и го чух как се хвали колко смел бил, когато с Адам нахълтали в къщата на оня старец и открили трупа му и как никой друг не се бил осмелил да иде. Що за дрънканици? Дойде им тази идея, защото аз вече бях влизал вътре. Ушите им станаха големи като сателитни чинии, когато им разправих какви интересни неща има там. Всички знаят, че не са първите, които са нахълтали в тая къща. Тъпи кретени.

Пер се изсмя, а Карина засрамено се взираше в плота на масата. На Мартин му отне няколко секунди да схване какво точно им казваше Пер.

– Говориш за къщата на Ерик Франкел ли? Във Фелбака?

– Да, оня, дето Матиас и Адам го откриха мъртъв. Онзи с нацистката колекция. Адски готини неща – допълни Пер и очите му светнаха. – Мислех да се върна там с приятелчетата и да задигнем някои от тях, ама старецът се появи, заключи ме, обади се на баща ми и...

– Я чакай малко, поспри – каза Мартин и вдигна длани. – По-бавно. Твърдиш, че Ерик Франкел те е спипал, когато си проникнал в къщата му? И те е заключил?

Пер кимна.

– Мислех, че го няма у дома, и влязох през един прозорец на мазето. Само че той слезе долу, докато бях в онази стая, пълна с книги и разни неща, затвори вратата и я заключи. После ме накара да му кажа телефонния номер на баща ми, та да му се обади.

– Вие знаехте ли за това? – обърна се Мартин към Карина и я изгледа остро.

Тя кимна неохотно.

– Но узнах чак онзи ден. Шел, бившият ми съпруг, не ми го беше казал дотогава и нямах никаква представа за случилото се. Не разбирам защо не си му дал моя номер, Пер, вместо да замесваш баща си във всичко това.

– Ти нямаше да си в състояние да се справиш – отсече Пер и за пръв път погледна майка си. – Само ти дай да лежиш и да пиеш и за нищо друго не те е грижа. Между другото, вониш на алкохол. Казвам ти го за сведение.

Ръцете на Пер отново затрепериха, сякаш в един миг беше изгубил самообладанието си.

От очите на Карина рукнаха сълзи, докато гледаше втренчено сина си. После тя промълви много тихо:

– Това ли е единственото, което имаш да кажеш за мен след всичко, което сторих за теб? Дадох ти живот, обличах те, грижих се за теб през всички тези години, когато баща ти не искаше да има нищо общо с нас. – Тя се обърна към Мартин и Йоста. – Един ден просто си тръгна. Стегна си куфара и си замина. Оказа се, че се е хванал с някаква двайсет и пет годишна въртиопашка, която забременяла от него, така че ни напусна с Пер, без дори да погледне назад. Просто създаде ново семейство и ни загърби като непотребен боклук.

– Минаха десет години, откакто татко си отиде – уморено отбеляза Пер.

Изведнъж имаше вид на много по-възрастен от петнайсетте си години.

– Как е името на баща ти? – попита Йоста.

– Бившият ми съпруг се казва Шел Рингхолм – отвърна напрегнато Карина. – Мога да ви дам телефонния му номер, ако желаете.

Мартин и Йоста се спогледаха.

– Имате предвид Шел Рингхолм, който пише за „Бохусленинген“? – попита Йоста и парченцата от пъзела започнаха да се наместват в съзнанието му. – Синът на Франс Рингхолм?

– Франс е дядо ми – гордо съобщи Пер. – Той е готин. Бил е дори в затвора, но сега се занимава с политика. Ще бъде включен в изборната бюлетина и ще спечели и тогава гадните чернилки ще бъдат прогонени от областта.

– Пер! – възкликна Карина шокирана. После се обърна към полицаите. – На възраст е, когато пробва разни неща. Опитва различни роли. А и дядо му никак не му влияе добре. Шел забрани на Пер да се вижда с Франс.

– Да бе, сякаш това ще ме спре – промърмори Пер. – А онзи старец с нацистките вещи си е получил каквото му се пада. Чух как говореше с баща ми, когато той дойде да ме прибере. Наприказва куп глупости как можел да предостави на татко добър материал за статиите, които пишел срещу „Приятели на Швеция“ и особено за Франс. Мислеха си, че не ги слушам, но аз чух как си уговориха среща да се видят отново. Проклети предатели. Разбирам защо дядо се срамува от баща ми.

Шляп! Карина зашлеви сина си и в последвалата тишина майка и син се взираха един в друг с изненада и омраза. После изражението на Карина се смекчи.

– Съжалявам, миличък. Много съжалявам. Не исках да... Аз... Съжалявам.

Тя се опита да прегърне сина си, но той я отблъсна.

– Махни се от мен, гадна пияница. Не ме докосвай! Чуваш ли ме?!

– Добре, хайде всички да се успокоим. – Йоста имаше вид, сякаш ще се надигне от стола си, докато отправяше гневни погледи към Карина и Пер. – Не мисля, че можем да имаме някакъв прогрес в момента. Сега можеш да си тръгваш, Пер. Само че... – Той погледна към Мартин, който му кимна едва доловимо. – Само че се налага да се свържем със социалните служби по повод станалото. Видяхме достатъчно поводи за тревога и смятаме, че социалните служби трябва да проучат случая по-внимателно. А ние пък ще проведем свое разследване относно побоя.

– Наистина ли се налага? – попита Карина с треперещ глас, но на въпроса й му липсваше убеденост.

Йоста остана с впечатление, че тя се чувства донякъде облекчена, задето някой ще поеме контрол над ситуацията.

След като Пер и Карина си тръгнаха от участъка, вървейки рамо до рамо, но без да се поглеждат, Йоста последва Мартин до кабинета му.

– Е, това несъмнено ни предостави материал за размисъл – подхвърли Мартин, като седна.

– Така е – потвърди Йоста. Прехапа устна и се залюля на пети напред-назад.

– Имаш вид, като че искаш да кажеш нещо. Какво има?

– Хм... Е, може и да не е важно.

И тогава Йоста се реши. Беше нещо, което глождеше подсъзнанието му от няколко дни, и чак по време на разговора с Пер си бе дал сметка какво е. Сега въпросът бе как да му даде словесен израз. Мартин никак нямаше да остане доволен.

Аксел стоя дълго време на верандата в колебание. Накрая почука. Херман отвори вратата почти веднага.

– Ти си значи.

Той кимна. Остана на място, без да прави опит да влезе.

– Заповядай. Не й казах, че ще идваш. Не знаех дали ще си спомни.

– Толкова ли е зле? – Аксел погледна със съчувствие към мъжа, застанал пред него. Херман изглеждаше уморен. Нямаше да е лесно. – Това ли е целият клан? – попита Аксел и кимна към снимките в антрето, когато влезе. Лицето на Херман грейна.

– Да, това са всички.

Аксел заразглежда снимките със сключени зад гърба си ръце. Мидсомер, празненства по случай рождени дни, събирания по Коледа и в делнични дни. Цял куп хора, включително деца и внуци. За момент си позволи да си представи как би изглеждала неговата стена със снимки, ако имаше такава. Фотографии от дните му в службата. Безкрайни купища документи. Безчетни вечери с политически лица и други влиятелни клечки. Малко приятели, ако изобщо имаше такива. Не бяха много хората с енергията да вървят в крак с него, да изтърпяват постоянното преследване, несекващия стремеж да проследи поредния престъпник. Още някой, водещ незаслужено спокоен живот. Още някой с окървавени ръце, който въпреки това се радваше на привилегията да милва внуци по главата със същите тези ръце. Как биха могли членове на семейство, приятели или обикновен живот да се съизмерят с подобна движеща сила? През дълги периоди от живота си дори не си бе позволявал да се запита дали му липсва нещо. А наградата бе толкова голяма всеки път, когато усилията му дадяха плод. Когато годините на дирене из архиви, на интервюта с хора, бързо губещи паметта си, най-пос-ле довеждаха до откриване на виновните от миналото и изправянето им пред правосъдието. Удовлетворението бе тъй силно, че изтикваше на заден план всякакви копнежи за обикновен живот. Или поне той винаги бе вярвал, че е така. Ала сега, застанал пред тези семейни снимки на Херман и Брита, се почуди за миг дали не е грешал, като винаги е поставял смъртта пред живота.

– Прекрасни са – каза Аксел и обърна гръб на снимките.

Последва Херман в дневната и се закова рязко, като видя Брита. Макар базата им с Ерик открай време да беше тук, във Фелбака, бяха минали десетилетия, откакто я бе видял за последен път. Никога не бе имало случай жизнените им пътища да се пресекат.

Сега годините се стовариха с жестока сила и той се почувства развълнуван. Тя все още беше красива. Всъщност беше много по-хубава от Елси, която би могла да бъде описана просто като миловидна. Ала Елси притежаваше вътрешен плам, доброта, пред която външната красота на Брита бледнееше. Макар сега да виждаше, че нещо у нея се бе променило с годините. Нямаше следа от някогашното рязко и несръчно поведение на Брита; сега тя излъчваше топло майчинско чувство. Зрялост, дадена й от времето.

– Ти ли си това? – изрече тя и се надигна от дивана. – Наистина ли си ти, Аксел?

Протегна и двете си ръце към него и той ги пое. Бяха минали толкова много години. Направо не беше за вярване. Шейсет години. Цял човешки живот. Като по-млад той не би могъл да си представи, че времето може да тече толкова бързо. Ръцете, които държеше в своите, бяха сбръчкани и покрити с малки старчес-ки петънца. Косата й вече не беше тъмна, а прелестно сребриста. Брита го погледна спокойно в очите.

– Радвам се да те видя отново, Аксел. Хубаво си остарял.

– Странно, аз си мислех точно същото за теб – отвърна й Аксел с усмивка.

– Да седнем и да си побъбрим. Херман, би ли ни донесъл кафе?

Херман кимна и отиде в кухнята да прави кафе. Брита отново седна на дивана, като все още държеше ръцете на Аксел, който се настани до нея.

– Кой би помислил, че ще остареем толкова, Аксел? Аз никога не съм допускала, че ще се случи – каза тя и наклони глава, за да го погледне.

Аксел го досмеша малко, като забеляза, че е запазила донякъде кокетството си от младини.

– Доколкото чувам, извършил си много добри дела през годините – каза Брита, като го изучаваше внимателно.

Той отмести поглед.

– Не съм сигурен какво имаш предвид под „добри дела“. Направих каквото трябваше. Някои неща не могат да бъдат заметени под килима – каза той и после замълча.

– Прав си за това, Аксел – тържествено заяви Брита. – Напълно си прав.

Седяха един до друг в мълчание, загледани към залива, докато Херман не се върна със сервиз за кафе върху поднос с цветни мотиви.

– Приготвих ви кафе.

– Благодаря, скъпи – каза Брита.

Аксел усети пробождане в сърцето, като видя погледа, който двамата си размениха. Напомни си, че чрез работата си е бил в състояние да дари покой на десетки хора. Бяха имали удовлетворението да видят мъчителите си изправени пред съда. Това също беше форма на любов. Не интимна, не физическа, но все пак любов.

Сякаш прочела мислите му, Брита му подаде чашата с кафе и каза:

– Добър ли беше животът ти, Аксел?

Въпросът съдържаше толкова много измерения, толкова много нива, че той не знаеше как да му отговори. В съзнанието си видя Ерик и неговите приятели в библиотеката у дома им – весели, безгрижни. Елси с милата й усмивка и меко излъчване. Франс, който караше всички наоколо му да се чувстват така, сякаш се движат на пръсти около вулкан. И в същото време у него имаше нещо крехко и чувствително. Брита, която бе изглеждала толкова различна от сега. Носила бе красотата си като щит и той я бе отписал като празна черупка, без значимо съдържание. А може би и да беше такава тогава. Ала годините бяха изпълнили черупката и сега на него му се струваше, че долавя у нея някакво вътрешно сияние. И Ерик. Мисълта за Ерик бе толкова болезнена, че мозъкът му искаше да я отблъсне. Но докато седеше там, в дневната на Брита, Аксел направи усилие да си представи брат си какъвто беше тогава, преди да дойдат трудните времена. Седнал зад бюрото на баща им с вдигнати върху него крака. С вечно разрошена кестенява коса и с онова разсеяно изражение, което го бе карало да изглежда значително по-възрастен от годините си. Ерик. Скъпият, обичан Ерик.

Аксел осъзна, че Брита очаква отговора му. Насили се да се върне от миналото и се опита да открие отговор в настоящето. Но както винаги двете бяха тясно преплетени и изминалите шейсет години сляха в паметта му поредица от хора, срещи и събития. Ръката, с която държеше чашата с кафе, затрепери и накрая той промълви:

– Не знам. Така мисля. Толкова добър, колкото заслужавах.

– Аз имах добър живот, Аксел. И отдавна реших, че го заслужавам. И ти трябва да сториш същото.

Ръката му затрепери още по-силно и по дивана се разплиска кафе.

– О, толкова съжалявам... аз...

Херман скочи.

– Не се тревожи, сега ще донеса кърпа.

Той отиде до кухнята и бързо се върна с влажна кухненска кърпа на сини карета, която внимателно притисна към тапицерията.

Брита изписка леко и накара Аксел да подскочи.

– О, сега мама ще ми се ядоса. Любимият й диван. Колко лошо.

Аксел хвърли въпросителен поглед към Херман, който отвърна с още по-енергично търкане на петното.

– Мислиш ли, че ще го махнеш? Мама много ще ми се разсърди.

Брита се запоклаща напред-назад, като тревожно наблюдаваше усилията на Херман да изтрие петното от кафе. Той се изправи и прегърна жена си през рамо.

– Всичко ще е наред, миличка. Ще махна петното, обещавам.

– Сигурен ли си? Защото ако мама се ядоса, може да каже на татко и...

Брита нервно закърши ръце и започна да гризе кокалчетата си.

– Обещавам, че ще го махна. Тя въобще няма да забележи.

– О, хубаво, това е добре – каза Брита поуспокоена. После стреснато погледна Аксел. – Кой сте вие? Какво искате?

Той погледна към Херман с молба да го насочи.

– Това състояние идва и си отива – обясни съпругът, като седна до Брита и взе да гали ръката й.

Тя напрегнато изучаваше Аксел, сякаш виждаше нещо тревожно или озадачаващо в лицето му, нещо, което някак й убягваше. После грабна ръката му и приближи лице към неговото.

– Знаеш ли, той ме вика.

– Кой? – попита Аксел, като едва устояваше на желанието да отдръпне ръката, лицето си, тялото си.

Отначало Брита не отговори. После той чу ехото на собствените си думи.

– Някои неща не могат да бъдат заметени под килима – прошепна тя, с лице на сантиметри от неговото.

Той измъкна ръката си от хватката й и погледна към Херман над сребристата глава на Брита.

– Сам виждаш – умърлушено продума Херман. – Какво да правим сега?

– Адриан! Престани вече!

Ана толкова упорито се бореше да облече сина си, че по лицето й изби пот. Напоследък бе превърнал съпротивата си в истинско изкуство, като така се извиваше и шаваше, че беше невъзможно да му се обуят дори чорапи. Тя се опита да го задържи достатъчно дълго, че да му нахлузи гащи, но в този момент той се изскубна и хукна из къщата.

– Адриан! Ела тук! Моля те, мама няма време за това. Дан ще ни вози до Танумсхеде, за да напазаруваме. Можеш да разгледаш играчките в „Хедемирс“ – подхвърли тя с надежда да го заинтригува, макар да си даваше сметка, че подкупите надали бяха най-подходящата мярка за решаване на проблема с обличането. Но какво друго можеше да стори?

– Още ли не си готова? – попита Дан, като слезе на долния етаж и завари Ана седнала на пода до купчина дрехи, докато Адриан препускаше наоколо като луд.

– Урокът ми започва след половин час. Трябва да тръгвам.

– Добре, ти го облечи тогава – тросна се Ана и метна дрехите на Адриан към Дан.

Той я погледна изненадан. Тя наистина не беше в най-доброто си настроение напоследък, но може би това не бе толкова странно. Опитите да се слеят две семейства се оказаха далеч по-мъчителни, отколкото и двамата бяха очаквали.

– Хайде, Адриан – рече Дан и сграбчи момчето за врата, докато то профучаваше покрай него. – Да видим дали още помня как се прави това.

Обу му чорапите относително лесно, но дотам. Адриан приложи маневрите си с гърченето и на Дан и категорично отказа да си обуе панталоните. Дан направи няколко опита, но после и той изгуби търпение.

– Адриан, веднага престани да шаваш!

Смаян, Адриан застина на мига. После лицето му стана яркочервено.

– Ти не си ми татко! Махай се оттук! Искам си моя татко! Татко!

На Ана това вече й дойде твърде много. Всички спомени за Лукас и времето, когато бе живяла като зат-ворничка в собствения си дом, нахлуха в главата й и тя се разплака. Изтича горе в спалнята, където се хвърли върху леглото и се разрида неудържимо.

Тогава почувства нежна ръка на гърба си.

– Миличка, какво ти става? Няма нищо чак толкова страшно. Той просто не е свикнал със ситуацията и се пробва доколко може да ни се качи на главите. И, между другото, е нищо в сравнение с Белинда на неговата възраст. Направо е бездарен аматьор пред нея. Веднъж дотолкова ми писна от нейните фасони, че я изхвърлих пред външната врата само по гащички. Пернила ми беше много бясна, защото все пак беше декември. Но я държах навън само минута, преди да се разкая за стореното.

Ана не се засмя. Вместо това се разплака още по-силно и вече цялата се тресеше.

– Но какво има, скъпа? Вече сериозно ме тревожиш. Знам, че си преживяла много, но ще се справим. Просто на всички им е нужно малко време и после нещата ще се успокоят. Ти... ти и аз... заедно можем да го пос-тигнем.

Тя вдигна мокрото си от сълзи лице да го погледне, после приседна на леглото.

– Аз... аз... знам... – избъбри, докато се мъчеше да спре плача си. – Знам го... и не разбирам... защо реагирам... по този начин. – Дан я потупа по гърба и хлипането й поутихна. – Явно съм малко... свръхчувствителна... Не разбирам. Обикновено се държа така само като съм...

Тя млъкна насред изречението си, погледна Дан и зяпна.

– Какво? – попита той озадачен. – Обикновено се държиш така кога?

Ана не можеше да събере сили да отговори и след момент забеляза, че нещо му просветва.

И тогава тя кимна с разширени очи.

– Обикновено се държа така само като съм... бременна.

В спалнята настана пълна тишина. И тогава чуха тънко гласче откъм вратата.

– Вече съм облечен. Съвсем сам го направих. Аз съм голямо момче. Може ли сега да отиваме в магазина за играчки?

Дан и Ана погледнаха Адриан, застанал на прага, сияещ от гордост. Истина беше. Панталоните му бяха извъртени със задната страна отпред, а тениската с опакото навън, но си беше облякъл дрехите. Съвсем сам.

Още от антрето миришеше вкусно. Изпълнен с приятно очакване, Мелберг влезе в кухнята. Рита му бе позвънила малко преди единайсет часа да го попита дали иска да дойде на обяд, тъй като Сеньорита изявила желание да поиграе с Ернст. Не я бе попитал как точно кучето й бе комуникирало това желание. Някои неща просто трябваше да бъдат приемани като манна небесна.

– Здрасти. – Йохана беше застанала до Рита и й помагаше да кълца зеленчуци. Вярно, това й струваше известно усилие, тъй като коремът й я принуждаваше да стои на известно разстояние от плота.

– Здравейте. Тук ухае чудесно – заяви Мелберг и подуши въздуха.

– Готвим „чили кон карне“ – обясни Рита и се приб-лижи до него, за да го целуне по бузата.

Мелберг устоя на импулса да повдигне ръка и да докосне мястото, където се бяха допрели устните й. Вместо това седна до масата, сервирана за четирима.

– И някой друг ли ще ни прави компания? – попита той Рита.

– Половинката ми ще се прибере за обяд – обясни Йохана и разтърка гърба си.

– Не е ли по-добре да седнеш? – предложи Мелберг и й издърпа стол. – Сигурно е трудно да носиш цялата тази тежест.

Йохана прие и седна до него, като дишаше тежко.

– Да, не можеш да си представиш. Но да се надяваме, че няма да е задълго. Много ще съм радостна да се отърва от това. – Тя прекара ръка по корема си и попита Мелберг: – Искаш ли да пипнеш?

– А може ли? – глуповато попита той.

Бе открил съществуването на сина си чак когато Симон вече беше тийнейджър, така че тази част от бащинството беше загадка за него.

– Ето, бебето рита.

Йохана хвана ръката му и я постави от лявата страна на корема си.

Мелберг подскочи леко, когато усети силен ритник срещу дланта си.

– О, мили боже. Това е удивително. Не боли ли?

Той се втренчи в корема й, докато продължаваше да усеща солидни ритници отвътре.

– Чак да боли, не. Понякога изпитвам известен дискомфорт, когато се опитвам да спя. Според половинката ми бебето ще стане футболист.

– Склонен съм да се съглася с него – кимна Мелберг, на когото не му се искаше да отстрани ръката си.

Усещането пораждаше у него странни чувства, които не успяваше да определи. Копнеж, възхищение, горчивина... Не беше съвсем сигурен.

– Баща му има ли талант за футбол, който бебето би могло да наследи? – попита той със смях.

За негова изненада въпросът бе посрещнат с мълчание. Той вдигна поглед и видя смутеното изражение на Рита.

– Но Бертил, не знаеш ли, че...

В този момент външната врата се отвори.

– Колко хубаво мирише, мамо – чу се от антрето. – Какво готвиш? Специалното си чили...

В кухнята влезе Паула и смайването й бе по-голямо дори от това на Мелберг.

– Паула?

– Шефе?

В съзнанието на Мелберг запрепускаха мисли, докато нещата не се подредиха по местата си. Паула се беше преселила тук с майка си. Рита се бе преместила наскоро в града. Имаха съвършено еднакви очи. Само едно нещо не му беше съвсем...

– Виждам, че се познаваш с половинката ми – каза Паула и обгърна с ръка раменете на Йохана.

Взря се в Мелберг в очакване да види реакцията му. Предизвикваше го да изрече погрешната реплика, да предприеме погрешното действие.

С крайчеца на окото си Рита го наблюдаваше нап-регнато. В едната си ръка държеше дървена лъжица, но беше престанала да бърка яденето, тъй като също очакваше реакцията му. Хиляди мисли запрепускаха в главата на Мелберг. Хиляди предразсъдъци. Хиляди неща, изричани от него през годините, които не можеха да се нарекат особено мъдри. Ала внезапно осъзна, че това беше моментът в живота му, когато трябва да изрече правилните думи, да извърши правилното действие. Залогът бе твърде голям и под фиксиращия го поглед на тъмните очи на Рита той каза спокойно:

– Не знаех, че ти предстои да станеш майка. И то толкова скоро. Е, имам повод да те поздравя. А Йохана беше толкова любезна, че ми позволя да опипам дивото зверче вътре. Склонен съм да се съглася с теорията ти, че тя ще роди един бъдещ футболист.

Паула остана неподвижна още няколко секунди с ръка през раменете на Йохана и очи, приковани в неговите, като се опитваше да прецени дали в казаното от него имаше сарказъм. После се отпусна и се усмихна.

– Удивително е да усещаш всичкото това ритане, нали?

В цялата стая нахлу атмосфера на облекчение.

Рита, която се залови отново да бърка чилито, каза със смях:

– Това е нищо в сравнение с твоите ритници, Паула. Помня как баща ти се шегуваше, че си се опитвала да откриеш друг изход освен обичайния.

Паула целуна Йохана по бузата и седна до масата. Не можеше да скрие факта, че се взира в Мелберг със смайване. Той на свой ред се чувстваше извънредно доволен от себе си. Още смяташе, че е странно две жени да живеят заедно, а фактът, че едната от тях е бременна, беше особено озадачаващ. Рано или късно щеше да е принуден да удовлетвори любопитството си по този въпрос. И все пак беше изрекъл правилните думи. За своя огромна изненада установи, че е напълно искрен.

Рита постави тенджерата с чили на масата и ги подкани да си сервират. Погледът, който отправи към Мелберг, беше финалното доказателство, че се е справил добре.

А той още усещаше кожата на издутия корем на Йохана върху дланта си и ритащото краче на бебето.

– Идваш точно навреме за обяд. Щях да ти звъня – каза Патрик, след което опита от лъжицата с доматена супа и постави тенджерата на масата.

– Ето това се казва обслужване. Какъв е поводът? – попита Ерика, като влезе в кухнята и го целуна по тила.

– Мислиш, че това е всичко ли? Искаш да кажеш, че бих те впечатлил просто като приготвя обяд? Господи, ами значи съвсем напразно се занимах с прането, изчистих дневната и смених крушката в банята.

Патрик се обърна и я целуна по устните.

– Каквато и дрога да си взел, искам и аз от нея – промълви Ерика изненадана. – Къде е Мая?

– Заспа преди петнайсетина минути. Така че ще можем да обядваме на тишина и спокойствие, само ти и аз. След това ще изприпкаш горе да си работиш, а аз ще измия съдовете.

– Добре... Сега вече ми идва в повече – заяви Ерика. – Или си профукал всичките ни общи пари, или се каниш да ми съобщиш, че имаш любовница, а може би, че си се писал доброволец в космическата програма на НАСА и ще обикаляш около земното кълбо в продължение на година... Или пък моят съпруг е бил похитен от извънземни и ти си някакъв андроид, наполовина човек и наполовина робот.

– Как разбра за НАСА? – рече Патрик и й намигна.

Той постави няколко филии хляб в панерче и седна до кухненската маса срещу Ерика.

– Не, истината е, че изживях един вид религиозно просветление, докато се разхождах с Карин днес и... Така де, реших, че просто трябва повече да съм ти в помощ. Но не очаквай подобно представяне от моя страна всеки божи ден. Не гарантирам, че няма да имам периоди на мързел.

– Значи единственото, което трябвало да сторя, за да накарам мъжа ми повече да помага вкъщи, било да го пратя на среща с бившата му съпруга? Ще трябва да го съобщя на всичките си приятелки.

– О, не знам – промърмори Патрик, докато духаше горещата супа в лъжицата си. – Не може да се нарече точно среща. А и тя е в доста труден период.

Той преразказа накратко споделеното от Карин, а Ерика кимаше. Макар да изглеждаше, че Карин получава значително по-малко подкрепа вкъщи от нея самата, ситуацията все пак й звучеше много познато.

– А твоята сутрин как мина? – попита Патрик и засърба супата си.

Лицето на Ерика грейна.

– Открих много добър материал. Нямаш представа колко вълнуващи неща са се случвали тук, във Фелбака и околността през Втората световна война. Въртяла се е всякаква контрабанда от и към Норвегия – с храна, новини, оръжие, хора. Идвали са германски дезертьори и борци на норвежката съпротива. А по-късно се появила опасността от мини. Няколко рибарски лодки и товарни кораби се изгубили заедно с екипажа и всичко на борда, когато се натъкнали на мини. Ти знаеше ли, че край Дингле е бил свален германски изтребител? През 1940 година шведската противовъздушна отбрана е свалила самолет и целият му тричленен екипаж е загинал. Никога преди не бях чувала някой да го споменава. Мислех, че по тези места дори не са забелязали войната, ако не се брои купонната система за храна и бензин.

– Очевидно много си се заинтересувала от темата – засмя се Патрик и сипа на Ерика втора порция супа.

– Да, а и още не съм ти казала всичко. Помолих Кристиан да потърси материали, където да се споменават майка ми и приятелите й. Не очаквах да открие нещо, защото по онова време те са били много млади. Но почакай само да видиш това.

Гласът на Ерика пресекваше от вълнение и тя стана да вземе куфарчето си. Постави го на кухненската маса и извади отвътре дебел сноп листове.

– Виж ти, сериозна купчинка хартия имаш.

– Отне ми три часа да изчета всичко – каза Ерика и прелисти документите с леко треперещи пръсти.

Накрая откри каквото търсеше.

– Ето, погледни това!

Тя посочи статия, придружена с голяма черно-бяла снимка.

Патрик погледна статията. Снимката беше първото, което привлече вниманието му. Пет души, застанали един до друг. Примижа, за да разчете надписа, и разпозна четири от имената: Елси Мострьом, Франс Рингхолм, Ерик Франкел и Брита Йохансон. Ала за петия никога не беше чувал. Момче, приблизително на същата възраст като другите, на име Ханс Олавсен. Патрик мълчаливо прочете статията, а през това време Ерика не отделяше поглед от лицето му.

– Е? Какво мислиш? Не знам какво означава, но не може да е съвпадение. Погледни датата. Дошъл е във Фелбака едва ли не на същия ден, когато майка ми, изглежда, е прекъснала дневника си. Не може да е случайност! Трябва да означава нещо!

Ерика закрачи напред-назад из кухнята.

Патрик наведе глава, за да разгледа отново снимката. Изучаваше лицата на петимата младежи. Елси бе загинала в автомобилна катастрофа преди четири години. Сега още един от тях беше мъртъв, убит шейсет години, след като бе направена снимката. Имаше интуитивно усещане, че Ерика е права. Това трябва да означаваше нещо.

Докато вървеше обратно към полицейския участък, през главата на Паула препускаха всякакви мисли. Майка й беше споменавала, че е срещнала приятен мъж, който й правел компания по време на разходките й, и че после го убедила да се запише в курс по салса. Но Паула не би могла и да си представи, че този мъж ще се окаже собственият й началник. Не беше преувеличено да се твърди, че не й стана особено приятно. Мелберг беше едва ли не последният човек на земята, когото би избрала за майка си. Но пък трябваше да признае, че той прие много добре новината за нея и Йохана. Изненадващо. Тесногръдието беше основният й аргумент срещу преместването й в Танумсхеде. Достатъчно трудно им бе с Йохана да бъдат приети като семейство в Стокхолм. А в малък град като този... Можеше да е направо катастрофално. Ала беше обсъдила всичко с Йохана и майка си и се бяха споразумели, ако нещата не потръгнат, просто да се върнат в Стокхолм. Само че дотук всичко вървеше по-добре, отколкото би могло да се очаква. Тя харесваше работата си в управ-лението, майка й бе ангажирана с курса си по салса и почасовата си работа в супермаркет „Консум“ и макар че в момента Йохана беше в отпуск по майчинство, който щеше да трае продължително, вече бе провела разговори с местни фирми, които проявяваха интерес тя да се заеме с финансите им. Ала щом видя изражението на Мелберг в момента, когато бе прегърнала Йохана, Паула се уплаши, че всичко може да рухне като къщичка от карти. В този момент целият й живот би могъл да се срине. Обаче Мелберг взе, че я изненада. Може пък да не беше толкова безнадежден, за колкото го бе имала.

Паула размени няколко думи с Аника в рецепцията. После почука на вратата на Мартин и влезе.

– Как вървят нещата?

– По случая с побоя ли? Момчето призна, че го е направило, а и нямаше особен избор при тази ситуация. Майката го отведе, но Йоста информира социалните служби. Явно климатът в семейството не е особено добър.

– Често е така – кимна Паула и седна.

– Но истински интересното е самата причина за побоя. Оказва се, че Пер влязъл с взлом в дома на Ерик Франкел през пролетта.

Паула повдигна вежда, но остави Мартин да продължи, без да коментира.

След като той й разправи цялата история, и двамата останаха мълчаливи за момент.

– Питам се с какво е разполагал Ерик, което би заинтересувало Шел – каза Паула. Въможно ли е да е нещо за баща му?

Мартин вдигна рамене.

– Нямам представа. Но си мисля да поговоря с него и да разбера. Тъй или иначе, трябва да идем в Удевала да разпитаме някои от членовете на „Приятели на Швеция“, а там се намира и главната редакция на „Бохусленинген“. Така че можем първо да поговорим с Аксел.

– Речено-сторено – каза Паула и се изправи.

Двайсет минути по-късно стояха отново пред външната врата на къщата, принадлежала на Аксел и Ерик.

Паула си помисли, че Аксел изглежда по-стар в сравнение с последния път. По-слаб и някак почти проз-рачен. Той им се усмихна дружелюбно и ги покани вътре. Не попита защо са дошли, просто ги поведе към верандата.

– Имате ли напредък? – поинтересува се, когато седнаха. – За разследването питам – поясни излишно.

Мартин погледна Паула и после каза:

– Работим в няколко посоки. Най-важното е, че успяхме да установим евентуалната времева рамка, когато брат ви е умрял.

– Е, това е сериозна крачка напред – каза Аксел усмихнат, макар че усмивката не прогони скръбта и умората от очите му. – И кога мислите, че е станало?

– Отишъл е да посети своята... приятелка Виола Елмандер на петнайсети юни, от което знаем, че още е бил жив тогава. Другата дата не е чак толкова сигурна, но смятаме, че е бил вече мъртъв на седемнайсети юни, когато чистачката...

– Лайла – подсказа Аксел, когато забеляза, че Мартин се мъчи да си спомни името й.

– Лайла, точно така. Дошла е тук на седемнайсети да почисти къщата, както обикновено, но никой не отворил вратата, когато позвънила, нито пък й бил оставен ключ, както сте правели двамата, когато не сте си били у дома.

– Да, Ерик беше много точен по отношение оставянето на ключ за Лайла. Доколкото знам, никога не е забравял да го направи. Така че след като не е отворил вратата и не е имало ключ, значи...

Аксел замълча и потърка очите си, сякаш пред тях играеше образът на брат му, който той предпочиташе да прогони веднага.

– Много съжалявам – изрече съчувствено Паула, – но трябва да ви попитаме къде бяхте между петнайсети и седемнайсети юни. Уверявам ви, че това е чиста формалност.

Аксел махна с ръка при опита й да го успокои.

– Не е нужно да се извинявате. Знам, че просто си вършите работата. И освен това според статистиката не са ли извършени повечето убийства от член на семейството?

– Да – кимна Мартин. – Но ние просто събираме информация за разследването, за да ви изключим като заподозрян.

– Разбира се. Ще си взема календара.

Аксел отсъства няколко минути, после се върна с дебел дневник. Седна и започна да го прелиства.

– Да видим... Напуснах Швеция и отпътувах директно за Париж на трети юни и не се върнах, докато вие... бяхте така любезни да ме приберете от летището. Но от петнайсети до седемнайсети... Нека погледна... На петнайсети съм имал среща в Брюксел, на шестнайсети съм заминал за Франкфурт и на седемнайсети съм се върнал в главния офис в Париж. Мога да ви покажа фотокопия от билетите си, ако желаете.

Той връчи дневника на Паула.Тя го разгледа внимателно, но след като хвърли въпросителен поглед към Мартин, който поклати глава, бутна дневника по масата обратно към домакина им.

– Не, не мисля, че е необходимо. Но помните ли нещо за тези дати, което би могло да има значение по отношение на Ерик? Нещо конкретно? Телефонен разговор? Нещо, което да е споменал?

Аксел поклати глава.

– Не, съжалявам. Както казах, брат ми и аз нямахме навик да си телефонираме много често, когато бях в чужбина. Ерик би ми се обадил само ако къщата се запали. – Той се засмя, но после рязко млъкна и обърса очи. – Е, това ли беше всичко? Мога ли да съм ви полезен с друго? – попита той и внимателно затвори дневника.

– Всъщност има още едно нещо – каза Мартин и прикова поглед в Аксел. – Разпитвахме Пер Рингхолм във връзка със случай на побой днес. Той ни каза, че нахлул в къщата ви в началото на юни. Ерик го хванал, заключил го в библиотеката и позвънил на баща му, Шел Рингхолм.

– Синът на Франс – вметна Аксел.

Мартин кимна.

– Точно така. Пер чул част от разговор между Ерик и Шел, които се уговорили да се срещнат отново, защото Ерик разполагал с информация, евентуално представляваща интерес за Шел. Това говори ли ви нещо?

– Не, не ми говори – отвърна Аксел и енергично разтърси глава.

– Ами информацията, за която се предполага, че Ерик е искал да изложи пред Шел? Имате ли представа каква би могла да бъде?

Аксел не каза нито дума известно време и имаше вид, сякаш обмисля въпроса. После отново поклати глава.

– Не, не си представям каква би могла да бъде. Ерик прекара много време да изучава периода непосредствено преди Втората световна война и, разбира се, на свой гръб усети какво представляваше нацизмът през този период. А Шел се е посветил да пише за възраждането на нацизма в Швеция днес. Така че може би Ерик е открил някаква връзка, нещо от исторически интерес, което би дало на Шел илюстративен материал. Но защо не попитате Шел за какво точно става дума?

– Ще го направим. Всъщност сме тръгнали към Удевала да поговорим с него. Но ако по-късно ви хрумне нещо, ще ви дам номера на мобилния си телефон да ми позвъните.

Мартин написа номера на листче и го подаде на Аксел, който го пъхна в дневника си.

Паула и Мартин мълчаха през целия път до участъка. Но и двамата мислеха за едно и също. Какво беше онова, което не виждаха? Какви други въпроси биха могли да зададат? И на двамата им се щеше да знаят.

– Не можем да го отлагаме повече. Тя няма да е в състояние да остане тук, у дома, още дълго.

Херман погледна дъщерите си с такова дълбоко отчаяние, че те едва събраха сили да срещнат очите му.

– Знаем, татко. Постъпваш правилно. Няма друг вариант. Ти се грижи за мама, колкото можа, но сега трябва да се намесят други. Ще й намерим някое добро място.

Ана-Грета застана зад стола на баща си и го прегърна. Потръпна, като усети колко е измършавяло тялото му под ризата. Болестта на майка им го бе подложила на тежко изпитание. Може би в по-голяма степен, отколкото бяха допускали. Или бяха искали да видят. Тя се наведе напред и притисна буза до бузата на Херман.

– Тук сме да ти помогнем, татко. С Биргита, Маган и семействата ни. Знаеш, че сме с теб. Не бива да се чувстваш сам.

– Без майка ви ще се чувствам сам. Но нищо не може да се направи – унило отвърна Херман и бързо избърса сълза с ръкава си. – Наясно съм, че така е най-добре за Брита. Знам го.

Дъщерите му се спогледаха над главата на баща си. Херман и Брита бяха центърът на живота за всички тях, солидна скала, на която винаги можеха да се опрат. Сега самата основа на съществуването им се рушеше и те се опитваха да се подкрепят една друга. Плашещо бе да гледат как майка им се свива, спаружва, става по-мъничка от тях. Това пораждаше необходимост да се намесят и да бъдат възрастните за онези, които винаги бяха приемали през детството и юношеството си като безгрешни и неразрушими. Като възрастни, разбира се, бяха престанали да гледат на родителите си като на подобни на богове създания, които имат отговор за всичко, но все пак ги болеше да виждат как Брита и Херман губеха цялата си някогашна мощ.

Ана-Грета прегърна още няколко пъти крехкото тяло на баща си и отново седна до кухненската маса.

– Ще се оправи ли тя сама, докато си тук? – попита Маган тревожно. – Дали да не изтичам да я нагледам?

– Заспа, преди да тръгна – отвърна Херман. – Но обикновено не спи повече от час, така че е по-добре да се прибирам. – И той с мъка се изправи на крака.

– Нека ние да отидем и да поседим с нея няколко часа. Така ще можеш да си починеш – предложи Биргита. – Татко може да си полегне в стаята ти за гости, нали? – попита тя Маган, в чиято къща се бяха събрали на кафе и да обсъдят проблема с майка им.

– Чудесна идея – заяви Маган и закима настойчиво към баща си. – Иди и си почини малко, а ние ще идем да поседим с мама.

– Благодаря ви, момичета – каза Херман и пое към антрето, – но аз и майка ви се грижим един за друг над петдесет години и искам да продължа да се грижа за нея през малкото време, което ни остава. След като я настаним в старческия дом, тогава...

Той не довърши изречението си, а забързано излезе през вратата, преди дъщерите му да са видели, че плаче.

Брита се усмихваше в съня си. Моментите на бистро съзнание, което мозъкът й отказваше, когато бе будна, ставаха все по-чести по време на сън. Тогава тя виждаше всичко ясно. Някои от спомените бяха нежелани, но въпреки това й се натрапваха. Като звука от колана на баща й по голо детско дупе. Или образа на облените в сълзи страни на майка й. Или тясната и сбутана къщичка на хълма, където пронизителният плач на дете отекваше в пространството и я караше да иска да си запуши ушите и също да запищи. Но имаше и други, по-приятни неща, към които да се връща. Като летата, когато играеха весело и тичаха по затоплените от слънцето скали. Елси в нейните рокли на цветя, които майка й шиеше толкова умело. Ерик с късите си панталони и сериозно лице. Франс с къдравата си руса коса. Винаги бе копняла да прекара пръсти през тези къдрици, дори още когато бяха толкова малки, че нямаше кой знае каква разлика между момчета и момичета.

Един глас проби през спомените й, докато спеше. Глас, който й беше твърде добре познат. Напоследък все по-често й говореше. Гласът проникваше през всичко, искаше всичко, настояваше да се намести в нейния свят. Глас, който й отказваше покой и не й позволяваше да забрави. Глас, който си мислеше, че няма да чуе отново. Ала ето го. Беше толкова странно. И толкова плашещо.

Тя взе да върти глава от една на друга страна, като се опитваше в съня си да се отърси от гласа, да изтласка спомените, които смущаваха почивката й. Накрая успя. На преден план излязоха щастливите спомени. Първият път, когато видя Херман. Моментът, в който разбра, че двамата ще прекарат живота си заедно. Сватбата им. Тя носеше бяла рокля и беше замаяна от щастие. Родилните мъки и после любовта, когато се бе родила Ана-Грета. И Биргита и Маргарета, които обичаше също толкова много. Херман, полагащ грижи за децата въпреки шумните възражения на майка й. Правил го бе от обич, не от чувство за лоялност или по задължение. Тя се усмихна. Клепачите й затрепкаха. Ето тук искаше да остане. Тук, с тези спомени. Ако трябваше да избере един-единствен спомен, който да изпълни ума й, докато е жива, то беше образът на Херман, който къпе най-малката им дъщеря в бебешко коритце. Тананикаше си, докато внимателно поддържаше главичката й с една ръка. С безкрайна нежност търкаше малкото телце с гъба, вглеждаше се в очите на дъщеричката си, която следеше всяко негово движение. Брита видя себе си, видя се как стои на прага и ги наблюдава, без да привлича вниманието на съпруга си. Дори и да забравеше всичко останало, щеше да се бори да задържи този спомен. Херман и Маргарета, ръката му под главичката й, нежността и близостта.

Някакъв звук я изтръгваше от съня й. Тя се опита да се върне в него. Обратно към плисъка от вода, докато Херман топи гъбата в коритцето. Към доволното гукане на Маргарета, потопена в топлата вода. Ала нов звук издърпваше Брита по-близо до повърхността. По-близо до мъглата, която на всяка цена искаше да избегне. Събуждането носеше със себе си риска да се потопи в сивата объркваща мътилка, която превземаше ума й и бе започнала да поглъща все повече от времето й.

Накрая неохотно отвори очи. Някой се беше навел над нея и я гледаше. Брита се усмихна. Може би все още не беше напълно разбудена. Може би все пак щеше да успее да отпъди мъглата чрез спомените, които я спохождаха в съня й.

– Ти ли си това? – попита и се взря във фигурата, наведена над нея.

Усещаше тялото си натежало и отпуснато от съня, който не си бе отишъл напълно. Нямаше сили да се размърда. За момент никой от двамата не проговори. Нямаше много за казване. И тогава усещане за увереност си проби път в мозъка на Брита. Спомени изплуваха на повърхността. Забравени чувства се събудиха за живот. И тя усети да я завладява ужас. Онзи страх, от който я бе освободила постепенната загуба на паметта. Сега виждаше Смъртта, застанала до леглото й, и цялото й същество запротестира, че трябва да напусне този живот, да остави всичко свое. Вкопчи се в чаршафа, но от пресъхналите й устни се изтръгнаха само няколко гърлени звуци. Ужасът плъзна в тялото й и я накара бързо да върти глава от едната на другата страна. Отчаяно се стремеше да изпрати мисли на Херман, сякаш той би могъл да я чуе чрез телепатичните вълни, които отправяше към него по въздуха. Ала знаеше, че е напразно. Смъртта бе дошла да я прибере, косата скоро щеше да се стовари и нямаше никой, който да й помогне. Щеше да умре сама в леглото си. Без Херман. Без момичетата. Без да се е сбогувала. В този момент мъглата се отдръпна и съзнанието й стана по-ясно, отколкото от дълго време насам. Страхът препускаше като диво животно в гърдите й, но накрая тя успя да поеме дълбоко дъх и да нададе вик. Смъртта не помръдваше. Просто се взираше в нея, докато тя лежеше в леглото, взираше се и се усмихваше. Не беше недружелюбна усмивка, но това я правеше още по-плашеща.

Тогава Смъртта се наведе и взе възглавницата от страната, на която спеше Херман. Ужасена, Брита видя бялата й форма да се приближава. Финалната мъгла.

Тялото й запротестира. Изпадна в паника от липсата на въздух. Опитваше се да вдиша, да вкара кислород в дробовете си. Ръцете й пуснаха чаршафа и диво загребаха въздуха. Удариха се в нещо, което оказваше съп-ротива, в кожа. Започна да дращи и да дере, бореше се да живее още секунда.

И после всичко стана черно.

* * *

Грини, край Осло, 1944 г.

– Време е за ставане! – Гласът на пазача отекна в тишината. – В редица на двора след пет минути!

Аксел отвори очи с усилие, за секунда се почувства напълно дезориентиран. В бараките беше тъмно, а в този ранен час навън почти нямаше светлина. И все пак тук бе по-добре в сравнение с килията, където го бяха държали в изолация през първите няколко месеца. Предпочиташе тесните помещения и вонята на бараките пред дългите дни самота. Беше чувал, че има 3500 затворници в Грини. Това не го изненада. Накъдето и да се обърнеше, виждаше мъже със същото примирено изражение на лицата, каквото предполагаше, че е и неговото собствено.

Седна на леглото си и потърка сънливо очи. Заповеди да се строяват биваха издавани няколко пъти на ден, когато на пазачите им скимнеше, и тежко на този, който не се движи достатъчно бързо. Но днес му беше трудно да се измъкне от леглото. Беше сънувал, че е във Фелбака, че седи на Ветербергет, гледа към водата и наблюдава чайките, които с крясъци кръжат над мачтите на яхтите. Това всъщност бе доста грозен звук, но по някакъв начин се бе превърнал в част от душата на града. Беше сънувал и как вятърът го обгръща, топъл и мек през лятото. И миризмата на водорасли, носена от вятъра по целия път до върха на хълма, където той лакомо я вдишва.

Но реалността бе твърде сурова и студена, за да си позволи да остане в съня. Усети грубата тъкан на одеялото върху кожата си, когато го отмести настрани и спусна крака от ръба на паянтовото легло. Гладът раздираше стомаха му. Даваха им храна, разбира се, но не достатъчно и не много често.

– Хайде, излизайте – нареди по-младият пазач, който се разхождаше между затворниците.

Спря се пред Аксел и му каза с приятелски тон:

– Днес е студено.

Аксел избегна погледа му. Това беше същият младеж, който бе дежурен през първия му ден в лагера и който му се стори по-дружелюбен от другите. Оказа се прав. Никога не бе виждал младия мъж да злоупотребява с положението си или да унижава зат-ворниците, както го правеха останалите пазачи. Но месеците, прекарани от Аксел в затвора, бяха създали ясна граница между едните и другите. Затворници и охрана. Това бяха два много различни типа хора. Живееха толкова различно, че той трудно понасяше дори вида на пазачите, когато се появяваха в полез-рението му. Униформата от норвежката гвардия, която Аксел носеше, веднага показваше, че той принадлежи към по-малоценна част от човечеството. От другите затворници научи, че униформата е била създадена, след като затворник избягал през 1941 г. Чудеше се как човекът е имал сили да се измъкне. Той самият се чувстваше апатичен, цялата му енергия бе изстискана от съчетанието от тежък труд, твърде малко храна, твърде малко сън и прекалено много безпокойство за хората у дома. И твърде много мъка като цяло.

– По-добре се движи – каза младият пазач и леко го побутна.

Аксел направи каквото му се каза и бързо излезе от бараката. Тежки последици очакваха всеки, който се появеше късно за сутрешна проверка.

Докато слизаше по стълбите към двора, изведнъж се препъна. Усети как кракът му губи опора и се наклони към пазача, който вървеше точно пред него. Размаха ръце, за да си възвърне равновесието, но вместо въздух, ръцете му уловиха униформата и тялото на пазача. Приземи се върху гърба на мъжа и го събори, като стълкновението му изкара въздуха от дробовете. Отначало настъпи тишина. После Аксел усети, че го влачат за краката.

– Той те нападна – каза пазачът, който го държеше здраво.

Казваше се Йенсен и бе един от най-безмилостните в лагера.

– Не мисля, че… – отвърна младият пазач колебливо, докато се изправяше и изтупваше мръсотията от униформата си.

– Казах, че те нападна!

Лицето на Йенсен стана яркочервено. Той се възползваше от всяка възможност да се гаври с хората, които бяха във властта му. Всеки път, когато обикаляше из лагера, тълпите се разделяха като Червено море пред Моисей.

– Не, той...

– Видях го как те напада! – извика по-възрастният пазач, като пристъпи напред. – Смяташ ли да му дадеш един урок, или да го направя аз?

– Но той... – Пазачът, който беше още момче, хвърли на Аксел отчаян поглед, преди да се обърне към колегата си.

Аксел наблюдаваше сцената с безразличие. Отдавна се бе научил да не реагира, да не изпитва чувства. Каквото имаше да се случи, щеше да се случи. Тези, които се борят срещу съдбата си, са обречени да загинат.

– Добре тогава, аз ще... – По-възрастният пазач се насочи към Аксел, повдигайки пушката си.

– Не! Аз ще го направя! Това е моя работа – намеси се момчето с пребледняло лице, като застана между двамата.

Погледна Аксел в очите с вид на човек, който едва ли не моли за прошка. После вдигна ръка и му удари шамар.

– Това ли ще е наказанието му? – изрева Йенсен дрезгаво.

Наоколо се бяха събрали зяпачи и група охранители се смееха, тръпнейки в очакване. Всичко, което нарушаваше еднообразието на затворническото ежедневие, бе добре дошло.

– Удари го по-силно! – изкрещя Йенсен, а лицето му още повече се зачерви.

Младият пазач отново погледна Аксел, който все още отказваше да срещне очите му. Тогава охранителят се засили и удари Аксел с юмрук в челюстта. Главата на Аксел се отметна назад, но той се задържа на крака.

– По-силно!

Още повече пазачи се бяха присъединили към групата, а по челото на младежа блестяха капки пот. Повече не се опита да срещне погледа на Аксел. Очите му придобиха стъклен вид, когато се наведе, взе пушката си от земята и я вдигна високо за удар.

Аксел извърна лице по чист рефлекс и ударът попадна над лявото ухо. Почувства се така, сякаш нещо се счупва вътре в него. Болката беше неописуема. Следващият удар, който се стовари върху му, го уцели в лицето. Почти нищо не помнеше след това. Усещаше само болка.

* * *

НИКАКВИ ЗНАЦИ ПО ВРАТАТА не подсказваха, че тук се помещават „Приятели на Швеция“. Просто парче хартия върху пощенска кутия с надпис „Без реклами“ и името „Свенсон“. Мартин и Паула бяха получили адреса от колегите си в Удевала, които държаха под око дейността на организацията.

Не се обадиха предварително. Просто предположиха, че ще намерят някого през работното време. Мартин натисна звънеца. Вътре се чу писклив звук, но първоначално нищо не се случи. Тъкмо се канеше да позвъни отново, когато вратата се отвори.

– Да?

Един мъж на около трийсет ги изгледа въпросително и се намръщи, като видя униформите им. Още повече се намръщи, когато видя Паула. В продължение на няколко секунди я оглеждаше от глава до пети по такъв начин, че й се прииска да го удари с коляно в слабините.

– Така. С какво мога да помогна на правителството днес? – попита ехидно.

– Бихме искали да си поприказваме с някого от „Приятели на Швеция“. На правилното място ли сме попаднали?

– Разбира се. Влезте.

Мъжът – рус, висок и едър, с очевидно добре тренирани мускули – се отдръпна, за да ги пропусне вътре.

– Мартин Молин. А това е Паула Моралес. Ние сме от полицията в Танумсхеде.

– Така ли? Дълъг път сте били, за да дойдете тук – каза мъжът, докато ги водеше към малък офис. – Казвам се Петер Линдгрен.

Той седна зад бюрото и посочи към двата стола за посетители.

Мартин си отбеляза името. Щеше да провери дали Линдгрен фигурира в базата им данни веднага щом се върнеше в управлението. Нещо му подсказваше, че човекът срещу тях ще има поредица арести в досието си.

– И така, какво желаете?

Петер се облегна назад и кръстоса ръце в скута си.

– Разследваме убийството на един човек на име Ерик Франкел. Името да ви е познато?

Паула се насили да говори спокойно. Имаше нещо в този тип мъже, от което я побиваха тръпки. Не се и съмняваше, че Петер Линдгрен изпитва същите чувства към хора като нея.

– А трябва ли? – отговори той, гледайки към Мартин вместо към Паула.

– Да, трябва – каза Мартин. – Вашата организация е поддържала известен контакт с него. Заплашвала го е, ако трябва да сме точни. Но предполагам, че не знаете нищо за това? – добави Мартин саркастично.

Петер Линдгрен поклати глава.

– Не, нищо не ми говори. Имате ли доказателства за тези... заплахи? – попита той с усмивка.

Мартин се почувства така, сякаш го оглеждат под лупа. След кратка пауза каза:

– В момента не е важно дали имаме, или не. Знаем, че вашата организация е заплашвала Ерик Франкел. И също така знаем, че един от членовете ви, Франс Рингхолм, е познавал жертвата и го е предупредил за тези заплахи.

– Аз не бих взимал Франс много сериозно – каза Петер с опасен блясък в очите. – Той се радва на голямо уважение в рамките на нашата организация... но годинките започват да се трупат и… ами, ние сме ново поколение, готово да поеме отговорността... Живеем в нови времена, с нови привички и хора като Франс невинаги разбират добре правилата на играта.

– За разлика от такива като вас? – обади се Мартин.

Петер разпери ръце.

– Важно е да знаеш кога да спазваш правилата и кога да ги нарушаваш. Важно е това, което служи на каузата ни в дългосрочен план.

– А каузата ви в дадения случай е... каква?

Паула усети колко враждебно звучат думите й и Мартин го потвърди с един предупредителен поглед.

– Едно по-добро общество – отговори Петер спокойно. – Тези, които са управлявали държавата, не са се справили много добре. Допуснали са... чуждестранни сили да заемат твърде много място. Позволили са на чистите шведи да бъдат изтласкани.

Мъжът хвърли войнствен поглед към Паула, която преглътна многократно, за да не реагира. Това не бе подходящото място или време. А и бе наясно, че той нарочно я предизвиква.

– Но всичко това ще се промени. Шведите все повече и повече осъзнават, че се движим към пропаст, и ако продължаваме по този начин, ще позволим на властимащите да разрушат това, което нашите предци са изградили. Ние можем да създадем по-добро общество.

– И по какъв начин, чисто теоретично, един възрастен, пенсиониран учител по история представлява заплаха за... по-доброто общество?

– Чисто теоретично... – Петер отново стисна ръце в скута си. – Чисто теоретично, разбира се, той не би представлявал реална заплаха. Но той е допринесъл за разпространението на един фалшив образ – образ, който победителите във войната са работили усилено, за да насърчат. И, естествено, това не може да бъде толерирано. Чисто теоретично.

Мартин се канеше да отговори, но Петер явно не бе приключил.

– Всички изображения, всички истории от концентрационните лагери и други подобни са чисти измислици, преувеличени лъжи, които са се превърнали в истини. И знаете ли защо? За да бъде напълно погребано посланието, истинското послание. Победителите във войната са тези, които пишат учебниците по история, и те са решили да заглушат истината, да изкривят образа, който светът ще види, така че никой да не посмее да се изправи и да запита дали правилната страна е спечелила. И Ерик Франкел беше част от това потулване, от тази пропаганда. Ето защо, говорим хипотетично, Ерик Франкел би застанал на пътя на обществото, което искаме да създадем.

– И все пак, доколкото ви е известно, не са му изпращани никакви заплахи, така ли? – Мартин напрегнато се взираше в мъжа. Знаеше какъв ще бъде отговорът.

– Не, не сме правили такова нещо. Ние работим в рамките на законите на демокрацията – избори, манифести. Придобиваме власт чрез гласове. Всякакви други действия са ни чужди.

Той изгледа Паула, която здраво стискаше ръце и си представяше войниците, дошли да отведат баща й. Техните очи имаха същия израз.

– Е, няма да ви безпокоим повече – каза Мартин, докато се изправяше. – От полицията в Удевала ни дадоха имената на останалите членове на борда, така че, разбира се, с тях също ще обсъдим този въпрос.

Петер се изправи и кимна.

– Разбира се. Но никой няма да ви каже нещо по-различно. А що се отнася до Франс... ами, аз не бих обръщал много внимание на един старец, който живее в миналото.

Ерика установи, че й е трудно да се съсредоточи върху писането. Мислите за майка й все я отклоняваха. Тя извади купчината статии и постави тази със снимката най-отгоре. Беше толкова разочароващо. Да се взира в тези лица, без да може да получи нужните й отговори. Наведе се, приближи снимката до очите си и започна да изучава петте лица в детайли, едно след друго.

Първо Ерик Франкел. Сериозно изражение, докато гледа към камерата. Скована поза. Имаше нещо тъжно в него и без да знае дали е права, или не, тя стигна до извода, че причината е била задържането на брат му. Само че той излъчваше същата сериозност и същата скръб, когато се срещна с него през юни, за да го попита за медала.

Ерика премести погледа си към човека, застанал до Ерик. Франс Рингхолм. Той беше красив. Много красив. Руса къдрава коса, малко по-дълга, отколкото родителите му вероятно биха искали. Широка чаровна усмивка за камерата. Ръцете му бяха небрежно отпуснати върху раменете на стоящите до него. Нито един от тях не изглеждаше да оценява високо този жест.

Ерика заразглежда лицето вдясно от Франс. Майка й. Елси Мострьом. Изражението й беше определено по-нежно, отколкото Ерика можеше да си спомни някога да го е виждала. Но имаше леко напрежение в деликатната усмивка, която подсказваше, че ръката на Франс около раменете й не й допада. Толкова сладка изглеждаше майка й. Имаше толкова мил вид. Елси, която Ерика познаваше, беше студена и непристъпна. На снимката нямаше и намек за тази страна от характера й. Ерика леко докосна лицето на майка си. Колко различно щеше да е всичко, ако майка й бе като момичето на снимката тук. Какво се бе случило с нея? Какво бе отнело цялата й нежност? Какво бе накарало безразличието да замени изпълнения с копнеж поглед? Защо никога не я прегърна с меките ръце, които се виждаха под късите ръкави на роклята на цветя?

Ерика се прехвърли на следващия човек на снимката. Брита не гледаше във фотоапарата. Вместо това се бе обърнала към Елси. Или по-скоро към Франс. Невъзможно бе да се каже. Ерика посегна към лупата върху бюрото. Насочи я към лицето на Брита и присви очи, за да стане изображението толкова ясно, колкото е възможно, но все още не можеше да каже със сигурност. Девойката имаше намръщено изражение, връхчетата на устата й бяха нацупени и в челюстта й се забелязваше нещо грубо и решително. И в очите й. Ерика бе почти сигурна. Брита гледаше един от тях – Елси или Франс – или може би и двамата.

И последният човек на снимката. Беше на същата възраст като останалите. Рус като Франс, но къдравата коса бе къса. Висок и доста строен, с умислено изражение на лицето. Не щастливо, но не и тъжно. „Умислен“ беше най-добрата дума, която Ерика можа да измисли, за да опише вида му.

Отново прочете статията. Ханс Олавсен беше норвежки участник в съпротивата, избягал от Норвегия на борда на регистрирания във Фелбака риболовен кораб „Елфрида“. Било му дадено убежище от капитана на лодката, Елоф Мострьом. Според репортера, написал статията, Ханс празнуваше края на войната заедно с приятелите си във Фелбака.

Ерика постави статията най-отгоре върху купчината документи. Усещаше нещо в отношенията между младежите, което… Не можеше да определи точно какво. Със сигурност знаеше единствено, че ключът към миналото на майка й се крие в по-задълбоченото изучаване на връзките между тези приятели, а може би и в боеца от норвежката съпротива Ханс Олавсен. И имаше само двама души, които можеше да попита. Аксел Франкел и Брита Йохансон. Ерика наистина не искаше да се връща и да притеснява обърканата старица, но как иначе да разбере какво се крие зад този гневен поглед в очите й? Може би, ако успееше да обясни на съпруга на Брита защо трябва да говори с жена му, той щеше да разбере. Утре, реши Ерика, утре ще хване бика за рогата и ще се върне там.

Ако успееше да завари Брита в един от по-осъзнатите й мигове, беше убедена, че ще намери необходимите й отговори.

* * *

Фелбака, 1944 г.

Войната бе взела своята дан от Елоф Мострьом – водата вече не му беше приятел, а враг. Открай време обичаше морето на Бохуслен. Харесваше му как се плиска, как мирише, как звучи, как се блъска в носа на лодката. Но откакто започна войната, връзката му с морето вече не бе приятелска. Морето бе станало враждебно. То криеше опасности под повърхността си, мините, които във всеки един момент можеха да се взривят и да вдигнат него и целия му екипаж във въздуха. И германците, които патрулираха в зоната, не бяха много по-добри. Човек никога не можеше да знае какво ще намислят. Морето стана ненадеждно по един съвсем друг начин, различен от този, към който всички бяха привикнали. Бури, плитчини – това бяха неща, с които се научаваха да се справят благодарение на опита, трупан от много поколения. И ако природата понякога ги надвиваше, това се приемаше с хладнокръвие и самообладание.

Новата несигурност се оказваше далеч по-лоша. Ако оцелееха след рисковете, които водата криеше, то на брега, когато спираха да разтоварят стоката си, ги очакваха още по-големи опасности. Всеки път, когато приставаше с лодката, Елоф си припомняше как германците бяха заловили Аксел Франкел. Загледа се в хоризонта, като си позволи да мисли за момчето в продължение на няколко минути. Толкова смел. И сякаш непобедим. Сега никой не знаеше къде се намира. Носеха се слухове, че е бил откаран в Грини, но не се знаеше със сигурност дали е вярно. А дори и да беше, нямаше как да се разбере дали все още е там. Говореше се, че са започнали да прехвърлят затворниците в Германия. Може би момчето се намираше там в момента. А може би дори вече не беше жив. Шест месеца бяха изминали от залавянето му и никой не бе получил знак, че е още жив. Така че беше трудно да не се мисли за най-лошото. Елоф въздъхна тежко. От време на време се натъкваше на родителите на момчето, доктора и съпругата му. Но нямаше смелост да срещне погледа им. Ако можеше, минаваше на другия тротоар и бързо продължаваше да върви с наведени очи. Струваше му се, че е трябвало да направи нещо. Не знаеше какво, но все нещо. Може би изобщо не биваше да позволява на момчето да го придружава.

Сърцето го болеше, когато срещаше брата на Аксел. Това малко, сериозно момче на име Ерик. Не че преди беше много бъбрив, но откакто брат му изчезна, стана дори още по-тих. Елоф си мислеше да поговори с Елси. Не му харесваше, че тя прекарва толкова много време с Ерик и другото момче, Франс. Харесваше Ерик – момчето имаше нещо мило в очите. Франс обаче беше друго нещо – „хулиган“ бе думата, която му идваше наум, когато се опиташе да опише това момче. Но никой от тях не беше подходяща компания за Елси. Двамата бяха от друга обществена класа, коренно различни хора. Той и Хилма със същия успех можеше да са родени на друга планета, не на тази на семейство Франкел и Рингхолм. И двата им свята не трябваше никога да се срещат, нищо хубаво не можеше да произлезе от стълкновението им. Едно време, когато децата бяха още малки и играеха на стражари и апаши, това не беше проблем. Но сега бяха по-големи. Да, нищо хубаво нямаше да излезе от това.

Хилма повдигаше въпроса по различни поводи. И го молеше да поговори с момичето. Но сърце не му даваше да го направи. По време на войната всичко стана по-трудно. Приятелите на практика бяха единственият лукс, който младежите можеха да си позволят, а кой бе той да отнема приятелите на Елси? Но рано или късно щеше да бъде принуден да го направи. Момчетата са момчета, в края на краищата. Игрите на гоненица и криеница скоро ще се превърнат в тайни прегръдки. Знаеше го от личен опит. И той бе млад някога, макар че сега това му се струваше толкова отдавна. Дошло е време двата свята да бъдат отделени още веднъж. Така е било и така ще бъде винаги. Невъзможно е да се промени естественият ред на нещата.

– Капитане! Най-добре да дойдете!

Изтръгнат от мислите си, Елоф се обърна към гласа, който го бе прекъснал. Единият от мъжете от екипажа енергично му махаше да отиде при него. Елоф се намръщи изненадано, но се отзова. Намираха се в открито море и все още им оставаха няколко часа до пристигането в пристанището на Фелбака.

– Имаме пътник без билет – каза Кале Ингваршон, сочейки към товарното отделение.

Елоф се обърна натам и видя сгушено зад чувалите младо момче, което тъкмо изпълзяваше от скривалището си.

– Открих го, когато чух звук от вътрешността на лодката. Кашляше толкова силно, че е цяло чудо, дето не се е чуло на палубата – обясни Кале, който сложи щипка тютюн в устата си и се намръщи.

През войната дъвченето на тютюн не беше нищо повече от слаб заместител на пушенето.

– Кой си ти? И какво правиш на моята лодка? – попита Елоф безцеремонно.

Питаше се дали да не повика на помощ някого от екипажа горе.

– Казвам се Ханс Олавсен, качих се на борда в Кристиансан – отговори младежът на напевен норвежки.

Изправи се и протегна ръка. След миг на колебание Елоф също подаде своята. Момчето го погледна в очите и каза:

– Надявах се да стигна до Швеция с вас. Германците имат… нека просто кажем, че ако ми е мил животът, не мога да остана дълго на норвежка почва.

Елоф помълча известно време, обмисляйки чутото. Не му се искаше да се намесва в нещо толкова опасно. Но от друга страна, какъв избор бе имало момчето? Не е можел пред всички патрулиращи германци да отиде открито до лодката и да пита ще го закарат ли до Швеция.

– Откъде си? – попита той най-сетне, оглеждайки момчето от глава до пети.

– От Осло.

– И това, което си извършил, прави оставането ти в Норвегия невъзможно?

– Хората не говорят за това, което са били принудени да правят през войната – каза Ханс и тъмна сянка премина през лицето му. – Нека просто кажем, че съпротивата вече няма никаква полза от мен.

Вероятно е превеждал хора през границата, помисли си Елоф. Това е опасна работа и след като германците са го подгонили, е наистина разумно да се махне, докато все още може. Елоф почувства как омеква. Замисли се за Аксел, който бе пътувал до Норвегия толкова много пъти, без изобщо да мисли за собствената си безопасност. И бе платил цената. Нима щеше да постъпи по-лошо от деветнайсетгодишния син на доктора? Елоф взе решение и каза:

– Добре, ще те вземем със себе си. Тръгваме за Фелбака. Ял ли си нещо?

Ханс поклати глава и преглътна.

– Не, нищо от завчера. Пътят от Осло беше тежък. Не можех да тръгна по прекия маршрут – отвърна той и сведе поглед.

– Кале, донеси на момчето нещо за ядене. Аз трябва да се погрижа да пристигнем цели. Дяволските мини, които са заложили германците, представляват огромна подводна опасност – обясни той, тръгвайки нагоре по стълбата.

Когато погледна назад, срещна погледа на момчето. Изненада се от съчувствието, което изпита. На колко години би могъл да бъде? Осемнайсет, не повече. И все пак това, което Елоф прочете в очите му, не трябваше да се намира там. Загубената младост и невинността, която вървеше заедно с нея. Войната безспорно взимаше много жертви. И то не само тези, които умираха.

4

ЙОСТА СЕ ЧУВСТВАШЕ малко гузен. Ако си беше свършил работата, може би Матиас нямаше да се озове в болница. Не беше изключено пак да се случи, но пък можеше и да научи, че Пер е проникнал в къщата на братята Франкел през пролетта, и това щеше да промени развоя на събитията. Когато Йоста беше отишъл в дома на Адам да снеме отпечатъците му, момчето всъщност бе споменало как някой от училището разправял за готините неща, които притежавали братята Франкел. Тъкмо това тормозеше подсъзнанието на Йоста, измъчваше го и му убягваше. Де да бе обърнал повече внимание и да бе проявил повече съобразителност. Накратко, да си бе вършил работата както трябва. Той въздъхна. Беше онази специфична въздишка, която Йоста бе усъвършенствал по време на трудовия си стаж. Знаеше какво трябва да направи сега. Да се опита, доколкото е възможно, да поправи нещата.

Отиде в гаража и взе единствената останала полицейска кола. Мартин и Паула бяха заминали с другата за Удевала. Четирийсет минути по-късно паркира пред болницата „Стрьомстад“. Рецепционистката го уведоми, че Матиас е в стабилно състояние и после му обясни как да стигне до пациента.

Йоста пое дълбоко дъх, преди да влезе в стаята. Без съмнение при момчето щеше да има хора от семейството му. Йоста не обичаше да се среща с роднини. Емоциите винаги надделяваха и беше трудно да се изпълни належащата задача. И все пак от време на време изненадваше и колегите си, и себе си с чувствителността, която проявяваше, когато разговаряше с хора, озовали се в травмиращи ситуации. Ако бе имал енергията и волята, би могъл да използва тази си дарба в работата си и да я превърне в предимство. Вместо това сега тя рядко излизаше наяве и той не я смяташе за особено желан гост.

– Хванахте ли го?

Висок мъж с костюм и вратовръзка се изправи при влизането на Йоста. Бе прегърнал през раменете хлипаща жена. Ако се съдеше по приликата й с лежащото в болничното легло момче, тя трябваше да е майка му. Макар Йоста да отбеляза пред себе си, че представата му за външността на момчето идваше предимно от спомена за срещата им пред дома на братята Франкел. Защото сега то изглеждаше съвсем различно. Устните му бяха удвоили нормалния си размер и очевидно можеше да използва само едното си око. Другото беше отекло и затворено.

– Само да ми падне този проклет... хулиган – изруга бащата на Матиас и стисна юмруци.

В очите му имаше сълзи и Йоста си припомни откъде идваше нежеланието му да си има работа с близки роднини.

Но след като вече беше тук, поне трябваше да кара докрай. Особено след като угризенията му растяха с всяка секунда, докато гледаше подутото лице на Матиас.

– Оставете полицията да си свърши работата – каза Йоста и седна на стол до тях. Представи се, след това изгледа строго родителите на Матиас, за да се увери, че го слушат. – Отведохме Пер Рингхолм в участъка за разпит. Призна, че е пребил сина ви, и без съмнение ще си понесе последствията. В момента не знам какви ще са те, прокурорът ще го реши.

– Но го държите в ареста, нали? – попита майката на Матиас с треперещи устни.

– В момента не. Само в изключителни случаи прокурорът нарежда малолетен да остане в ареста. На практика това рядко се случва. Така че беше изпратен у дома с майка му, докато провеждаме разследването си. Осведомихме и социалните служби за станалото.

– Значи му позволихте да се прибере у дома с майка си, докато моят син лежи тук и... – изрече бащата на Матиас невярващо и гласът му пресекна.

– За момента, да. Ще има последствия, гарантирам ви го. Но, ако е възможно, искам да разменя няколко думи със сина ви, за да се уверя, че нищо не пропускаме.

– Добре, но само ако той пожелае. Не е в пълно съзнание през цялото време. На обезболяващи е.

– Ще оставим на него да реши колко дълго иска да говори – успокои ги Йоста и приближи стола си до леглото.

Не му беше лесно да разбира завалените думи на момчето, но накрая разполагаше с потвърждение на цялата история. Разказът му отговаряше на разказаното от Пер.

Когато приключи с разпита на Матиас, отново се обърна към родителите на момчето.

– Ще позволите ли да му снема пръстови отпечатъци?

Още веднъж родителите се спогледаха. И отново бащата на Матиас беше този, който заговори.

– Добре, направете го. След като е необходимо за...

Той не довърши, а впери пълните си със сълзи очи в сина си.

– Ще отнеме само минута – обеща Йоста и извади оборудването си за снемане на отпечатъци.

Малко по-късно отново беше в колата на паркинга и гледаше кутийката с пръстовите отпечатъци на Матиас. Може и да нямаха значение за случая. Но той си беше свършил работата. Най-после. Това поне бе някаква малка утеха.

– Последна спирка за днес, нали така? – каза Мартин, когато слезе от колата пред офиса на редакцията на „Бохусленинген“.

– Да, време ни е да си вървим вкъщи – съгласи се Паула, като погледна часовника си.

Не беше казала нито дума след посещението им в щаба на „Приятели на Швеция“ и Мартин я бе оставил да размишлява на спокойствие. Разбираше колко трудно трябва да й е да се сблъска с такъв тип човек. От тези, които я съдеха, преди да е имала време да поздрави, които виждаха само цвета на кожата й и нищо друго. Той също го намираше за неприятно, но с неговия тебеширенобял тен и яркочервена коса никога не бе подлаган на критичните погледи, които трябваше да понася Паула. Вярно, бяха го дразнили в училище заради цвета на косата му, но това беше отдавна и изобщо не беше същото.

– Търсим Шел Рингхолм – каза Паула, като се наведе към гишето на рецепцията.

– Един момент, ще му предам, че сте тук. – Рецепционистката вдигна телефона и съобщи на Рингхолм, че има посетители. – Седнете моля, ей сега ще дойде.

– Благодарим ви.

Седнаха на два от столовете, разположени около масичка за кафе. След няколко минути към тях се приближи доста пълен мъж с тъмни коса и брада. Паула си помисли, че много прилича на Бьорн от АББА. Или на Бени. Така и не се научи да ги различава.

– Шел Рингхолм – представи се той и се ръкува с тях. Ръкостискането му беше силно, граничеше с болезнено и Мартин не можа да сдържи лека гримаса. – Елате с мен в кабинета ми.

И той ги поведе.

– Заповядайте, седнете. Мислех, че познавам всички полицаи от Удевала, но вашите лица са нови за мен. Къде работите?

Шел седна зад бюрото си, отрупано с книжа.

– Не сме от полицията на Удевала, а от управлението в Танумсхеде.

– О, нима? – рече изненадан Шел.

На Паула й се стори, че за миг по лицето му се мярна и нещо друго, но веднага изчезна.

– Е, по какъв въпрос сте при мен?

Той се облегна назад и скръсти ръце на корема си.

– Първо трябва да ви кажем, че днес отведохме сина ви в участъка, след като беше нанесъл побой на един от съучениците си – започна Мартин.

Мъжът зад бюрото мигом зае изправена стойка на стола си.

– Какво ми казвате, дявол го взел? Арестували сте Пер? Кого е...? Как... ?

Не успяваше да изрече напиращите на устата му думи и Паула го изчака да замълчи, за да отговорят на въпросите му.

– Пребил е ученик на име Матиас Ларшон в училищния двор. Момчето е откарано в болница „Стрьомстад“ и по последни данни е в стабилно състояние, но е понесъл сериозни травми.

– Какво? – На Шел, изглежда, му бе трудно да възприеме чутото. – Защо не ми се обадихте по-рано? Доколкото схващам, случило се е преди няколко часа.

– Пер пожела да повикаме майка му. Така че тя дойде в участъка и присъства на разпита му. След това беше освободен да се прибере у дома с нея.

– Домашната ситуация не е точно идеалната, както сигурно сте се досетили – каза Шел, като погледна и Паула, и Мартин.

– От интервюто схванахме, че са налице известни... проблеми. – Мартин се поколеба. – Затова съобщихме на социалните служби да проучат нещата.

Шел въздъхна.

– Трябваше по-рано да се занимая с това. Но все изникваха други неща. Не знам...

Той погледна снимката на бюрото си с руса жена и две деца на около девет години. За момент никой не проговори.

– Какво ще стане сега?

– Прокурорът ще разгледа случая и ще реши как да действа. Но работата е сериозна.

Шел махна с ръка.

– Знам, разбирам. Повярвайте ми, никак не омаловажавам случилото се. Виждам колко е сериозно. Но просто искам да знам по-конкретно какво мислите...

Той отново погледна снимката, после се обърна към полицаите.

– Трудно е да се каже. Но вероятно ще бъде изпратен в дом за юноши с проблеми – отговори Паула.

Шел кимна уморено.

– Може би така ще е най-добре. Пер винаги е бил доста... мъчен и може би такава мярка ще го накара да про-умее колко сериозни са нещата. Но не му беше лесно. Аз не бях много от помощ, а майка му... Е, сами сте видели каква е ситуацията. Но невинаги е била такава. Разводът беше това, което... – Гласът му заглъхна и той отново погледна снимката на бюрото си. – Понесе го тежко.

– Има и друго, за което искаме да поговорим с вас.

Мартин се наведе напред и внимателно се вгледа в Шел.

– Какво?

– По време на интервюто научихме, че Пер е влязъл с взлом в една къща в началото на лятото, през юни. И че собственикът, Ерик Франкел, го е заловил. Доколкото схванахме, вие знаете за този инцидент, така ли е?

За секунда Шел не каза нито дума, после кимна.

– Да, така е. Ерик Франкел ми телефонира, след като беше заключил Пер в библиотеката си, и аз отидох там. – Усмихна се невесело. – Стана ми донякъде смешно да видя Пер заключен сред всички онези книги. Може би за пръв път попадаше в толкова близък контакт с библиотека.

– Нищо смешно няма в нахлуването в нечий дом – обади се сухо Паула. – Можеше да свърши много зле.

– Давам си сметка за това. Моля за извинение, шегата ми беше неуместна – каза Шел. – Но и двамата с Ерик се споразумяхме да не раздухваме много случая. Ерик реши, че станалото ще послужи за добър урок на момчето. Предполагаше, че добре ще помисли, преди да предприеме пак нещо такова. Това беше всичко. Отидох да взема Пер, предупредих го за последствията според закона и...

Той сви рамене.

– Но очевидно с Ерик Франкел сте говорили и за друго освен за простъпката на Пер. Той е чул Ерик да казва, че имал информация за вас, която евентуално щяла да ви заинтересува в качеството ви на журналист, и после двамата сте се разбрали да се срещнете в друг ден. Спомняте ли си?

Въпросът бе посрещнат с мълчание. После Шел поклати глава.

– Не, не си спомням нищо такова. Или Пер си го е измислил, или неправилно интерпретира каквото е чул. Ерик просто каза, че мога да се свържа с него, ако имам нужда от помощен материал във връзка с нацизма.

Мартин и Паула го гледаха скептично. Нито един от двамата не му повярва. Беше съвсем очевидно, че лъже, но не можеха да го докажат.

– Знаете ли дали баща ви и Ерик са поддържали контакт? – попита накрая Мартин.

Раменете на Шел леко се отпуснаха, сякаш беше облекчен от смяната на темата.

– Не, доколкото знам. От друга страна, не проявявам интерес какво върши баща ми. Освен ако не става дума за дейностите му, които са предмет на перото ми.

– Не е ли малко странно такова чувство? – попита Паула. – Да критикувате публично баща си по този начин?

– Тъкмо вие би трябвало да разбирате колко е важна активната борба с настроенията срещу чужденците – посочи Шел. – Те са като раково образувание в обществото ни и трябва да воюваме с тях по всички възможни начини. И ако баща ми е решил да бъде част от този злокачествен тумор... ами... това си е негово решение – отсече Шел и разпери ръце. – И, между другото, с баща ми нямаме никакви връзки освен факта, че някога е решил да забремени майка ми. През цялото ми детство го виждах само в затворнически помещения за свиждане. Щом станах достатъчно голям да мисля самостоятелно и сам да вземам решения, осъзнах, че той е човек, когото не искам в живота си.

– И не сте поддържали контакт помежду си? А Пер общува ли с него? – попита Мартин повече от любопитство, отколкото защото имаше някакво отношение към разследването.

– Аз нямам контакт с него. Уви, баща ми успя да втълпи на моя син куп глупави идеи. Когато Пер беше по-малък, вземахме мерки да не се виждат, но сега е тийнейджър и... Няма как да им попречим да се срещат, колкото и да се опитваме.

– Добре. Мисля, че няма друго. Поне засега – каза Мартин и се изправи. Паула направи същото. На път към вратата Мартин спря и се обърна. – Сигурен ли сте, че нямате някаква информация за или от Ерик Франкел, която може да ни бъде полезна?

Погледите им се срещнаха и за миг изглеждаше, сякаш Шел се поколеба. После поклати глава и изрече натъртено:

– Не, нищо. Съвсем нищо.

И този път не му повярваха.

Маргарета беше разтревожена. Никой не отговаряше на телефона в дома на родителите й след вчерашното посещение на Херман. Това беше странно и смущаващо. Обикновено й казваха, ако щяха да ходят някъде, но напоследък рядко излизаха от дома си. А тя имаше навика всяка вечер да им се обажда по телефона, за да си побъбрят. Беше им ритуал от години и тя не си спомняше и един случай, в който родителите й да не са отговорили на позвъняването й. Ала този път телефонът звънеше и звънеше, а никой не вдигаше. Предишната вечер искаше да прескочи да ги види, но съпругът й Уве я убеди да изчака до сутринта. Сигурно просто си били легнали рано. Но тази сутрин отново нямаше отговор. Притеснението на Маргарета растеше. Накрая си каза, че нещо трябва да се е случило. Това беше единственото обяснение.

Сложи си обувките и якето и тръгна към дома на родителите си. Беше само на десет минути пеша и през целия път се руга, задето беше послушала Уве и не бе отишла по-рано. Знаеше си, че нещо не е наред.

Когато беше само на стотина метра от дома им, видя, че някой стои пред външната врата. Примижа, опитвайки се да види кой е, но още преди да се бе приближила повече, разпозна онази писателка, Ерика Фалк.

– Мога ли да ви услужа с нещо? – попита Маргарета, като се постара да звучи дружелюбно, но дори и тя самата чуваше тревогата в гласа си.

– Ами... да, търся Брита. Но май че няма никой у дома.

Русата жена явно се чувстваше неловко, застанала на верандата.

– Аз съм дъщеря им. Опитвам се да им се обадя от вчера, но не отговарят на телефона. Затова дойдох да се уверя, че всичко е наред – обясни Маргарета. – Влезте с мен и изчакайте в антрето.

Тя се пресегна към гредите на малкото покривче над вратата и извади ключ. Ръката й трепереше, докато отключваше вратата.

– Влезте. Аз само ще ида да погледна – каза, внезапно почувствала се благодарна, че не е сама.

Наистина трябваше да се обади на една от сестрите си или и на двете, преди да тръгне насам. Но пък тогава не би успяла да скрие колко са сериозни опасенията й и колко се тревожи.

Обиколи стаите на първия етаж и огледа. Всичко беше спретнато подредено, същото, както винаги.

– Мамо? Татко? – извика Маргарета, но никой не отговори.

Сега вече беше истински уплашена и дишането й стана затруднено. Трябваше да се обади на сестрите си. Как можа да не го направи?

– Стойте тук. Ще се кача да погледна горе – каза тя на Ерика.

Не посмя да изтича нагоре по стълбите. Движеше се бавно и цялата трепереше. Беше неестествено тихо. Ала когато стигна до горното стъпало, чу слаб звук. Сякаш някой хлипаше. Почти като малко дете. Застина за миг, като се мъчеше да определи откъде идва звукът. Тогава осъзна, че долита от спалнята на родителите й. С блъскащо в гърдите сърце хукна натам и отвори вратата. Отне й няколко секунди да осмисли какво вижда. И после сякаш отдалеч чу собствения си глас да крещи за помощ.

Пер беше този, който отвори, когато Франс позвъни на вратата.

– Дядо – рече Пер и заприлича на кученце, очакващо да го погалят по главата.

– В какво си се замесил? – рязко изрече Франс и влезе вътре.

– Но аз... той... дрънкаше куп глупости. Нима трябваше да слушам и да търпя? – Пер явно беше оскърбен. Мислил си бе, че ако изобщо някой го разбере, това ще е дядо му. – А и е направо нищо, сравнено с онова, което ти си правил – добави предизвикателно той, макар да не се осмели да погледне Франс в очите.

– Тъкмо затова знам какво приказвам!

Франс хвана внука си за раменете и го разтърси, като го принуди да срещне погледа му.

– Да седнем да поговорим и току-виж, съм успял да ти набия малко разум в дебелата глава. Къде е майка ти впрочем?

Франс се огледа за Карина, готов да се сражава за правото си да влезе и да говори с внука си.

– Сигурно си отспива – промърмори Пер и влезе в кухнята. – Вчера, като се прибрахме, започна да пие и продължаваше в същия дух вечерта, когато си легнах. Не съм я чувал от доста часове.

– Ще надникна да я поздравя. А през това време ти приготви кафе – поръча Франс.

– Но аз не знам как се прави... – замрънка Пер.

– Значи ти е време да се научиш – тросна му се Франс и се отправи към спалнята на Карина.

– Карина – рече той високо, като влезе в стаята й.

Отвърна му само шумно хъркане. Беше се изхлузила наполовина от леглото и едната й ръка докосваше пода. Вътре вонеше на застоял алкохол и повръщано.

– Дяволите го взели – изруга Франс.

Но после пое дълбоко дъх и отиде до нея. Постави ръка на рамото й и я разтърси.

– Карина, време е да ставаш.

Все така нямаше никаква реакция. Той се огледа. Банята беше директно свързана със спалнята й. Влезе и пусна крановете да й напълни ваната. Докато водата течеше, залови се да я съблича, като едва потискаше отвращението си. Не му отне дълго, тъй като тя беше само по сутиен и бикини. Уви я в одеяло, отнесе я в банята и без повече церемонии я пусна във ваната.

– Боже господи! – изсумтя замаяно бившата му снаха. – Какво търсиш тук, по дяволите?

Франс не отговори. Отиде до гардероба й, отвори го и избра чисти дрехи. Постави ги върху тоалетката до ваната.

– Пер приготвя кафе. Изсуши се, облечи се и ела в кухнята.

За момент изглеждаше, че тя ще се възпротиви. После кимна примирено.

– Е, усвои ли изкуството на приготвяне на кафе? – попита той Пер, който седеше до масата и разглеждаше ноктите си.

– Сигурно ще е отвратително на вкус – отвърна намусено Пер. – Но поне се опитах.

Франс огледа катраненочерната течност, която започваше да тече в стъклената кана.

– Поне изглежда доста силно.

Дълго време той и внукът му седяха един срещу друг на масата, без да говорят. Странно беше усещането да вижда собствената си история в друг човек. Забелязваше в лицето на момчето прилика със своя баща. Още съжаляваше, че навремето не го уби. Може би всичко щеше да е различно, ако го беше сторил. Ако беше събрал всичката ярост, кипяща у него, и я бе насочил срещу човека, който истински я заслужаваше. Вместо това гневът му се отклони в съвсем друга посока, но не изчезна. Още си беше там. Той го знаеше. Просто не го отпускаше на воля, както на младини. Сега той владееше беса си, а не обратното. Именно това трябваше да накара внука си да проумее. Нямаше нищо лошо в неговия гняв. Но трябваше да се погрижи той да решава кога е правилният момент да бъде отприщван. Гневът беше като стрела и трябваше да бъде пускан умело, а не да бъде размахван напосоки като брадва. Франс беше пробвал този метод. И той му бе донесъл единствено дълги години, прекарани зад решетките, и син, който едва търпеше присъствието му. А си нямаше никой друг. Мъжете в организацията не му бяха приятели. Никога не бе допускал грешката да повярва, че са такива, нито се бе опитал да спечели приятелството им. Те самите бяха твърде погълнати от яростта си, за да могат да създадат подобни отношения един с друг. Споделяха само обща цел. Това беше всичко.

Погледна Пер и видя баща си. Но видя също и себе си. И Шел. Опитал се бе да опознае сина си по време на късите семейни свиждания в затвора и на кратките периоди, когато си беше у дома. Но беше усилие, обречено на провал. И провалът беше дошъл. Ако трябваше да бъде откровен пред себе си, Франс не знаеше дори дали наистина обича сина си. Може би някога го е обичал. Може би навремето, когато Ракел му водеше момчето на посещения в затвора, сърцето му беше подскачало. Но вече не си спомняше.

Странното бе, че докато седеше там, до кухненската маса с внука си, единственото чувство на обич, което можеше да си припомни, беше към Елси. Любов отпреди шейсет години, все още запечатана в паметта му. Елси и внукът му. Те бяха единствените хора, към които бе имал чувства. Успели бяха да събудят някаква топлота у него. Но сега тя беше мъртва. Баща му беше убил всичко. Франс не бе мислил за това дълго време. За баща си. За всичко останало. Но напоследък миналото внезапно се бе съживило. И сега бе време отново да разсъждава за него.

– Шел ще побеснее, ако разбере, че си идвал тук.

Карина стоеше на прага. Олюляваше се леко, но беше чиста и облечена. Косата й още бе влажна, но тя бе метнала хавлиена кърпа на раменете си, та блузата й да не се намокри.

– Не ме е грижа какво мисли Шел – сухо заяви Франс.

Изправи се да налее кафе на Карина и на себе си.

– Не ми изглежда годно за пиене – промърмори Карина, като се вгледа в чашата си, пълна до ръба с катраненочерната течност.

– Изпий го – нареди Франс и започна да отваря шкафове и чекмеджета.

– Какво търсиш? – попита го Карина, после отпи и направи гримаса. – Не ми пипай шкафовете!

Франс не отговори, а започна да вади бутилка след бутилка и да излива съдържанието им в мивката.

– Нямаш право да ми се месиш! – изкрещя му тя.

Пер се изправи с намерение да излезе.

– Сядай – изръмжа Франс, насочил пръст към внука си. – Ще стигнем до дъното на всичко това.

Пер се подчини моментално и се отпусна на стола си.

Час по-късно, когато всичкият алкохол беше изхвърлен, остана само истината.

Шел се взираше в екрана на компютъра. Угризенията не му даваха мира. Откакто полицаите го бяха посетили вчера, се опитваше да събере смелост да иде при Пер и Карина. Но не можеше да се насили да го направи. Нямаше идея откъде да започне. Плашеше го мисълта, че започва да се предава. Срещу външни врагове можеше да се бори. Умееше да насочи цялата си енергия към битката със стремящите се към абсолютна власт и неонацистите, да води схватки с вятърни мелници, колкото и големи да бяха те, без да почувства умора. Но опреше ли до предишното му семейство, до Пер и Карина, имаше усещането, че не му е останала и капчица сила. Беше изсмукана от гузната му съвест.

Погледна снимката на Беата и децата. То се знае, обичаше Магда и Локе, не би искал да живее без тях. Ала в същото време всичко се бе случило тъй бързо и бе тръгнало в неправилната посока. Озовал се бе в ситуация, която го понесе по течението си, и понякога се питаше дали не е причинила повече вреди, отколкото добро. Може би просто моментът се бе оказал несполучлив. Нищо чудно да преживяваше някакъв вид криза на средната възраст и Беата да се бе появила тъкмо тогава. Отначало не можеше да повярва, че такова хубавичко момиче като нея проявява интерес към някой като него, който сигурно изглеждаше като старец в очите й. Не успя да устои на желанието да прави секс с нея, да докосва стегнатото й голо тяло, да вижда възхищението, с което тя го обливаше в изобилие. Беше си чиста проба опиянение. Не можеше да разсъждава ясно, нито да се отдръпне крачка назад и да вземе разумно решение. По ирония на съдбата тъкмо взеха да се появяват признаци на отрезвяване, когато напълно изгуби контрол над ситуацията. Започваше да се дразни от това, че тя никога не предлагаше контрааргументи в споровете им, че не знаеше нищо за кацането на Луната или за унгарските събития. Вече дори му омръзваше да усеща гладката й кожа под пръстите си.

Още помнеше момента, в който всичко рухна. Сякаш беше вчера. Срещата с нея в кафето. Големите й сини очи, когато радостно му съобщи, че ще става баща, че ще си имат свое дете. Че вече се налага да каже на Карина, както отдавна обещаваше да направи.

Спомняше си как в този миг осъзна каква грешка е допуснал. Още можеше да почувства тежестта в гърдите си, когато проумя, че тази грешка вече е станала непоправима. За секунда обмисли възможността да стане и да си излезе от кафето, като я остави там. Да си иде у дома, да полегне на канапето до Карина и да гледат новините по телевизията, докато петгодишният Пер спи дълбоко в леглото си.

Ала мъжкият му инстинкт му подсказа, че за него такава опция не съществува. Имаше любовници, които не биха отишли при съпругата. А имаше и такива, които биха. За него нямаше съмнение към коя категория принадлежи Беата. Не би се загрижила кого или какво ще прегази, ако той пръв реши да прегази нея. Щеше да стъпче живота му, да съсипе цялото му съществуване, без да се обърне назад. А той щеше да си остане там, сред отломките.

Знаеше го добре и затова избра изхода на страхливеца. Не би понесъл мисълта да остане сам. Да седи в мизерен ергенски апартамент, да се взира в стените и да се пита какво да прави с живота си. Така че бе поел по единствения път, който му беше останал. Пътят на Беата. Тя беше спечелила. А той остави Карина и Пер зад гърба си. Като боклук, изринат в канавка. Дори той можеше да схване, че ги е отхвърлил. Че е унизил и съсипал Карина. И изгубил Пер. Ето каква цена бе платил за младата кожа под пръстите си.

Може би щеше да успее да си запази Пер, ако бе имал силата да пренебрегне вината, която притискаше като воденичен камък гърдите му всеки път, щом само си помислеше за двамата. Но не беше могъл да го стори. Правил бе спорадични опити да бъде авторитетната фигура, да разиграва ролята на баща, ала резултатите бяха плачевни.

И ето че сега вече не познаваше сина си. Пер беше чужд човек за него. И Шел нямаше енергията да опита отново. Беше се превърнал в собствения си баща и това бе горчивата истина. Посветил бе живота си да мрази бащата, който беше изоставил него и майка му заради живот, в който те двамата не участваха.

И сега Шел осъзнаваше, че е направил същото.

Удари с юмрук по масата в опит да замени болката в сърцето си с физическа болка. Не помогна. Тогава отвори най-долното чекмедже на бюрото, за да погледне единственото, което можеше да отвлече ума му от терзаещите го мисли.

Втренчи се в папката. За миг бе изкушен да предаде материала на полицията, но в последната секунда професионалният журналист у него дръпна спирачката. Ерик не му беше дал много. Когато дойде в кабинета на Шел, изгуби много време да говори със заобикалки и очевидно изпитваше колебание дали да каже това или онова. За няколко секунди изглеждаше готов да се обърне и да си тръгне, без да разкрие нищо.

Шел отвори папката. Щеше му се да бе успял да разпита Ерик по-подробно, да научи какво е очаквал от него да предприеме, в каква посока да гледа. Разполагаше само с няколко статии от вестник, които Ерик му беше дал без коментар или обяснение.

– Какво да правя с това? – попита го Шел и разпери ръце.

– Това е ваша работа – гласеше отговорът на Ерик. – Знам, че може да изглежда странно. Но аз не мога да ви дам готовия отговор. Не се осмелявам. Предоставям ви обаче инструментите, та вие да сторите останалото.

И после си тръгна, като остави Шел да седи на бюрото с папка пред себе си, съдържаща всичко на всичко три статии.

Шел почеса брадата си и отвори папката. Вече няколко пъти бе прочел материалите, но все изникваха други неща, които му пречеха да се съсредоточи изцяло над тази задача. Ако трябваше да бъде напълно честен, не беше уверен дали е разумно да губи време с това. Старецът като нищо можеше да е изкуфял. А и защо не беше обяснил за какво става дума, ако наистина притежаваше толкова експлозивен материал, както бе намекнал? Тъй или инак, ситуацията коренно се промени след убийството на Ерик Франкел. И внезапно папката запари в ръцете на Шел.

Време беше да запретне ръкави и да се залови за работа. И той знаеше точно откъде да започне: от общия знаменател на трите статии. Деец на норвежката съпротива на име Ханс Олавсен.

* * *

Фелбака, 1944 г.

Нещо в тона на Елоф, когато се провикна „Хилма!“, накара и съпругата му, и дъщеря му да се разбързат да го посрещнат.

– За Бога, как си се развикал. Какво се е случило? – възкликна Хилма, но млъкна, когато видя, че Елоф не е сам.

– Имаме гости? – попита тя, като нервно изтри ръце в престилката си. – Тъкмо миех съдовете.

– Не се притеснявай – успокои я Елоф. – Момчето не се интересува как изглежда къщата. Пристигна с лодката с нас днес. Бягаше от германците.

Момчето протегна ръка към Хилма и се поклони, когато тя я пое.

– Ханс Олавсен – каза той със силен норвежки акцент.

После протегна ръка към Елси, която направи малък реверанс, когато я стисна.

– Пътят му дотук не е бил лесен, така че може би бихме могли да му предложим да се освежи – каза Елоф, окачи фуражката си и подаде палтото си на Елси, която го пое и не мръдна от мястото си.

– Недей просто да стоиш там, момиче. Закачи палтото на баща си – рязко се обърна към нея, но след това не можа да устои и я погали по бузата.

Предвид опасностите, които сега придружаваха всяко пътуване, той винаги чувстваше като дар това, че е могъл да се завърне у дома и да види Елси и Хилма отново. Елоф прочисти гърлото си, смутен, че се е поддал на такава емоция в присъствието на непознат. После махна с ръка.

– Ела, ела. Убеден съм, че Хилма ще намери нещо хубаво за нас – каза той и седна на един от кухненските столове.

– Нямаме много, което да предложим – пророни съпругата му с наведени очи. – Но с радост ще споделим малкото, което имаме.

– Искрено благодаря – отговори момчето и седна срещу Елоф, като жадно погледна таблата със сандвичи, която Хилма постави на масата.

– Хайде, вземете си – рече тя, а след това отиде до шкафа, за да сипе малко алкохол на двамата мъже.

Нямаха много, но поводът й се стори подходящ.

Хранеха се мълчаливо. Когато остана само един сандвич, Елоф бутна чинията към норвежкото момче, приканвайки го с поглед да го вземе. Застанала до кухненския плот, за да помага на майка си, Елси ги наблюдаваше крадешком. Всичко това беше толкова вълнуващо. В собствената й кухня седеше човек, избягал от германците и дошъл чак от Норвегия. Нямаше търпение да каже на другите. После й хрумна нещо и едва се възпря да не го каже на глас. Но на баща й трябва да бе хрумнало същото, защото зададе въпроса, който и тя си задаваше.

– Има едно момче от тук, от града, което е в плен при германците. Мина повече от една година, но може би ти...

Елоф разпери ръце, а очите му изгледаха с надежда момчето от другата страна на масата.

– Не е много вероятно да знам нещо за него, там има толкова много хора. Как се казва?

– Аксел Франкел – отговори Елоф, все още с обнадежден поглед.

Но надеждата в очите му се превърна в разочарование, когато момчето, след като помисли за миг, поклати глава.

– Не, страхувам се, че не. Никога не съм се сблъсквал с него. Поне не мисля, че съм. Не сте ли чували какво се е случило с него? Нищо, което да даде малко повече информация?

– За съжаление, не. – Елоф поклати глава. – Германците го отведоха в Кристиансан и оттогава не сме чували нищичко. Не е изключено да е…

– Не, татко. Аз не го вярвам!

Очите на Елси се напълниха със сълзи и тя засрамено изтича на горния етаж в стаята си. Не можеше да повярва, че така е унижила себе си и родителите си. Да плаче като бебе пред един напълно непознат.

– Дъщеря ви познава ли този… Аксел? – попита норвежецът, загледан угрижено след нея.

– Приятели са с по-малкия брат. Беше тежко за Ерик. За цялото семейство на Аксел – отговори Елоф с въздишка.

Сянка премина през очите на Ханс.

– Много хора минават през изпитания заради войната – рече той.

Елоф разбра, че това момче е видяло неща, на които никой на неговата възраст не би трябвало да става свидетел.

– А твоето семейство? – попита той предпазливо.

Хилма стоеше до мивката и подсушаваше чиниите, но спря и се заслуша.

– Не знам къде са – отговори Ханс най-сетне, вперил поглед в масата. – Когато войната свърши, ако това се случи някога, ще отида да ги потърся. Дотогава не мога да се върна в Норвегия.

Хилма срещна погледа на Елоф над русата глава на момчето. След като проведоха мълчалив разговор, основаващ се единствено на размяна на погледи, двамата постигнаха споразумение. Елоф прочисти гърлото си.

– Ами, виж, ние обикновено през лятото отдаваме къщата под наем, а самите ние живеем в стаята в мазето. Но през останалата част от годината тази стая стои празна. Може би ти би могъл… да останеш тук за известно време и да си починеш, преди да решиш какво да правиш по-нататък. Вероятно ще си намериш някаква работа. Може би не на пълно работно време, но поне колкото да имаш малко пари в джоба. Аз, разбира се, ще трябва да докладвам в полицията, че съм те довел в страната, но ако обещая да се грижа за теб, не би трябвало да има никакъв проблем.

– Само ако ми обещаеш, че ще плащам наема с парите, които печеля – каза Ханс, като го гледаше със смесица от благодарност и чувство за вина.

Елоф погледна Хилма отново и кимна.

– Това би било чудесно. Всяка крона е добре дошла във времена на война.

– Ще сляза долу да подредя – каза Хилма и облече палтото си.

– Не знам как да ви благодаря. Наистина не знам – каза момчето с напевния си норвежки и наведе глава, но не достатъчно бързо.

Елоф успя да зърне сълзите в очите му.

– Няма за какво – каза той смутен. – Наистина няма за какво.

* * *

– ПОМОЩ!

Ерика се стресна, като чу писъка от горния етаж. Изтича по посока на звука, като взе стълбите на няколко прескока.

– Какво има? – извика тя, но се закова на място, когато зърна лицето на Маргарета, застанала на прага на една от стаите. Ерика се приближи и рязко пое дъх, когато в полезрението й попадна голямото двойно легло.

– Татко – проплака Маргарета и влезе в стаята.

Ерика остана на прага, несигурна какво точно вижда и какво трябва да направи.

Херман лежеше на леглото, взрян в тавана, и не реагира на виковете на дъщеря си. До него на леглото беше Брита. Лицето й беше бледно и сковано и нямаше съмнение, че е мъртва. Херман лежеше близо до нея и ръцете му обгръщаха плътно безжизненото й тяло.

– Аз я убих – продума той едва чуто.

Маргарета ахна.

– Какво говориш, татко? Разбира се, че не си я убил ти!

Дъщеря му заобиколи леглото и седна от другата страна до него. Внимателно се опита да разхлаби хватката му и след няколко опита успя. Взе да го милва по челото и да му говори.

– Татко, вината не е твоя. Мама не беше добре. Сигурно сърцето й се е предало. Не си виновен ти, трябва да го разбереш.

Маргарета се обърна към Ерика.

– Бихте ли позвънили за линейка, моля ви?

Ерика се поколеба.

– Дали да не повикам и полицията?

– Татко е в шок. Не знае какво говори. Не ни трябва полиция – изрече остро Маргарета. После се обърна към баща си и хвана ръката му. – Аз ще се погрижа за всичко, татко. Ще повикам Ана-Грета и Биргита и всички ще ти помогнем. С теб сме.

Херман не отговори, просто лежеше неподвижно и я остави да държи ръката му, но без да стиска нейната в отговор.

Ерика слезе на долния етаж и извади мобилния си телефон.

– Здравей, Мартин. Ерика е, съпругата на Патрик. Мисля, че имаме нужда от помощта ви тук. Намирам се в дома на Брита Йохансон и тя е мъртва. Съпругът й твърди, че я е убил. Прилича на естествена смърт, но... А, добре, ще изчакам тук. Ти ли ще позвъниш за линейка, или аз да го направя? Добре.

Ерика приключи разговора с надеждата, че не е извършила нещо глупаво. Разбира се, изглеждаше, че Маргарета е права, че Брита просто бе починала в съня си. Но защо тогава Херман твърдеше, че той я е убил? И какво странно съвпадение бе, че още един човек от приятелския кръг на майка й беше умрял внезапно, само два месеца след убийството на Ерик.

Ерика се върна горе.

– Повиках помощ – съобщи тя. – Мога ли да съм полезна с нещо друго?

– Бихте ли приготвили кафе? Ще се опитам да предумам татко да слезе долу.

Маргарета внимателно изправи Херман до седнало положение.

– Хайде, татко, да слезем долу и да изчакаме линейката.

Ерика отиде в кухнята. Претърси шкафовете, намери каквото й бе нужно и се залови да приготви голяма кана с кафе. Няколко минути по-късно чу стъпки по стълбите, после вратата се отвори. Маргарета отведе Херман до кухненски стол и той се отпусна на него като чувал с брашно.

– Надявам се медиците да имат нещо, което да му дадат – продума разтревожено Маргарета. – Трябва да е лежал до нея от вчера. Не разбирам защо не е телефонирал на една от нас.

– Аз също и... – Ерика се поколеба, но после започна отново. – Аз уведомих и полицията. Убедена съм, че сте права, но чувствах, че е редно да го направя. Не можех просто... – Убягваха й точните думи, а Маргарета се втренчи в нея, сякаш жената насреща й бе изгубила ума си.

– Уведомили сте полицията? Нима приехте буквално думите на баща ми? Луда ли сте? Той е в шок, след като е заварил съпругата си мъртва, а сега ще трябва да отговаря на въпроси на полицаи? Как смеете!

Маргарета пристъпи към Ерика, която държеше каната с кафе, но точно тогава на вратата се позвъни.

– Това трябва да са те. Ще отида да отворя вратата – каза Ерика, свела очи надолу, преди да се втурне към антрето.

Когато отвори вратата, първият, когото видя, беше Мартин.

Той й кимна мрачно.

– Здравей, Ерика.

– Здравей – отвърна тихо тя и отстъпи настрани.

Ами ако бъркаше? Ами ако подлагаше скърбящ човек на ненужно мъчение? Ала вече беше късно.

– Тя е горе в спалнята – каза и после посочи с брадичка към кухнята. – Съпругът й е там. С дъщеря им. Тя е тази, която откри... Изглежда, е мъртва от известно време.

– Добре, ще погледнем – каза Мартин и направи знак на Паула да влезе заедно с медиците от линейката.

Набързо запозна Паула и Ерика и после влезе в кухнята. Маргарета беше обгърнала с ръка раменете на баща си.

– Това е абсурдно – изрече тя, като погледна Мартин. – Майка ми е умряла в съня си, а баща ми е в шок. Наистина ли е необходимо всичко това?

Мартин вдигна длани напред.

– Сигурен съм, че се е случило точно както казвате. Но така или иначе, сме тук, само ще погледнем, и толкова. Естествено, поднасям ви съболезнованията си.

Той й отправи решителен поглед и тя неохотно кимна в знак на съгласие.

– Тя е горе. Може ли да телефонирам на сестрите си и на съпруга си?

– Да, разбира се – отвърна Мартин и тръгна към горния етаж.

Ерика се поколеба за миг, после последва него и медиците. Застана встрани и заговори тихо на Мартин.

– Дойдох тук да поговоря с нея за някои неща, включително за Ерик Франкел. Може да е съвпадение, но изглежда малко странно, не мислиш ли?

Мартин погледна към Ерика, като даде път на лекаря, отговарящ за екипа.

– Мислиш, че има някаква връзка ли? И каква точно?

– Не знам – отвърна Ерика и поклати глава. – Но в момента проучвам миналото на майка ми и се оказа, че на младини е дружала с Ерик и Брита. В групата им е имало и някой си Франс Рингхолм.

– Франс Рингхолм? – повтори стреснат Мартин.

– Да. Познаваш ли го?

– Ами... натъкнахме се на него по време на разследването на смъртта на Ерик – отговори замислено Мартин и колелцата на механизма в мозъка му се задвижиха.

– Не е ли малко странно тогава, че Брита също умира внезапно? Два месеца, след като Ерик Франкел е убит? – настоя Ерика.

Мартин още като че ли се колебаеше.

– Тук не говорим за младежи. На тяхната възраст всичко може да се случи. Инсулт, инфаркт, какво ли не.

– Отсега мога да кажа, че не е нито инсулт, нито инфаркт – обади се лекарят от стаята и Мартин и Ерика подскочиха от изненада.

– Какво е тогава? – попита Мартин.

Влезе в стаята и застана до леглото на Брита. Ерика предпочете да стои на прага, но протегна шия, за да вижда по-добре.

– Тази жена е била задушена – заяви лекарят, като посочи очите на Брита с едната си ръка, а другата използва да повдигне единия от клепачите й. – Има петехии в очите.

– Петехии? – повтори Мартин неразбиращо.

– Червени точици по бялото на очите, които се получават, когато миниатюрни кръвоносни съдове се пукат в резултат на увеличено налягане в кръвоносната система. Типични са при задушаване, удушаване и подобни.

– Но не е ли възможно да е имала някакъв пристъп, който да е затруднил дишането й? Това не би ли довело до същите симптоми? – поинтересува се Ерика.

– Да, възможно е. Абсолютно – отвърна лекарят. – Но още при първия оглед забелязах перо в гърлото й и се обзалагам, че това е оръдието на убийството. – Той посочи към бялата възглавница до главата на Брита. – Макар да е възможно петехиите да са индикация, че натиск е приложен директно върху шията й, както например, ако някой използва ръцете си, за да я души. Аутопсията ще ни даде категоричен отговор. Но едно е сигурно. Няма да запиша тази смърт като „следствие от естествени причини“, освен ако патоанатомът не ме убеди, че греша. Това тук трябва да се третира като местопрестъпление.

Той се изправи и предпазливо излезе от стаята.

Мартин стори същото и извади мобилния си телефон да позвъни на криминалистите от отдел „Експертизи“, които щателно щяха да прегледат стаята.

След като прикани всички да слязат долу, той се върна в кухнята и седна срещу Херман. Маргарета го погледна и на лицето й се изписа гримаса, когато осъзна, че нещо не е наред.

– Как е името на баща ви? – попита Мартин.

– Херман – отвърна тя и тревогата й нарасна.

– Херман – заговори Мартин, – можеш ли да ми кажеш какво се е случило тук?

Отначало мъжът не отговори. Единственият звук беше от тихия разговор на медиците в дневната. После Херман вдигна очи и изрече съвсем ясно:

– Аз я убих.

Петък дойде с прекрасно за късното лято време. Мелберг вървеше с широки крачки, оставил се на Ернст да го тегли напред. Дори и кучето сякаш се радваше на топлия летен ден.

– Хей, Ернст – рече Мелберг, докато изчакваше Ернст да вдигне крак край един храст. – Довечера татко ти пак ще ходи на танци.

Ернст вдигна глава и го изгледа любопитно за миг, след което отново се върна към тоалетните си дейности.

Мелберг се улови, че е започнал да си подсвирква при мисълта за курса по салса тази вечер и за тялото на Рита, притиснато към неговото. Едно беше сигурно: като нищо можеше да свикне със салсата.

Лицето му помръкна, когато бляновете за горещи ритми бяха изместени от мисли за разследването. Или по-скоро за разследванията. За проклетия нямаше мир и покой в този град. Защо хората така се бяха заинатили да се убиват един друг? Е, поне един от случаите изглеждаше съвсем ясен. Съпругът бе направил самопризнание. Сега само чакаха доклада на патоанатома, който да потвърди, че става дума за убийство, и този случай щеше да е решен. Мартин Молин не преставаше да мърмори, че било странно, дето някой, свързан с Ерик Франкел, също е убит, но Мелберг не го приемаше много на сериозно. За бога, от това, което бе узнал, жертвите са били приятели в юношеството си. А оттогава бяха минали повече от шейсет години, цяла вечност, така че нямаше как да има нещо общо с разследването на настоящото убийство. Не, идеята беше абсурдна. При все това беше дал разрешение на Молин да провери нещата, да прегледа разпечатки от телефони и прочие, та да се види дали ще открие връзка. Най-вероятно нищо нямаше да установи. Но поне щеше да млъкне.

Неочаквано Мелберг откри, че докато е бил унесен в мисли, краката му са го отвели до сградата, където живееше Рита. Ернст стоеше пред вратата и настойчиво размахваше опашка. Мелберг погледна часовника си. Единайсет, идеалният час за почивка с кафе, ако тя си беше у дома. Поколеба се за момент, но после позвъни на интеркома. Никакъв отговор.

– Хей, здрасти.

Гласът зад гърба му накара Мелберг да подскочи. Беше Йохана, която се приближаваше с бавна крачка, полюшваше се от една страна на друга и държеше едната си ръка притисната отзад към кръста.

– Не е за вярване колко ме затрудни някаква си разходка – оплака се тя и изпъна гръб с гримаса. – Полудявам от това седене и чакане у дома, но тялото и умът ми искат различни неща. – Тя въздъхна и прекара длан по огромния си корем. После му се усмихна свенливо. – Предполагам, че търсиш Рита.

– Ами... да... – отвърна Мелберг, внезапно почувствал се неловко. – Ние, тоест Ернст и аз, излязохме да се поразтъпчем и Ернст поиска да наминем, та да види... ъъ... Сеньорита, така че...

– Рита не е у дома – каза Йохана все още с усмивка на устните. Очевидно смущението му я забавляваше. – Отиде да се види с приятелка. Но ако искаш, качи се за едно кафе. Щом Ернст иска да посети Сеньорита, тя си е у дома. – Йохана му смигна. – Тъкмо ще ми правиш компания, малко съм унила.

– Ами добре – смънка Мелберг и я последва вътре.

Щом се озоваха в апартамента, Йохана седна до кухненската маса да си поеме дъх.

– Вземи си почини – предложи Мелберг. – Виждал съм къде Рита държи всичко, аз ще направя кафето. За теб е по-добре да релаксираш.

Йохана го гледаше изненадана, когато той се залови да отваря шкафове, но беше благодарна да остане на стола си.

– Сигурно ужасно ти тежи – хвърли Мелберг поглед към корема й, докато сипваше вода в кафе-машината.

– Де да беше само тежестта. Държа да отбележа, че бременността е силно прехвалена. Първо се чувстваш като парцал три-четири месеца и трябва винаги да си близо до тоалетна, в случай че ти се доповръща. После два месеца се чувстваш сносно, а понякога дори доста добре. И ето че изведнъж се превръщаш в Татко Барба от френските детски книжки. Или може би в Мама Барба.

– А после?

– Не я подхващай тази тема – поклати тя пръст срещу него. – Не съм се осмелявала да правя предположения за после. Започна ли да мисля как за това бебе има само един изход, наистина ще изпадна в паника. И ако вземеш да ми говориш как „жените са раждали от хилядолетия, оцелявали са и са искали още бебета, така че не може да е чак толкова страшно“, като нищо ще те фрасна.

Мелберг вдигна ръце в знак на протест.

– Пред теб е човек, дето никога не е припарвал до родилно отделение.

Той сервира кафето и седна до масата.

– Но пък сигурно не е зле да ядеш за двама – подхвърли с усмивка, когато тя напъха трета бисквита в устата си.

– Това е едно от предимствата, от които се възползвам с пълна сила – засмя се Йохана и посегна за друга бисквита. – Макар да изглежда, че и ти си възприел същата философия, без да имаш бременността като извинение – подразни го тя за обемистата му фигура.

– За нула време ще се вталя с танци – заяви той и се потупа по корема.

– Някой път ми се ще да дойда да те гледам – каза му Йохана с дружелюбна усмивка.

За момент Мелберг изглеждаше смаян, че на някого му е приятна неговата компания, не беше свикнал с това. Но после за своя изненада осъзна, че и на него му е приятно да си общува със снахата на Рита. След като пое дълбоко дъх, той се осмели да зададе въпроса, който го човъркаше от обяда им заедно насам, когато всички парченца от мозайката си бяха дошли по местата.

– Ами... бащата... Кой е...?

Съзнаваше, че това не е най-членоразделното изказване в живота му, но Йохана разбра без проблем какво има предвид. Оглежда го остро в продължение на няколко секунди, докато обмисляше как да отговори. Накрая изражението й се смекчи и тя, изглежда, реши, че питането му е било продиктувано единствено от любопитство.

– Клиника в Дания. Въобще не сме се срещали с бащата. Така че не съм забърсала някой тип от заведение, ако това си мислиш.

– Ъъ... не... не си мислех това – отвърна Мелберг, но трябваше да признае пред себе си, че такова обяснение определено му беше хрумвало.

Погледна часовника си. Трябваше вече да тръгва към управлението. Беше почти време за обяд, а той не искаше да го пропусне. Изправи се и отнесе чашите и чинията на плота. После поспря за момент. Накрая извади портфейла от задния си джоб, измъкна от него визитна картичка и я подаде на Йохана.

– Ако се случи да имаш... нужда от помощ или... Така де, сигурен съм, че Паула и Рита са в готовност за твоето... но... за всеки случай...

Йохана взе визитката с изненадано изражение, а Мелберг пое бързо към вратата. Сам не разбираше защо точно даде на Йохана визитната си картичка. Може би беше свързано с приятния спомен за ритащото под дланта му бебе в корема й.

– Ернст, тук – повика го той и подкара кучето пред себе си.

После затвори вратата, без да се сбогува.

Мартин се взираше в телефонните разпечатки. Не разкриваха нищо, което да потвърди интуитивните му догадки, но пък не ги и опровергаваха. Точно преди Ерик Франкел да бъде убит, някой бе телефонирал там от къщата на Херман и Брита. В списъка имаше две обаждания до този номер. И още едно отпреди два дни, сочещо, че Брита или Херман трябваше да са звънели на Аксел. В разпечатките имаше и обаждане до Франс Рингхолм.

Мартин се загледа през прозореца, после избута стола си назад и качи крака на бюрото. Беше посветил предобеда на преглеждане на документация, на всички снимки и други материали, които бяха събрали по време на разследването на смъртта на Ерик. Решил беше да не се предава, докато не открие някаква връзка между двете убийства. Но дотук нямаше нищо. Освен това: телефонните разговори.

Озадачен и изнервен, Мартин метна листовете на бюрото си. Имаше усещането, че е стигнал до задънена улица. А добре съзнаваше, че Мелберг му даде разрешение да разгледа обстоятелствата около смъртта на Брита само за да му затвори устата. Като всички останали и Мелберг беше убеден, че мъжът й е виновният. Ала все още не бяха успели да разпитат Херман. Според лекарите той още беше в състояние на тежък шок и беше приет в болницата. Така че се налагаше да изчакат, докато получеха медицинско уверение, че е достатъчно укрепнал да понесе разпит.

Цялата история беше ужасна бъркотия и Мартин нямаше представа в каква посока да поеме. Взираше се в досието по случая, съдържащо документите от разследването, сякаш ги умоляваше да проговорят и тогава му хрумна идея. Ама разбира се. Как не се беше досетил за това преди?

Двайсет минути по-късно отиде с колата до дома на Патрик и Ерика. Беше се обадил предварително на Патрик да предупреди, че ще го посети, и да се увери, че колегата му си е у дома. Патрик отвори вратата след първото позвъняване с Мая в прегръдките си. Като видя кой стои на прага, тя веднага размаха ръчички.

– Здравей, сладурче – каза Мартин и също й помаха.

В отговор тя се протегна към него и тъй като след като я гушна, отказваше да го пусне, скоро се оказа седнал на дивана с Мая в скута си. Патрик седна на креслото, наведе се над книжата и снимките и замислено поглади брадичката си.

– Къде е Ерика? – попита Мартин и се огледа.

– А? – промърмори разсеяно Патрик. – О, тя отиде в библиотеката преди два часа. Прави проучвания за новата си книга.

– Ясно – рече Мартин и отново се залови да развлича Мая, та Патрик да може да прочете всичко необезпокояван.

– Значи, смяташ, че Ерика е права? – попита той най-сетне, като вдигна глава. – Съгласен си, че може да има връзка между двете убийства?

Мартин кимна след кратък миг.

– Да, така мисля. Още нямам конкретно доказателство, но практически съм убеден, че връзка има.

Патрик кимна.

– Безспорно е странно съвпадение. – Протегна крака напред. – Пита ли Аксел Франкел и Франс Рингхолм за обажданията, дошли от дома на Брита и Херман?

– Още не – поклати глава Мартин. – Първо исках да говоря с теб и да се уверя, че не е налудничаво от моя страна да търся друг отговор, след като вече имаме заподозрян, който е признал.

– Съпругът, да... – рече Патрик. – Въпросът е: защо ще казва, че я е убил, ако не го е направил?

– Нямам представа. Може би за да защити друг човек? – Мартин вдигна рамене.

– Хм... – Патрик продължи да разлиства книжата върху масичката. – А какво става с разследването на убийството на Ерик? Там имате ли някакъв напредък?

– Не бих го нарекъл точно напредък – отвърна Мартин обезсърчен, докато подрусваше Мая на коляното си. – Паула работи по издирването на още членове на „Приятели на Швеция“ и разговаряхме с всички съседи, но никой не си спомня нещо необичайно. Къщата на Франкел е на толкова изолирано място, че нямахме особена надежда някой да е забелязал нещо и, уви, оказа се точно така. Иначе това е всичко, с което разполагаме. – И той посочи документите, разперени като ветрило на масичката пред Патрик.

– Ами финансите на Ерик? – Домакинът разрови листовете и измъкна няколко от най-отдолу. – Има ли нещо странно наглед там?

– Не бих казал. Обичайните сметки за плащане, тегления на малки суми, такива неща.

– И няма големи тегления или внесени суми?

Патрик заразглежда колонките от цифри.

– Не. Единственото, което привлече погледа ни, беше месечният превод, правен от Ерик. От банката ни казаха, че прави ежемесечни преводи редовно в продължение на петдесет години.

Патрик се втренчи смаяно в Мартин.

– Петдесет години? На частно лице ли е превеждал пари или на фирма?

– Очевидно на частно лице в Гьотеборг. Името е на листчетата в папката – поясни Мартин. – Не са големи суми. Разбира се, през годините са се увеличили, но в последно време преводите са били за по две хиляди крони, а това не е особено много. Имам предвид, че не може да е изнудване или нещо от този род.

Мартин сам усети колко неубедително звучи обяснението му и му се прииска да се плесне с ръка по челото. Трябваше вече да е проверил тези преводи. Но по-добре късно, отколкото никога.

– Мога да му се обадя днес и да проверя какво означава това – каза Мартин и премести Мая на другото си коляно, тъй като усети как кракът му започва да изтръпва.

Патрик остана мълчалив за момент. После каза:

– Знаеш ли какво? Имам нужда да изляза за малко от тази къща и да пошофирам. – Той отвори папката с досието и извади едно листче. – Вилхелм Фриден. Очевидно той е получателят на парите. Мога да ида утре и да разговарям лично с него. Ето го адреса. – Той размаха листчето. – Актуален ли е?

– Да, този адрес ми дадоха от банката. Би трябвало още да е валиден – отговори Мартин.

– Хубаво. Ще ида там утре. Въпросът може да се окаже деликатен, та така ще е по-добре от обаждане по телефона.

– Дадено. Щом имаш желание да го направиш, ще ти бъда благодарен – каза Мартин. – Ами тя? – И той посочи Мая.

– Мога да я взема с мен – каза Патрик и отправи широка усмивка на дъщеря си. – После ще се отбием да посетим леля Лота и братовчедите, става ли, миличко? Забавно ще е да видиш братовчедите си.

Мая издаде гърлен звук в знак на съгласие и запляс-ка с ръце.

– Може ли да задържа това за няколко дни? – попита Патрик и посочи папката. Мартин се замисли за миг. Имаше копия на повечето от документите, така че не би трябвало да е проблем.

– Добре, оставям ти я. Съобщи ми, ако откриеш нещо друго, което според теб трябва да разнищим. Докато проверяваш в Гьотеборг, аз пък ще говоря с Франс и Аксел да разбера защо Брита или Херман са им телефонирали.

– Нека засега да не питаме Аксел за плащанията. Не и докато не събера повече информация.

– Разбира се.

– Не се обезсърчавай – каза Патрик, когато двамата с Мая отидоха да изпратят Мартин до външната врата. – От опит знаеш как е. Рано или късно малко парченце ще дойде на мястото си и това ще нареди целия пъзел.

– Естествено, знам го – отвърна Мартин, но не прозвуча убеден. – Просто си мисля, че се случи в дяволски лош момент да си в отпуск. Добре щеше да ни дойде помощта ти.

Той се усмихна, за да отстрани жилото от думите си.

– Повярвай ми, един ден и на теб ще ти дойде до главата. А докато ти переш пелени, аз ще се претрепвам от работа в управлението.

Патрик намигна на Мартин, преди да затвори вратата зад него.

– И тъй, утре отиваме двамата с теб в Гьотеборг – съобщи той на Мая и затанцува с дъщеря си в ръце. – Но по-напред ще трябва да уговорим майка ти.

Мая закима в знак на съгласие.

Паула се чувстваше изтощена. Изтощена и отвратена. Сърфираше в интернет от часове в търсене на информация за шведски неонацистки организации и по-конкретно за „Приятели на Швеция“. Все още беше налице вероятност те да имат нещо общо със смъртта на Ерик Франкел, но проблемът беше, че полицията не разполагаше с нищо конкретно, върху което да стъпи. Не бяха открили никакви заплашителни писма. Имаха само намеците в писмата от Франс Рингхолм, където се твърдеше, че на „Приятели на Швеция“ не се нрави дейността на Ерик и че Франс не може повече да гарантира закрила срещу тези сили. Нямаше и формални улики, които да свързват някого от тях с местопрестъплението. Всички членове на борда се бяха съгласили доброволно, макар и без да скриват презрението си, да дадат пръстови отпечатъци с любезното съдействие на полицията в Удевала. Но Националната лаборатория по криминалистика бе заключила, че няма съвпадения с никои от отпечатъците, открити в библиотеката на Франкел. Проучването на алибитата също не ги беше насочило по никаква следа. Никой от членовете на борда нямаше желязно алиби, но повечето имаха достатъчно добро, поне докато полицията не открие доказателство, сочещо в конкретна посока. Неколцина от тях потвърдиха, че Франс посетил свързана с тях организация в Дания през въпросните дни, а това осигуряваше алиби и на него. Друг проблем беше, че организацията беше много голяма, далеч по-голяма, отколкото Паула си бе представяла, и те не можеха да проверят пръстовите отпечатъци на всички, свързани с „Приятели на Швеция“. Затова бяха решили за момента да съсредоточат вниманието си върху членовете на борда. Но дотук нямаше резултати.

Раздразнена, Паула продължаваше търсенето си в интернет. Откъде се бяха взели всички тези хора? И откъде извираше омразата им? Тя би могла да ги разбере, ако ненавистта им беше насочена към конкретни индивиди, към хора, навредили им по някакъв начин. Но да мразиш другите просто защото са от чужда страна или заради цвета на кожата им? Не, това тя не го разбираше.

Самата Паула мразеше бандитите, които бяха убили нейния баща. Толкова ги мразеше, че не би се поколебала да ги очисти, ако някога й се удадеше такава възможност. Ала омразата й спираше дотам, макар че би могла да се разпространи нагоре, настрани, да се разрасне. Тя бе отказала да се поддаде на сляпа омраза. Вместо това бе ограничила враждебността си до хората, държали оръжията, от които бяха изстреляни куршумите, пронизали тялото на баща й. Ако не беше овладяла омразата си, накрая би стигнала дотам, че да възненавиди родината си. А как би могла да стори това? Как да намрази страната, в която беше родена, където бе направила първите си стъпки, където бе играла с приятели, седяла беше в скута на баба си, слушала бе песни вечер и бе танцувала на весели празненства. Как да намрази всичко това?

Ала тези хора тук... Погледът й минаваше по текста, изчиташе една колонка след друга, а там се казваше, че хора като нея трябва да бъдат премахвани или поне връщани в своите страни. Имаше и снимки. Много от тях бяха от нацистка Германия, разбира се. Черно-бели фотографии, които тя беше виждала толкова пъти преди – купчините от голи измършавели тела, струпани като боклук, след като хората бяха умрели в концентрационните лагери. Аушвиц, Бухенвалд, Дахау... всички тези имена бяха така ужасно познати, завинаги свързани с най-голямата от всички злини. Ала тук, в тези сайтове те бяха хвалени и прославяни. Или пък отричани. Налице бяха и отричащи. Петер Линдгрен беше един от тях. Той твърдеше, че такова нещо никога не е имало. Че шест милиона евреи не са били избити, прокудени, изтезавани, пращани в газови камери в концентрационните лагери през Втората световна война. Как можеше някой да отрича това при наличието на толкова доказателства, на толкова свидетели? Как успяваха изкривените умове на тези хора да отричат историята?

Тя подскочи, когато почукване на вратата прекъсна мислите й.

– Здравей, над какво работиш?

На прага стоеше Мартин.

– Проверявам цялата информация, която успях да открия за „Приятели на Швеция“ – отвърна тя с въздишка. – Но заровиш ли се в подобен материал, откриваш неща, които биха изплашили всеки до смърт. Знаеше ли, че в Швеция съществуват приблизително двайсет неонацистки организации? Или че Партията на шведските демократи е спечелила 281 места в 144 общини? Накъде, по дяволите, отива тази страна?

– Не знам, но такива неща те карат да се чудиш – отговори Мартин.

– Направо е ужасно – отсече Паула и ядосано захвърли химикалката си, която се търкули по бюрото и падна на пода.

– Като гледам, трябва ти малко почивка от всичко това – отбеляза Мартин. – Мислех си за още един разговор с Аксел.

– За нещо конкретно ли? – попита Паула.

Тя се изправи и последва Мартин към гаража.

– Не точно. Просто си мислех, че е добре пак да наминем при него. В края на краищата той е най-близкият родственик на Ерик и го е познавал най-добре. Но има едно нещо, за което държа да го попитам. – Мартин направи пауза. – Знам, че съм единственият, който мис-ли, че това има връзка с убийството на Брита Йохансон, само че наскоро някой от тяхната къща е звънял на Аксел, а същото се е случило и през юни, макар да е невъзможно да се каже дали обаждането е било за Ерик или за Аксел. Току-що прегледах телефонните разпечатки от домашния телефон в къщата на братята Франкел и установих, че през юни някой там се е обаждал на Брита или на Херман. Два пъти. Преди те самите да звънят на братята Франкел.

– Струва си да се провери във всеки случай – каза Паула и си сложи предпазния колан. – След като мога да се махна за малко от четенето на всички онези нацистки материали, готова съм да приема всяка теория, без значение колко слабо вероятна изглежда.

Мартин кимна и колата им излезе от гаража. Напълно разбираше чувствата на Паула. Но нещо му казваше, че теорията не е чак толкова слабо вероятна.

Тя беше в шок цяла седмица. Чак в петък Ана се почувства готова поне да започне да възприема факта. Дан го беше понесъл далеч по-добре. След като първоначалното разтърсване беше утихнало, той вече се разхождаше наоколо с тананикане. Категорично беше оборил всичките й възражения с думите:

– О, ще се нареди, ще видиш. Ще бъде направо страхотно! Наше собствено бебче! Това е фантастично!

Ала на Ана никак не й се виждаше „фантастично“. Още не. Постоянно докосваше корема си и се опитваше да си представи мъничкия живот вътре. Засега бе неопределен микроскопичен ембрион, но само след няколко месеца щеше да се превърне в бебе. Макар да го беше преживяла два пъти вече, все още й се струваше неподлежащо на проумяване. Дори този път повече от всякога, защото почти не си спомняше бременността си с Ема и Адриан. Тези спомени бяха потънали в мъгла, в която страхът, че ще бъде бита, доминираше във всеки час от будното й състояние и я преследваше дори насън. Цялата й енергия отиваше да пази корема си, да пази техния живот от Лукас.

Този път такова нещо не бе необходимо. И колкото и да бе абсурдно, това я плашеше. Този път тя можеше да бъде щастлива. Имаше позволение да бъде щастлива. Трябваше да бъде щастлива. Тя обичаше Дан, в края на краищата. Чувстваше се в безопасност с него. Знаеше, че той никога не би помислил да навреди на нея или на когото и да било друг. Защо трябваше това да я плаши? Тъкмо отговорът и проумяването на този въпрос бяха занимавали ума й през последните няколко дни.

– Как мислиш, момче ли ще е или момиче? Да имаш някакви предчувствия?

Дан се бе промъкнал зад нея, прегърнал я бе и галеше все още плоския й корем.

Ана се засмя и се постара да продължава с бъркането на яденето, макар ръцете на Дан да спъваха движенията й.

– Вероятно съм в седмата седмица. Не е ли малко рано да се знае дали ще е момче или момиче? – Ана се обърна да го погледне загрижена. – Надявам се да не си прекалено разочарован, ако нямаш син, защото, както знаеш, бащата е този, който определя пола на бебето, и тъй като вече имаш три момичета, статистическата вероятност е...

– Шш... – Дан със смях притисна пръст до устните на Ана. – Каквото и да е, ще бъда на седмото небе. Ако е момченце, ще е чудесно. Ако е момиченце – също. Освен това... – Изражението му стана сериозно. – Както аз приемам нещата, вече имам син. Адриан. Надявам се да си даваш сметка за това. Мислех, че знаеш какво изпитвам. Когато помолих всички ви да се нанесете при мен, не говорех просто за тази къща. Имах предвид и тук. – Той постави юмрук на гърдите си, точно над сърцето си, и Ана се опита да сдържи сълзите си, но без успех, защото една сълза се търкулна по бузата й и за нейно раздразнение устните й затрепериха. Дан избърса сълзата й, обхвана лицето й между дланите си и я погледна в очите, като я накара да срещне погледа му.

– Ако е момиченце, с Адриан ще трябва да обединим сили срещу толкова много жени тук. Но никога не се съмнявай, че съм приел теб, Ема и Адриан неразделени един от друг. Обичам и трима ви. Обичам те и теб там, вътре. Чуваш ли ме? – викна той към корема й.

Ана се засмя.

– Мисля, че слухът им се развива чак някъде към двайсетата седмица.

– Да, ама всички мои деца са преждевременно развити – заяви Дан и й смигна.

– Аха, така ли било? – рече Ана, но не можа да се сдържи и се засмя отново. Започнаха да се целуват, но се отдръпнаха един от друг, когато чуха външната врата да се отваря и после силно да се затръшва.

– Ехо? Кой е там? – подвикна Дан.

– Аз съм – чу се нацупен глас.

Влезе Белинда и ги погледна изпод бретона си.

– Как стигна дотук? – попита Дан и се втренчи сърдито в нея.

– А ти как мислиш? По същия начин, по който си и тръгнах. С автобуса.

– Ще говориш с мен възпитано или изобщо никак – напрегнато заяви Дан.

– А, добре, тогава избирам... – Белинда притисна пръст към бузата си и се престори, че мисли. – Ясно. Вече знам. Избирам изобщо никак да не говоря с теб! – И тя изфуча нагоре по стълбите към стаята си, тръшна вратата с все сила, а после включи уредбата на макс, от което цялата къща се разтресе.

Дан се отпусна на най-долното стъпало, притегли Ана към себе си и започна да говори на корема й, който беше на нивото на устата му.

– Надявам се ти вътре да си запушило уши. Защото татко ти ще е твърде стар за такъв език, когато станеш на нейната възраст.

Ана го помилва по косата, за да изрази съчувствие. Над тях музиката гърмеше с пълна сила.

* * *

Фелбака, 1944 г.

Той имаше ли някакви новини за Аксел?

Ерик не можеше да скрие вълнението си. Четиримата се бяха събрали на обичайното си място на Рабекулен, точно срещу гробището. Всички искаха да чуят какво има да им каже Елси за новината, която се бе разпространила със скоростта на горски пожар из града – че Елоф е довел у дома някакъв боец от норвежката съпротива, който избягал от германците.

Елси поклати глава.

– Не, татко го пита, но той отвърна, че не е чувал нищо за Аксел.

Разочарован, Ерик впери поглед надолу към гранитната скала и взе да подритва с обувката си някакъв сив лишей.

– Може да не го познава по име, но ако му разправим повече за Аксел, току-виж, си припомнил нещо – рече Ерик и нова надежда просветна в очите му.

Само да можеше да чуе нещо, което да покаже, че брат му още е жив. Вчера майка му бе изрекла за пръв път онова, от което всички се бояха. Плакала бе по-сърцераздирателно от всякога дотогава и каза, че в неделя трябвало да запалят свещ за Аксел в църквата, защото вероятно бил вече мъртъв. Баща му се ядоса и я наруга, но Ерик бе прочел в очите му, че се е предал. Дори и баща му не вярваше вече, че Аксел е между живите.

– Да идем да говорим с него – ентусиазирано заяви Брита, изправи се и отупа роклята си.

Вдигна ръка да приглади плитките си, с което предизвика Франс да процеди няколко презрителни забележки.

– О, да бе, личи си, че от загриженост към Ерик се киприш така, Брита. Не знаех, че си падаш по норвежци. Няма ли достатъчно шведски момчета да те удовлетворят?

Той се засмя, но лицето на Брита почервеня от гняв.

– Млъкни, Франс. Държиш се като пълен глупак. Естествено, че ме е грижа за Ерик. И държа да узная за Аксел. Но няма нищо лошо, ако искам да изглеждам прилично.

– Е, тогава ще трябва да направиш голямо усилие. Ако искаш да изглеждаш прилично де – гласеше вулгарният отговор на Франс, който подръпна роклята на Брита.

Лицето й пламна още по-силно и тя като че всеки миг щеше да заплаче. Тогава Елси каза остро:

– Престани, Франс. Понякога говориш много глупави неща. Просто спри!

Той я погледна и лицето му побледня. Изправи се рязко и хукна нанякъде с гневно изражение.

Ерик подритваше камъчета. Без да погледне Елси, той промълви тихо:

– Внимавай много какво говориш на Франс. У него има нещо... Сякаш кипи вътрешно, отгатвам го.

Елси го погледна изненадана и се запита откъде се беше взел този странен коментар. Ала инстинктивно знаеше, че той е прав. Познаваше Франс още откакто бяха малки деца, но виждаше, че нещо нараства у него, нещо неконтролируемо, неукротимо.

– О, не ставайте абсурдни – изкикоти се Брита. – Нищо му няма на Франс. Ние просто... закачахме се.

– Заслепява те фактът, че си влюбена в него – заяви Ерик.

Брита го плесна по рамото.

– Хей, защо го направи? – подвикна той и се хвана за рамото.

– Защото дрънкаш врели-некипели. Е, искаш ли да идем да поговорим с норвежеца за брат ти, или не?

Брита тръгна, а Ерик и Елси се спогледаха.

– Беше си у дома, когато излязох – каза тя. – Не виждам нищо лошо да поприказваме с него.

Малко по-късно Елси почука дискретно на вратата към сутерена. Ханс изглеждаше малко смутен, когато отвори вратата и видя тримата, застанали отвън.

– Да? – каза той.

Елси погледна към другите, преди да заговори. С крайчеца на окото си зърна Франс, който се доближаваше към тях. Лицето му вече беше по-спокойно, а ръцете му – пъхнати в джобовете на панталоните.

– Чудехме се дали може да поговорим за малко с теб.

– Разбира се – отвърна норвежецът и отстъпи встрани.

Брита леко му намигна на минаване. Момчетата се ръкуваха с него и се представиха. Малката стаичка беше съвсем оскъдно обзаведена. Брита и Елси седнаха на единствените столове, Ханс – на леглото, а Франс и Ерик се настаниха на пода.

– Става въпрос за брат ми – подхвана Ерик. В очите му проблясваше надежда. – Брат ми помагаше на вашите през цялата война. Пътуваше с гемията на бащата на Елси, същата, с която си дошъл, пренасяше разни неща от тук до вашия бряг и обратно. Но преди година германците го плениха на пристанището в Кристиансан и... – Той потрепера. – Оттогава не сме чували нищо за него.

– Бащата на Елси ме пита за него – каза Ханс и погледна Ерик в очите. – Но се боя, че това име не ми е познато. Нито си спомням да съм чувал за швед, пленен в Кристиансан. Но ние сме много. И никак не са малко шведите, които ни помагат.

– Може да не знаеш името му, но нищо чудно да го разпознаеш – настоя Ерик и скръсти ръце в скута си.

– Малко вероятно е, но добре, опиши ми го как изглежда.

Ерик даде на брат си възможно най-точно описание. Не беше много трудно, защото макар Аксел да го нямаше вече близо година, той го виждаше съвсем ясно в съзнанието си. В същото време имаше мнозина други, които приличаха на Аксел, и не беше лесно да се посочат отличителни черти, с които би изпъкнал сред други шведски младежи на неговата възраст.

Ханс го изслуша внимателно, но после поклати глава.

– Не, не ми изглежда познат. Искрено съжалявам.

Ерик се отпусна назад разочарован. Известно време никой не проговори. После Франс каза:

– Е, разправи ни за приключенията си през войната. Трябва да си имал вълнуващи преживявания!

Очите му блеснаха.

– Няма кой знае какво за разправяне – отвърна Ханс и прояви явна неохота да каже повече, но Брита отказа да му повярва.

Прикова очи в него и го подкани да им ракаже нещо, каквото и да е, за преживяното от него. След още няколко протеста норвежецът най-сетне се предаде и им заразказва как е в Норвегия. За германската окупация, за страданията на сънародниците му, за ответната борба, която бяха подели. Четиримата младежи го слушаха със зяпнали усти. Всичко звучеше толкова вълнуващо. Разбира се, те забелязаха тъгата в погледа на Ханс и осъзнаха, че се е нагледал на много мъки. И все пак не можеха да устоят на възбудата.

– Мисля, че си се проявил като голям храбрец – промълви Брита и се изчерви. – Повечето момчета не биха се осмелили на нещо такова. Само хора като Аксел и като теб са достатъчно храбри, за да се борят за убежденията си.

– Значи, ние не бихме се осмелили? Това ли искаш да кажеш? – просъска Франс. Нервираха го възхитените погледи, обикновено запазени за него, които Брита отправяше към норвежеца. – С Ерик сме не по-малко смели и когато станем на възрастта на Аксел... Ти на колко години си, впрочем? – попита той Ханс.

– Тъкмо навърших седемнайсет – отвърна Ханс, който очевидно се чувстваше неловко от цялото внимание, насочено към него и дейността му.

Обърна се да погледне Елси. Тя не беше казала нито дума, само слушаше останалите, но сега улови сигналите му.

– Мисля, че трябва да оставим Ханс да си почине. Много му е минало през главата – продума кротко тя и направи жест към приятелите си.

Те всички се изправиха неохотно и му благодариха, преди да се изнижат от стаичката. Елси излезе пос-ледна и се обърна точно преди да затвори вратата.

– Благодаря ти – каза Ханс с уморена усмивка. – Приятно ми беше да имам компания, така че всички може да дойдете когато поискате. Просто сега съм малко...

Тя му се усмихна.

– Разбирам отлично. Ще дойдем друг път и ще се радваме да ти покажем града. Но сега си почивай.

Тя затвори вратата. Ала колкото и да беше странно, продължаваше да вижда лицето му.

* * *

ЕРИКА НЕ БЕШЕ В БИБЛИОТЕКАТА, както мислеше Патрик. Беше тръгнала натам, но тъкмо паркира колата, и й хрумна една мисъл. Имаше и друг човек, близък на майка й. При това бе нейна приятелка не отпреди шейсет години, а в по-скорошни времена. Беше единствената приятелка, която Ерика си спомняше майка й да е имала, докато бяха още деца с Ана. Странно, че не се беше сетила за нея по-рано. Ала Кристина имаше твърде силно присъствие като нейна свекърва, затова Ерика беше забравила, че тя беше и приятелка на майка й.

Взе решението си, включи отново двигателя и подкара към Танумсхеде. За пръв път изпитваше импулсивно желание да посети Кристина у дома й. Погледна мобилния си телефон и се почуди дали не е редно първо да й позвъни. Не, по дяволите. Щом Кристина си позволяваше да нахълтва у тях без предупреждение, и тя можеше да стори същото с нея.

Ерика още изпитваше известен яд, когато пристигна, и от чист инат натисна звънеца само веднъж, преди да отвори входната врата и да влезе.

– Ехо? – подвикна тя.

– Кой е? – донесе се леко разтревоженият глас на Кристина от кухнята.

Миг по-късно тя се появи в антрето.

– Ерика? – продума изненадана и се втренчи в снаха си. – Дошла си у дома? Водиш ли Мая с теб?

Погледна зад Ерика, но не видя внучката си.

– Не, тя е у дома с Патрик – каза Ерика.

Събу обувките си и ги подреди спретнато на стойката при другите.

– Ами, заповядай – избъбри Кристина, все още стъписана. – Ще направя кафе.

Ерика последва свекърва си в кухнята, като я оглеждаше учудено. Едва можеше да я познае. Не бе имало случай Кристина да не е с идеален външен вид, като при това винаги носеше много грим. Когато и да дойдеше у тях, преливаше от енергия, говореше непрестанно и не спираше да се движи. В момента виждаше съвършено друга жена. Кристина беше със стара, износена нощница, макар да бе късно сутринта, и по лицето й нямаше и следа от грим. Така изглеждаше значително по-стара и сбръчкана. Не беше оправяла и косата си, та тя бе още сплескана от лежането в леглото.

– Сигурно на нищо не приличам – подхвърли Кристина, сякаш прочела мислите на Ерика. Прокара ръка през косата си. – Просто реших, че не си струва да се обличам, след като няма да правя нещо специално и не се налага да ходя някъде.

– Но аз съм с впечатление, че вечно имаш запълнена програма – каза Ерика и седна до масата.

Отначало Кристина не отговори нищо, само постави две чаши на масата и чиния с бисквити.

– Не е лесно да си пенсионерка, след като си работила цял живот – каза тя най-сетне и наля кафе в чашите. – Всички са толкова заети със собствения си живот. Е, сигурно има неща, които бих могла да правя, но просто не съм настроена...

Тя се пресегна за бисквита, като избягваше погледа на Ерика.

– Но защо ни казваше, че непрекъснато си заета с нещо?

– О, вие младите си имате своя живот. Не исках да усещате задължение да се занимавате с мен. Бог ми е свидетел, че не желая да бъда бреме за вас. Наясно съм, че посещенията ми невинаги са особено желани, затова реших, че ще е най-добре да... – Тя замълча, а Ерика се взираше в нея изумена. Кристина вдигна очи и продължи: – Ако искаш да знаеш, живея за часовете, които прекарвам с вас и Мая. Лота си има свой живот в Гьотеборг и невинаги й е лесно да идва тук или аз да ходя там, тъй като нямат много място у дома. И, както казах, знам, че посещенията ми у вас невинаги са особено желани. – Тя отново отмести поглед и Ерика се почувства засрамена.

– Признавам, че вината трябва да е основно моя – продума меко тя. – Но знай, че винаги си добре дошла. С Мая толкова се забавлявате заедно. Единственото, за което молим, е да уважаваш уединението ни. Това е нашият дом и си добре дошла в него като гостенка. Ще сме благодарни, ако се обаждаш предварително, за да провериш дали моментът е удобен, преди да дойдеш. Моля те, не нахълтвай у дома без предупреждение и, за бога, не ни учи как да организираме домакинството си или да отглеждаме детето си. Ако спазваш тези правила, ще си напълно желан гост и съм сигурна, че Патрик ще ти е благодарен да му помагаш по време на отпуска му по бащинство.

– Да, и аз така мисля – засмя се Кристина и в очите й се появиха искрици. – Как се справя той?

– Отначало я подкара малко през просото – отвърна Ерика. Разправи на Кристина как Патрик беше отвел Мая на местопрестъпление и в полицейското управление. – Но мисля, че вече сме в съгласие по важните въпроси.

– Мъже – рече Кристина. – Помня, когато Ларс трябваше да остане сам с Лота у дома за пръв път. Тя беше на около годинка и аз отидох за пръв път сама на пазар. Бях отсъствала само двайсет минути, когато управителят на магазина дойде да ме намери и да ми съобщи, че Ларс се бил обадил по телефона да каже, че имало някаква криза у дома и трябвало да се прибера. Зарязах всичките си покупки и хукнах у дома. И вярно си беше криза.

– Сериозно? Какво беше станало? – попита Ерика с разширени очи.

– Само чуй това. Объркал дамските ми превръзки с памперсите на Лота. Не можал да измисли как да ги закрепи, така че като се прибрах у дома, се опитваше да ги залепи с тиксо.

– Шегуваш се! – възкликна Ерика и двете се разсмяха.

– С времето се научи. Ларс беше добър баща на Патрик и Лота в детството им. Не мога да се оплача. Но времената бяха други.

– Като говорим за други времена – рече Ерика, видяла възможност да обърне разговора към причината за посещението си, – правя малко проучване за живота на майка ми, за детството й и прочие. Попаднах на някои неща на тавана, включително на няколко стари дневника и те ме накараха да се замисля.

– Дневници? – Кристина се втренчи в Ерика. – Какво има в тях? – попита тя с остър тон.

Ерика погледна свекърва си с изненада.

– Нищо особено интересно, за беда. Главно юношески въжделения. Но интересното е, че пише много за приятелите си от онова време. Ерик Франкел, Брита Йохансон и Франс Рингхолм. А ето че двама от тях, Ерик и Брита, бяха убити в разстояние на няколко месеца. Може и да е просто съвпадение, но изглежда странно.

Кристина все така се взираше в нея.

– Нима Брита е починала? – попита тя и беше ясно, че й е трудно да приеме новината.

– Да, не си ли чула? Мислех, че мълвата се е разнесла вече. Дъщеря й я откри мъртва преди два дни и изглежда, е умряла от задушаване. Мъжът й твърди, че той я е убил.

– Значи и Ерик, и Брита са мъртви? – промълви Кристина.

Личеше си, че в ума й препускат много мисли.

– Ти познаваше ли ги? – попита Ерика.

– Не. – Кристина поклати глава. – Знаех за тях само от разказите на Елси.

– Какво ти е казвала тя? – попита Ерика и настойчиво се наведе напред. – Тъкмо заради това дойдох. Ти беше приятелка на мама толкова много години. Мислех, че именно ти може да знаеш разни неща за нея. Какво ти е разправяла за онези години? И защо изведнъж е спряла да води дневника си през 1944 година? Или има още дневници някъде? Мама споменавала ли ти е за тях? В последния си дневник пише за норвежец, който дошъл да живее при тях, някой си Ханс Олавсен. Открих вестникарска изрезка, която доказва, че те четиримата са прекарвали много време с него. Каква е съдбата му?

Въпросите се лееха с такава бързина, че самата Ерика едва успяваше да им насмогва. Кристина седеше срещу нея, без да казва нито дума, а лицето й се бе вкаменило.

– Не мога да отговоря на въпросите ти, Ерика – продума тя най-сетне. – Не мога. Единственото, което съм в състояние да ти кажа, е какво се е случило с Ханс Олавсен. Елси ми каза, че се върнал в Норвегия веднага след края на войната. И после никога повече не го е видяла.

– Били ли са... – Ерика се поколеба, несигурна как да формулира питането си. – Тя обичала ли го е?

Кристина дълго време не проговори. Чоплеше мушамата върху масата, претегляше отговора си. Накрая погледна Ерика.

– Да – каза, – обичаше го.

Беше прекрасен ден. Такива неща от дълго време не бяха правили впечатление на Аксел. Фактът, че някои дни можеха да бъдат по-хубави от други. Но този несъмнено беше чуден. Точно на границата между лятото и есента. С нежен топъл ветрец. Светлината бе изгубила блясъка на лятото и започваше да придобива мекото сияние на есента. Наистина невероятен ден.

Той отиде до еркерния прозорец и погледна навън със сключени зад гърба си ръце. Ала не виждаше дърветата. Нито тревата, която беше израсла твърде висока и вехнеше с приближаване на по-хладното време. Вместо тях видя Брита. Прелестната Брита, която навремето през войната бе приемал само като малко момиченце. Една от приятелките на Ерик, сладка, но твърде суетна. Не го беше интересувала. Твърде млада беше. Умът му бе ангажиран с многото, което имаше да се върши, което трябваше той да изпълни. Тя бе само в периферията на неговия свят.

Ала ето че сега мислеше за нея. Такава, каквато я бе видял онзи ден. Шейсет години по-късно. Все още красива. Все още леко суетна. Ала годините я бяха променили. Превърнали я бяха в съвсем различен човек. Аксел се питаше дали и той самият се бе променил толкова. Може би. А може би не. Вероятно годините, които бе прекарал в германски плен, го бяха променили достатъчно за цял живот, така че след това вече не бе способен да се променя. Всичко, което бе видял, ужасите, на които бе станал свидетел. Може би това бе видоизменило нещо дълбоко у него, което не можеше да бъде излекувано и отново възстановено.

В съзнанието на Аксел изникнаха образи на други хора. Лицата на онези, които бяха преследвани и заловени с негова помощ. Не бяха вълнуващите гонитби, показвани по филмите, а методичен труд, дисциплина и цялата изисквана административна работа. Седял бе в офиса си и в продължение на пет десетилетия бе се движил по документални следи. Подлагал бе на проверка самоличности, плащания, пътувания и евентуални градове, послужили за убежище. И така ги бяха хващали един по един. Погрижили се бяха те да бъдат наказани за греховете си, все повече отдалечаващи се в миналото. Никога нямаше да уловят всичките. Той го знаеше. Все още имаше толкова много от тях на свобода, а броят на онези, които умираха, растеше. Но вместо да умрат в затвора, в унижение, остаряваха и срещаха края си в своите легла, без да им се е наложило да отговарят за деянията си. Именно това му даваше стимул да продължи, никога да не се отказва; той постоянно проучваше, преследваше, ходеше от среща на среща, преглеждаше архив след архив. Отказваше да се отдаде на отдих, докато можеше да съдейства за залавянето на още само един престъпник.

Аксел се взираше с невиждащи очи през прозореца. Знаеше, че усърдието му бе станало маниакално. Работата му беше погълнала всичко друго, превърнала се беше в спасително въже, в което той можеше да се вкопчи всеки път, щом изпиташе съмнения в себе си или в своята човечност. Докато беше ангажиран в лова, не беше нужно да си задава въпроса кой е в действителност. Докато работеше, за да служи на доброто, успяваше бавно, но сигурно да топи угризенията си. Само благодарение на това, че отказваше да се спре, успяваше да се отърси от всичко, за което не желаеше да мисли.

Обърна се. На вратата се звънеше. Не успя веднага да се откъсне от лицата, нижещи се в ума му. После примигна да ги отпъди и отиде да отвори вратата.

– О, пак сте вие – рече Аксел, когато видя пред себе си Паула и Мартин.

За секунда се почувства смазан от умора. Понякога имаше усещането, че това никога няма да свърши.

– Може ли да влезем и да поговорим с вас за няколко минути? – попита с любезен тон Мартин.

– Разбира се. Заповядайте – отвърна Аксел и отново ги поведе към верандата. – Има ли новини? Чух за Брита впрочем. Ужасна история. Видях се с нея и Херман само дни преди това. Трудно ми е да си представя, че той би... – Аксел поклати глава.

– Да, много трагично – рече Паула. – Но се опитваме да не прибързваме със заключенията.

– Но, доколкото чух, Херман е признал. Не е ли така? – попита Аксел.

– Ами, да – отговори колебливо Мартин. – Но докато не сме в състояние да го разпитаме... – Той разпери ръце. – Именно затова дойдохме тук да разговаряме с вас.

– Добре. Макар да не знам как мога да помогна.

– Разгледахме разпечатките от домашния телефон на Брита и Херман и вашият номер се появява на три пъти.

– Е, мога да ви обясня поне за един от случаите. Херман ми позвъни преди няколко дни с молба да отида да посетя Брита. Не бяхме поддържали контакт дълги години, така че беше малко изненадващо. Но, както разбрах, била й поставена диагноза Алцхаймер, за беда. Херман май че искаше тя да види някого от далечното минало с надежда това да помогне.

– Значи затова отидохте там? – попита Паула, докато го наблюдаваше внимателно. – За да може Брита да види някого от далечното минало?

– Да. Поне така ми каза Херман. Разбира се, не бях-ме кой знае колко близки тогава. Тя всъщност беше приятелка на брат ми Ерик, но не мислех, че една визита би навредила. А и на моята възраст винаги е приятно да се отдадеш на стари спомени.

– Какво се случи, докато бяхте там? – поинтересува се Мартин и се наведе леко напред.

– Известно време умът й беше доста бистър и побъбрихме за старите дни. Но после се обърка и вече нямаше смисъл да оставам, така че се извиних и си тръгнах. Невероятна трагедия. Това е ужасна болест.

– Ами телефонните обаждания в началото на юни? – Мартин погледна бележките си. – Първо от вашия телефон на втори, после от този на Брита и Херман на трети и накрая едно от техния телефон на четвърти.

Аксел поклати глава.

– Нищо не знам за това. Трябва да са говорили с Ерик. Но вероятно молбата е била от същия характер. И е било по-естествено Брита да иска да види Ерик, след като е започнала да регресира в миналото. Те бяха приятели, както вече казах.

– Само че първото обаждане е дошло от вашия дом – упорстваше Мартин. – Сещате ли се защо би им телефонирал Ерик?

– Както вече съм споменавал, макар че с брат ми живеехме под един покрив, не се месехме в работите един на друг. Нямам представа защо Ерик би поискал да се свърже с Брита. Но може и той да е желаел да подновят приятелството си. С възрастта хората стават малко странни в това отношение. Неща от далечното минало внезапно започват да се приближават и да придобиват по-голямо значение.

Аксел осъзна колко вярно беше това в мига, щом го изрече. В ума си той виждаше хора от миналото да вървят към него. Стисна здраво полакътниците на стола си. Не беше сега моментът да се оставя на спомените.

– Значи, според вас Ерик е искал да ги види в името на някогашното приятелство? – попита скептично Мартин.

– Както казах – отвърна Аксел, – нямам абсолютно никаква представа. Но това ми изглежда най-логичното обяснение.

Мартин стрелна поглед към Паула. Нямаше изгледи да стигнат по-далеч. Ала все така не го напускаше чувството, че получава само трохи от нещо по-голямо.

След като си тръгнаха, Аксел отново застана до прозореца. Същите лица затанцуваха пред него.

– Здравей, как мина в библиотеката?

Лицето на Патрик светна, когато видя Ерика да влиза.

– Ами... аз... всъщност не отидох в библиотеката – каза Ерика с особено изражение на лицето си.

– Къде ходи тогава? – попита Патрик.

Мая си вземаше следобедната дрямка, а той разтребваше след обяда им.

– Да посетя Кристина – отвърна кратко тя и влезе при него в кухнята.

– Коя Кристина? О, говориш за майка ми? – изненада се Патрик. – Че как ти дойде наум? Трябва да проверя дали не си вдигнала температура.

Патрик се приближи до Ерика и постави длан на челото й. Тя махна с ръка да го отпъди.

– Не е чак толкова странно. Тя ми е свекърва все пак. Защо да не намина да я видя инцидентно?

– Да, бе – разсмя се Патрик. – Хайде, кажи си. Защо ти беше притрябвало да се срещаш с майка ми?

Ерика му разправи за внезапния проблясък, който бе имала пред библиотеката, че всъщност съществува човек, познавал Елси като млада. И после му описа необичайната реакция на Кристина и как тя й разкрила, че Елси имала любовна връзка с норвежеца, избягал от германците.

– Само че отказа да сподели каквото и да било друго – рече недоволно Ерика. – Или може би само това знае. Не съм сигурна. Но изглежда, Ханс Олавсен е изоставил майка ми. Напуснал Фелбака и Елси казала на Кристина, че се е върнал в Норвегия.

– И какво смяташ да правиш сега? – попита Патрик, докато прибираше останалото от обяда в хладилника.

– Ще се опитам да го открия, разбира се – каза Ерика и се отправи към дневната. – Между другото, мисля, че трябва да поканим Кристина в неделя. Така ще може да се порадва на Мая.

– Вече съм уверен, че имаш температура – засмя се Патрик. – Но, добре, ще позвъня на мама по-късно и ще я попитам дали иска да намине на кафе в неделя. Но може да няма възможност. Знаеш колко е заета вечно.

– Ъхъ – чу той Ерика да отговаря от дневната със странен тон.

Патрик поклати глава. Жени. Никога нямаше да ги разбере. Но може би в това беше целият смисъл.

– Какво е това? – подвикна Ерика.

Патрик отиде да види за какво говореше тя. Жена му сочеше папката на масичката и за секунда на Патрик му се прииска сам да се срита, задето не я беше прибрал преди връщането й. Но я познаваше твърде добре, за да се надява, че вече може да я опази от нея.

– Това е материалът по разследването на убийството на Ерик Франкел – каза й и вдигна предупредително пръст. – И няма да казваш на никого какво си прочела в това досие. Ясно ли е?

– Добре, добре – рече развеселена Ерика и го отпъди с жест като досадна муха.

После седна на дивана и започна да прелиства документите и снимките.

Час по-късно бе прехвърлила целия материал от папката и започна отново. Патрик беше надникнал на няколко пъти при нея, но после се отказа от всякакъв опит да привлече вниманието й. Вместо това седна със сутрешния вестник, който до този момент не беше имал време да прегледа.

– Нямате много материални улики за база – подхвърли Ерика, като прекарваше пръст по доклада на криминалистите.

– Не, доста оскъдни са – потвърди Патрик и остави вестника. – В библиотеката им няма пръстови отпечатъци освен тези на Ерик и Аксел и на двете момчета, открили трупа. Като че нищо не е изчезнало, а и няма следи от обувки на други хора. Оръдието на убийството е било под бюрото. Оръдие, което вече си е било на местопрестъплението, така да се каже.

– С други думи, не е предумишлено убийство. Най-вероятно е извършено импулсивно – заразсъждава Ерика.

– Да, освен, разбира се, ако някой не е знаел за каменния бюст върху перваза на прозореца. – Патрик отново бе споходен от идеята, хрумнала му преди няколко дни. – Я ми кажи пак, кога точно отиде при Ерик Франкел да му покажеш медала?

– Защо те интересува? – попита отнесено Ерика, сякаш беше на километри далеч.

– И аз не знам точно. Може изобщо да не е важно. Но е полезно да се знае.

– Беше в деня, преди да идем в зоопарка „Норденс Арк“ с Мая – отвърна Ерика, докато все още разглеждаше документите. – Това не беше ли на трети юни? В такъв случай съм отишла при Ерик на втори.

– Получи ли изобщо информация за медала? Той каза ли ти нещо, докато беше там?

– Щях да ти съобщя още с прибирането си, ако ми беше казал – отговори Ерика. – Не, обясни ми, че трябвало да направи някои проверки, преди да може да ми даде някаква информация за него.

– Така че все още не знаеш що за нацистки медал е това?

– Не – отвърна Ерика и погледна замислено Патрик. – Но определено е нещо, което трябва да установя. Утре ще измисля къде мога да потърся сведения. – Тя отново насочи вниманието си към папката и заразглежда снимките от местопрестъплението. Взе най-горната и примижа.

– Невъзможно е да... – промърмори, после се изправи и се отправи към горния етаж.

– Какво има? – попита Патрик, но тя не отговори.

Миг по-късно Ерика се върна с голяма лупа в ръце.

– Какво правиш? – погледна той към жена си над вестника.

– И аз не знам. Може да не е нищо, но... Като че някой е надраскал нещо на бележника на Ерик върху бюрото. Но не виждам добре... – Тя се приведе по-ниско и постави лупата върху малко бяло петънце на снимката, което беше бележникът. – Струва ми се, че пише... – Тя отново присви очи. – Според мен пише Ignoto militi.

– Нима? И какво означава това, по дяволите? – попита Патрик.

– Не знам. Предполагам, че е нещо военно. Сигурно е без значение, просто драсканици – отвърна тя, явно разочарована.

– Ерика... – Патрик остави вестника и наклони глава настрани. – Поговорихме си с Мартин, когато донесе папката. Той ме помоли за услуга. – Честно казано, той сам си беше предложил помощта, но не беше нужно да го споделя с Ерика. Прочисти гърло и продължи: – Помоли ме да проверя един човек в Гьотеборг, който е получавал редовни банкови преводи от Ерик Франкел. Всеки месец в продължение на петдесет години.

– Петдесет години? – повдигна вежди Ерика. – Плащал е на някого петдесет години? За какво е било? Изнудване?

Тя не можа да скрие, че подобна идея силно я заинтригува.

– Никой не знае. И вероятно нищо не е, но... Мартин се чудеше дали не мога да ида до Гьотеборг да проверя това.

– Разбира се. И аз ще дойда с теб – заяви ентусиазирано Ерика.

Патрик се втренчи в нея. Не точно такава реакция очакваше.

– Е, ами... може би... – промърмори той и заразсъждава дали имаше някаква причина да не вземе жена си със себе си.

Но това беше просто рутинна задача, проверка на банкови плащания и той не виждаше какъв проблем може да възникне.

– Разбира се, добре, ела с мен. После ще се отбием при Лота, та Мая да види братовчедите си.

– Чудесно – заяви Ерика. Тя харесваше сестрата на Патрик. – А може и да намерим някой в Гьотеборг, който да е в състояние да ни осветли за медала.

– Има такава вероятност. Обади се тук-там днес следобед и виж ще намериш ли някой, който да разбира от такива неща.

Той взе вестника и отново зачете. Добре беше да се възползва от свободното си време, преди Мая да се е събудила.

Ерика взе лупата и отново погледна бележника на Ерик върху бюрото му. Ignoto militi. Нещо се размърда в подсъзнанието й.

Този път му отне само половин час да усвои стъпките.

– Браво, Бертил – похвали го Рита и стисна леко ръката му. – Усещам как вече влизаш в ритъм.

– Не съм зле, а? – скромно подхвърли Мелберг. – Винаги съм имал талант за танци.

– Така си е – потвърди Рита и му намигна. – Чух, че с Йохана сте пили кафе днес.

Тя се усмихна и вдигна очи към него. Още едно от нещата, които го привличаха у Рита. Той самият не можеше да се похвали с особено висок ръст, но тъй като Рита беше толкова дребничка, Мелберг се чувстваше като гигант.

– Случайно минавах покрай вашия блок... – заобяснява той смутено. – Тогава видях Йохана и тя ме попита дали не искам да се кача горе за по едно кафе.

– Аха, ясно, случайно си минавал – засмя се Рита и двамата продължиха да се поклащат в ритъма на салсата. – Жалко, че не бях у дома, когато си минавал. Но Йохана каза, че сте си прекарали много приятно.

– Да, тя е мило момиче – отвърна Мелберг и отново си припомни усещането от ритането на бебето по дланта му. – Изключително мило момиче.

– Никак не им беше лесно – въздъхна Рита. – А в началото и на мен ми беше трудно да свикна с идеята. Но май го бях знаела още преди Паула да доведе Йохана у дома, за да се запознаем. А сега вече са заедно близо десет години и честно мога да заявя, че няма друг, с когото да предпочитам дъщеря ми да се беше събрала. Идеални са една за друга и фактът, че и двете са жени, като че няма никакво значение.

– В Стокхолм все пак трябва да е било по-лесно. Да бъдат приети, имам предвид – предпазливо изрече Мелберг. После изруга, тъй като беше настъпил Рита по крака. – Там такива неща са по-често срещани. Като гледам телевизия, оставам с впечатлението, че всеки втори в Стокхолм е гей.

– О, не бих казала – засмя се Рита. – Но, естествено, малко ни притесняваше преместването тук. Трябва да кажа, че бях приятно изненадана. Доколкото знам, момичетата не са се сблъсквали с никакви проблеми дотук. Или хората просто не са забелязали. Но този мост ще го пресечем, когато стигнем до него. Какво се очаква от тях да направят? Да спрат да живеят ли? Да решат да не се местят там, където им харесва? Не, понякога на човек му се налага да се осмели за скок в неизвестното.

Внезапно тя сякаш се натъжи, все едно се взираше някъде надалеч над рамото на Мелберг. Струваше му се, че знае за какво се е замислила.

– Трудно ли беше, когато бяхте принудени да бягате? – попита той предпазливо, като за своя изненада установи, че наистина иска да узнае.

Обикновено се стараеше да избягва деликатни въп-роси или пък ги задаваше само защото така се очакваше от него, без всъщност да има желание да чуе отговора. Но точно сега проявяваше искрен интерес към онова, което тя имаше да каже.

– И трудно, и лесно в същото време – отвърна Рита и в тъмните й очи той прочете, че е имала преживявания, каквито не би могъл и да си въобрази. – Лесно бе да напусна онова, в което се бе превърнала страната ми. Но пък беше трудно да се махна от някогашната си родина. – За миг тя изпусна ритъма на танца и спря с ръце, неподвижни в тези на Мелберг. После очите й проблеснаха, тя издърпа ръцете си и силно плесна с тях. – Време е да усвоим следващата стъпка. Завъртането. Бертил, помогни ми да я демонстрираме.

Тя отново събра длани с неговите и бавно му показа стъпките, с които трябваше да я завърти под ръката си. Не беше просто и той напълно оплете ръцете и краката си. Но Рита не губеше търпение. Тренираха го отново и отново, докато Бертил и останалите двойки усвоиха движението.

– Всичко ще е наред – заяви тя и вдигна поглед към Мелберг. Той се почуди дали имаше предвид само танца или и нещо друго. Надяваше се да е второто.

Навън започваше да притъмнява. Чаршафът на болничното легло прошумоляваше леко при всяко негово помръдване, затова той се стараеше да лежи неподвижно. Предпочиташе абсолютната тишина. Нямаше как да контролира външните шумове – гласове, минаващи хора, тракащи подлоги. Но гледаше вътре да е възможно най-тихо и тази тишина да не бъде смущавана от шумолящи чаршафи.

Херман се загледа през прозореца. Колкото повече се здрачаваше, толкова по-ясно виждаше собствения си образ, отразен в стъклото, и отбеляза пред себе си колко жалка изглеждаше фигурата му в леглото. Дреб-ничък побелял старец с бяла болнична пижама, с оредяла коса и дълбоко врязани бръчки по бузите. Сякаш Брита бе тази, която му бе придавала някакво авторитетно излъчване. Тя го бе изпълвала с достойнство. Тя бе внасяла смисъл в живота му. А сега по негова вина вече я нямаше.

Дъщерите му бяха идвали да го видят днес. Суетиха се около него, прегръщаха го, взираха се в него с разтревожени очи, говореха му със загрижен тон. Ала той нямаше енергията дори да ги погледне. Боеше се, че ще видят вината в очите му. Ще разберат какво е сторил. Какво е причинил.

Дълго бяха пазили тайната. Той и Брита. Бяха я споделяли, укривали, изкупвали. Той поне така си беше мислил. Ала когато тя се разболя и защитата й започна да се руши, в момент на ясно прозрение той си даде сметка, че стремежът към изкупление е безнадежден. Рано или късно времето и съдбата застигаха човека. Невъзможно бе да се скриеш. Невъзможно бе да избягаш. Глупаво бяха вярвали, че е достатъчно да живеят добър живот, да бъдат добри хора. Да обичат децата си и да ги отгледат така, че и те да са способни на свой ред да даряват обич. И накрая бяха убедили сами себе си, че доброто, което са създали, е затъмнило лошото.

Той беше убил Брита. Защо не можеха да го разберат? Знаеше, че ще говорят с него, ще се интересуват за разни неща, ще го разпитват. Защо не можеха просто да приемат ситуацията?

Той беше убил Брита. И сега не му бе останало нищо.

– Имаш ли представа кой е този човек? Или защо Ерик му е превеждал пари през всички тези години? – попита Ерика, когато вече бяха пред Гьотеборг.

Мая се беше държала прекрасно, седнала на столчето си на задната седалка, и тъй като бяха тръгнали от къщи малко преди осем и половина, беше едва десет, когато влязоха в града.

– Не, разполагаме единствено с информацията, която ти вече видя. – Патрик посочи с брадичка към документа в прозрачен джоб, който Ерика държеше в скута си.

– Вилхелм Фриден, Васагатан 8, Гьотеборг. Роден на 3 октомври 1924 година – прочете на глас Ерика.

– Само толкова знаем. Говорих накратко с Мартин снощи и той не беше открил негови контакти във Фелбака, няма и полицейско досие. Нищо. Така че е просто изстрел в тъмното. Като стана дума за това, в колко часа е срещата ти с човека за оня медал?

– В дванайсет в неговия антикварен магазин – отвърна Ерика и докосна джоба си, където беше прибрала медала, увит в парче мек плат.

– Искате ли с Мая да изчакате в колата, докато аз поговоря с Вилхелм Фриден, или предпочитате да се разходите? – попита Патрик, когато спря на паркинг на Васагатан.

– Ама как така? – обиди се Ерика. – Искам да дойда с теб, естествено.

– Не може. Ами Мая? – притеснено възрази Патрик, макар да знаеше накъде върви този разговор.

И как ще завърши.

– След като може да я водиш по местопрестъпления и в полицейския участък, значи може да дойде с нас при човек, който е над осемдесетгодишен – отсече тя и тонът й даваше ясно да се разбере, че няма място за обсъждане.

– Добре – въздъхна Патрик.

Знаеше, че е победен.

Позвъниха на врата на третия етаж в старата жилищна сграда, датираща от началото на века. Отвори им малко над шейсетгодишен мъж. Изгледа ги въпросително.

– Да? Мога ли да ви услужа с нещо?

Патрик извади полицейската си карта.

– Казвам се Патрик Хедстрьом и съм от полицията в Танумсхеде. Имам няколко въпроса относно човек на име Вилхелм Фриден.

– Кой е? – чу се слаб женски глас от вътрешността на апартамента.

Мъжът се обърна назад и подвикна:

– Полиция. Имали въпроси за татко!

Той се обърна към Патрик.

– Не мога да си представя защо полицията би проявявала интерес към татко, но влезте.

Той отстъпи встрани, за да ги пусне да минат, и вдигна учудено вежди, когато видя Мая в ръцете на Ерика.

– В наши дни явно от малки постъпват в полицията – отбеляза той развеселен.

Патрик се усмихна смутено.

– Това са съпругата ми, Ерика Фалк, и дъщеря ми Мая. Те... ъъ... жена ми проявява личен интерес към случая, който разследваме, и...

Той млъкна. Нямаше достатъчно логично обяснение защо полицай би повел със себе си жена си и детето си, за да проведе служебен разговор.

– Съжалявам, трябваше да се представя. Аз съм Йоран Фриден, а вие питате за баща ми.

Патрик го огледа с любопитство. Беше среден на ръст, с прошарена, леко къдрава коса и дружелюбни сини очи.

– Баща ви у дома ли е? – попита Патрик, докато вървяха след Йоран Фриден по дълъг коридор.

– Боя се, че сте закъснели, ако сте искали да зададете въпроси на баща ми. Той почина преди две седмици.

– О – възкликна Патрик учудено.

Не такъв отговор беше очаквал. Убеден беше, че човекът, въпреки възрастта му, още е жив, тъй като името му го нямаше в публичния регистър сред починалите. Но без съмнение беше така заради скорошната му кончина. Общоизвестно бе, че отнемаше време информацията да влезе в регистъра. Почувства се извънредно разочарован. Нима и тази следа, за която интуицията му подсказваше, че е важна, също беше изгубена?

– Но можете да разговаряте с майка ми, ако желаете – каза Йоран и с жест ги покани да влязат в дневната. – Не знам за какво става дума, но може би тя ще е в състояние да ви помогне.

Дребна и крехка жена със снежнобяла коса седеше на дивана. Все още беше привлекателна по един мил начин. Стана и се приближи към тях да се ръкува.

– Марта Фриден. – Тя ги огледа с интерес и на лицето й цъфна широка усмивка, когато видя Мая. – Здравей, миличко! О, какво прелестно създание! Как се казва?

– Мая – отвърна гордо Ерика, която мигом хареса Марта Фриден.

– Здравей, Мая – рече Марта и отиде да я помилва по бузката.

Мая цяла засия при това внимание, но после взе да рита, за да я пуснат на пода, когато зърна стара кукла върху дивана.

– Не, Мая – възрази строго Ерика и се опита да възпре дъщеря си.

– Няма нищо, нека я разгледа – махна с ръка Марта. – Тук няма нищо, което да не бива да докосва. Откакто Вилхелм почина, осъзнах, че когато умираме, не можем да вземем нищо със себе си.

В очите й се появи тъга и синът й се приближи към нея да я прегърне.

– Седни, мамо. Аз ще приготвя кафе за гостите ни, докато ти си поговориш с тях на спокойствие.

Марта го проследи с поглед, докато излизаше от стаята, отправен към кухнята.

– Той е добро момче – каза тя. – Старая се да не бъда бреме за него. Децата трябва да бъдат оставени да си живеят собствения живот. Но понякога ми се струва, че му е полезно, дето е толкова добър. Вилхелм много се гордееше с него. – За миг тя като че се изгуби в спомени, но после се обърна към Патрик. – Е, защо полицията иска да говори с моя Вилхелм?

Патрик се прокашля. Имаше усещането, че се движи по тънък лед. Можеше да изкара на бял свят разни неща, за които на тази мила възрастна дама не й трябваше да знае. Но нямаше избор. Проговори колебливо:

– Работата е там, че на север във Фелбака разследваме убийство. Аз съм от полицейското управление в Танумсхеде и Фелбака принадлежи към полицейска област Танум.

– О, боже мили. Убийство? – намръщи се Марта.

– Да, беше убит човек на име Ерик Франкел – каза Патрик и позамълча, за да види дали името ще предизвика някаква реакция.

Но, доколкото можа да прецени, на Марта то не й беше познато.

– Ерик Франкел? Май не съм го чувала. Какво ви доведе до Вилхелм?

Тя се наведе напред заинтригувана.

– Ами... виждате ли... – Патрик се поколеба. – Въп-росът е там, че в продължение почти на петдесет години този Ерик Франкел е правил месечни парични преводи до Вилхелм Фриден. Вашия съпруг. И, то се знае, ние искаме да разберем защо и каква връзка е имала между двамата мъже.

– Вилхелм е получавал пари от... от човек от Фелбака на име Ерик Франкел?

Марта изглеждаше искрено учудена. В този момент се върна Йоран, понесъл поднос с чаши за кафе.

– За какво става дума? – попита той и ги изгледа въпросително.

Майка му беше тази, която отговори.

– Тези полицаи твърдят, че мъж на име Ерик Франкел, който е бил намерен убит, е плащал на баща ти пари всеки месец през последните петдесет години.

– Какво каза?! – възкликна Йоран и приседна на канапето до майка си. – На татко? Но защо?

– Точно това искаме да установим – обясни Патрик. – Надявахме се Вилхелм да може да отговори на този въпрос лично.

– Кукла – продума Мая възхитена, като поднесе старата кукла към Марта.

– Да, кукла е – усмихна се Марта. – Когато бях малка, беше моя.

Мая нежно прегърна куклата. Марта направо не можеше да откъсне очи от момиченцето.

– Какво очарователно дете – промълви тя и Ерика кимна ентусиазирано.

– За какви суми говорим? – поинтересува се Йоран, втренчен в Патрик.

– Не големи. По две хиляди крони месечно през пос-ледните години. Но са се увеличавали през годините, явно предвид инфлацията. Така че цифрата е растяла, но действителната стойност е оставала постоянна.

– Защо татко не ни е казвал за това? – обърна се Йоран към майка си.

Тя поклати глава.

– Нямам представа, скъпи. Но с Вилхелм никога не сме обсъждали финансови въпроси. Той се грижеше за тези неща, а аз бях поела задълженията по домакинството. Така бе типично за поколението ни. По този начин осъществявахме разделение на труда. Ако не беше ти, Йоран, щях напълно да се объркам с тези банкови сметки, заеми и разни други подобни.

Тя стисна ръката на сина си.

– Радвам се да ти бъда от помощ, мамо, знаеш го.

– Имате ли финансови извлечения, които бихме могли да погледнем? – попита Патрик и в тона му се долавяше, че е обезсърчен.

Надявал се бе да получи отговори на въпросите си относно тези странни месечни плащания, но явно бе стигнал до задънена улица.

– Не държим документи тук вкъщи. Всичко е при адвокатите ни – извинително поясни Йоран. – Но мога да ги накарам да направят копия и да ви ги изпратят.

– Ще сме ви много признателни – отвърна Патрик с възродена надежда.

Може би все пак щяха да се доберат до дъното на всичко това.

– О, простете, забравих за кафето – каза Йоран и стана от дивана.

– Бездруго трябва да тръгваме – обади се Патрик и си погледна часовника. – Моля ви, не си правете труд заради нас.

– Съжалявам, че не можахме да ви помогнем повече.

Марта наведе глава настрани и се усмихна на Патрик.

– Не се тревожете, понякога става така. И отново ви поднасям своите съболезнования – каза Патрик. – Надявам се да не съм ви притеснил особено, като дойдох тук да ви разпитвам толкова скоро след... Просто не знаехме...

– Няма нищо, скъпи – отговори тя и махна с ръка на извиненията му. – Познавах добре моя Вилхелм и за каквото и да са били тези плащания, мога да гарантирам, че не е намесено нищо престъпно или неетично. Така че можете да питате всичко, което ви интересува, и, както каза Йоран, ще се погрижим документите да ви бъдат изпратени. Само съжалявам, че не можахме да ви бъдем от полза.

Всички се изправиха и тръгнаха към антрето. Мая все още държеше куклата и я притискаше към гърдите си.

– Мая, миличка, трябва да оставиш куклата тук.

Ерика се приготви за неизбежната криза.

– Нека детето задържи куклата – каза Марта и погали Мая по главата. – Както казах, не мога да взема нищо със себе си, като си отида, а отдавна ми е минало времето да играя с кукли.

– Сигурна ли сте? – пробъбри Ерика. – Толкова е стара и съм сигурна, че ви носи скъпи спомени за...

– Спомените се пазят тук – каза Марта и почука с пръст челото си. – Не са в материалните предмети. Нищо не може да ме направи по-щастлива от това да знам, че малко момиченце отново играе с Грета. Сигурна съм, че горката кукла ужасно се отегчаваше да седи на дивана до старица като мен.

– Ами... благодарим ви. Хиляди благодарности – изрече Ерика толкова трогната, че с усилие сдържаше сълзите си.

– Моля, от сърце е – отвърна Марта и отново погали Мая по главата, а после със сина си съпроводиха посетителите до външната врата.

Последното, което Ерика и Патрик видяха, преди вратата да се затвори, беше как Йоран прегърна майка си през раменете и я целуна по челото.

Мартин си беше у дома и неспокойно крачеше нап-ред-назад. Пия беше на работа и тъй като беше сам в апартамента, не можеше да спре да мисли за случая. Сякаш чувството му за отговорност беше нараснало десетократно, тъй като Патрик беше в отпуск, а той нямаше увереността, че е способен да се справи със задачата. Приемаше го за слабост от своя страна, че се обърна към Патрик за помощ. Ала разчиташе извънредно много на преценката на колегата си, може би повече, отколкото на своята собствена. Понякога се чудеше дали някога ще придобие професионално самочувствие. Неп-рестанно изпитваше съмнения и се чувстваше несигурен, още откакто бе завършил полицейската академия. Беше ли подходящ за тази работа? Имаше ли потенциала да върши каквото се искаше от него?

Минаваше от стая в стая, докато размишляваше. Даваше си сметка, че професионалната му неувереност се засилва от обстоятелството, че се кани да се изправи пред най-голямото предизвикателство в живота си, а не беше убеден, че може да се справи с такава отговорност. Ами ако се окажеше не по силите му? Ами ако не беше в състояние да предложи на Пия подкрепата, която й бе нужна? Ами ако не се окажеше на ниво като баща? Ами ако, ами ако... Мислите препускаха все по-бързо в съзнанието му и накрая той реши, че трябва да се заеме с нещо конкретно, преди да е полудял. Грабна якето си, качи се в колата и се отправи на юг. Отначало не знаеше къде отива, но когато наближи Гребестад, стана му ясно. Онова телефонно обаждане от дома на Херман и Брита до Франс Рингхолм се бе загнездило в ума му и го тормозеше. В две разследвания постоянно се натъкваха на една и съща група хора и макар случаите да вървяха успоредно, Мартин имаше инстинктивното усещане, че се пресичат в някаква точка. Защо Херман или Брита бяха телефонирали на Франс през юни преди смъртта на Ерик? Имаше само един разговор, дошъл от тях на четвърти юни. Не беше траял дълго. Две минути и трийсет и три секунди. Мартин беше наизустил информацията от разпечатките. Но защо се бяха свързали с Франс? Нима обяснението бе тъй просто, както твърдеше Аксел? Че болестта на Брита я бе накарала да иска да поднови приятелските си връзки от миналото? Да общува отново с хора, с които според всички сведения не беше разговаряла от шейсет години? Вярно, мозъкът имаше способността да играе номера на човек, но... Не, тук имаше нещо друго. Нещо, което постоянно му убягваше. И той не възнамеряваше да се откаже, докато не откриеше какво е то.

Франс тъкмо се канеше да излиза, когато Мартин го срещна на прага на апартамента му.

– С какво мога да ви бъда полезен днес? – попита любезно той.

– Имам няколко допълнителни въпроса.

– Тъкмо излизах за ежедневната си разходка. Ако искате да говорите с мен, може да ме придружите. Не си променям графика за разходка за никого. Така се поддържам във форма.

Той пое към брега, а Мартин го последва.

– Значи нямате проблем да ви видят с полицай? – подхвърли Мартин с лека усмивка.

– Толкова много време от живота си съм прекарал с тъмничари, че съм свикнал с подобна компания – отвърна той с шеговити искрици в очите. После стана сериозен. – Добре, какво искахте да ме питате?

Мартин трябваше да подтичва, за да е в крак с него. Старият човек вървеше с бърза и енергична стъпка.

– Не знам дали сте чули, но имаше ново убийство във Фелбака.

Франс забави темпото за момент, после отново се върна към ритъма си.

– Не, не знаех за това. Кой е бил?

– Брита Йохансон – отвърна Мартин и впери изпитателен поглед във Франс.

– Брита? – Франс се обърна да погледне Мартин. – Как? Кой?

– Съпругът й твърди, че той го е извършил. Но аз си имам моите съмнения.

Франс сякаш се стъписа.

– Херман? Но защо? Не мога да го повярвам.

– Познавате ли Херман? – попита Мартин, като се стараеше да не показва колко важен можеше да е отговорът.

– Всъщност не – поклати глава Франс. – Срещал съм го само веднъж. Обади ми се през юни да ми каже, че Брита е болна и изразила желание да ме види.

– Не ви ли се стори малко странно? Предвид, че не сте се срещали цели шейсет години?

Тонът на Мартин ясно показваше колко е скептичен към казаното от Франс.

– Естествено, че ми се стори странно. Но Херман обясни, че тя страда от Алцхаймер, а очевидно е често срещано при пациенти с това заболяване да се връщат към спомени от миналото и да се сещат за хора, които са били важни за тях. А ние израснахме заедно, прекарвахме много време едни с други.

– А другите бяха...?

– Аз, Брита, Ерик и Елси Мострьом.

– И двама от тях са убити през последните два месеца – отбеляза Мартин, задъхан от припкането до Франс. – Не мислите ли, че е странно съвпадение?

Франс се загледа в хоризонта.

– На моята възраст човек е видял достатъчно странни съвпадения, за да знае, че се случват доста често. Освен това казвате, че мъжът й е признал за убийството. Мис-лите ли, че той е убил и Ерик? – Франс погледна Мартин.

– За момента се въздържаме от каквито и да било предположения. Но няма как да не ми направи впечатление, че двама от четворката ви са убити в тъй кратък период от време.

– Както казах, няма нищо странно в съвпаденията. Проста случайност. И съдба.

– Това звучи доста философски, изречено от човек, прекарал голяма част от живота си в затвора. И вашето ли се дължеше на проста случайност и съдба?

Тонът на Мартин беше леко хаплив и той трябваше да си напомни да не намесва лични чувства. Ала през последната седмица бе видял колко се разстрои Паула от всичко, олицетворявано от Франс Рингхолм, така че не му бе лесно да скрива отвращението си.

– Случайността и съдбата въобще нямаха пръст там. Бях зрял човек и способен да вземам решения, когато избрах този конкретен път. И, то се знае, след дъжд качулка мога да заявя, че не биваше да върша едно или друго нещо... И че е трябвало да избера друг път. – Франс спря на място и се обърна към Мартин. – Само че нямаме тази възможност, докато живеем живота си, не е ли така? – натъртено произнесе той и после продължи да върви. – Възможността да предвиждаме бъдещето. Направих своя избор, и толкова. Изживях живот, какъвто си определих. И си платих цената.

– Ами вашите убеждения? И тях ли сам избрахте?

Мартин изпитваше искрено любопитство да чуе отговора. Не разбираше тези хора, които заклеймяваха цели сегменти от човечеството. Не проумяваше как оправдават подобни възгледи пред себе си. И докато го изпълваха с негодувание, беше и любопитен как са устроени – както е любопитно дете, разглобяващо радио, за да установи как работи.

Франс дълго време мълча. Явно прие въпроса за много сериозен и обмисляше как да отговори.

– Заставам зад убежденията си. Виждам, че нещо куца в обществото ни, и това е моята интерпретация на недъзите в него. Приемам за свой дълг да допринеса за решаването на проблема.

– Но да хвърляте вината върху цели етнически групи...

Мартин поклати глава. Просто не проумяваше подобен начин на мислене.

– Правите грешката да гледате на хората като на индивиди – сухо отбеляза Франс. – Но ние не сме такива. Всички сме част от група. Част от колективно цяло. И тези групи винаги са се борили една срещу друга, сражавали са се за място в йерархията, в световния ред. Може да ви се ще нещата да са различни, но това е положението. И макар да не използвам насилие, за да осигуря мястото си в света, аз съм от оцеляващите. Някой, който в крайна сметка ще бъде победител в световния ред. А винаги победителите са тези, които пишат историята.

Той замълча и се обърна да погледне Мартин, който потрепери, въпреки че се беше изпотил от бързото ходене. Имаше нещо неизмеримо ужасяващо във фанатичните убеждения. Плашещо бе да се осъзнае, че никаква логика на този свят не би убедила Франс и кохортите му колко изопачено виждат нещата. Оставаше единствено да бъдат обуздавани и маргинализирани, да се полагат усилия броят им да намалява. Мартин винаги беше вярвал, че ако изтъкне разумни аргументи пред събеседника си, накрая ще стигне до сърцевина, която може да бъде променена. Но в очите на Франс видя сърцевина, която бе така брутално охранявана от гняв и омраза, че би било невъзможно дори да се достигне.

* * *

Фелбака, 1944 г.

– Много е вкусно – каза Вилгот и си сервира още една порция от пържената скумрия. – Страшно ми се услади, Бодил.

Тя не отговори, само сведе глава с облекчение. Винаги беше благодарна, когато съпругът й бе в добро настроение и изразяваше задоволството си от нея.

– Имай го наум, момче. – Той насочи вилицата си към Франс. – Като решиш да се жениш, внимавай момичето да го бива в кухнята и в леглото.

Вилгот се разсмя така гръмко, че целият му език се видя в отворената уста.

– Вилгот! – възкликна Бодил и го погледна, макар да не се осмели на нещо повече от този плах протест.

– Хайде де, хубаво е момчето да научава такива неща – отвърна той и загреба щедро от картофеното пюре. – Впрочем, днес можеш да си горд с баща си, Франс. Току-що ми се обадиха от Гьотеборг и научих, че фирмата на онзи евреин Розенберг е фалирала благодарение на това, че му откраднах толкова много от поръчките през последната година. Достоен повод за празнуване! Ей така трябва да се справяме с тях! Да ги поставяме на колене един след друг и финансово, и с помощта на камшика!

Той избухна в толкова силен смях, че коремът му се разтресе. Масло от рибата потече от устата му и брадичката му лъсна.

– Няма да му е лесно да изкарва прехраната си в тия времена – промълви Бодил, неспособна да се спре.

Но още щом заговори, осъзна грешката си.

– Какво точно си мислиш, като казваш това, скъпа моя? – с измамна любезност попита Вилгот и постави вилицата и ножа си до чинията. – След като проявяваш подобно съчувствие към някого, интересно ми е как си стигнала до тази гледна точка.

– Не, не. Нищо специално нямах предвид – отвърна тя и заби поглед в скута си с надеждата, че такъв знак на капитулация ще е достатъчен.

Ала в очите на Вилгот вече се бе появило пламъче и той насочи цялото си внимание към жена си.

– Не, любопитен съм какво имаш да кажеш. Хайде, сподели.

Франс местеше поглед от майка си към баща си и в стомаха му се образуваше бучка. Видя как майка му започна да трепери, когато Вилгот насочи погледа си към нея. Очите на баща му изглеждаха изцъклени, каквито Франс ги беше виждал много пъти преди. Прииска му се да помоли за извинение и да стане от масата, но си даде сметка, че вече бе късно за това.

Гласът на Бодил пресекваше и тя трябваше да преглътне мъчително няколко пъти, преди да отговори притеснено:

– Просто си мислех за семейството. Че сигурно ще им е трудно да си намерят ново средство за издръжка в тия времена.

– Става дума за евреин, Бодил.

Тонът на Вилгот беше наставнически и именно този тон запали нещо у Бодил.

Тя вдигна глава и с нотка на дързост изрече:

– Евреите също са човешки същества. И те трябва да хранят децата си също като нас.

Франс усети бучката в стомаха му да се разраства до гигантски размери. Искаше да викне на майка си да млъкне, да не говори така на баща му. Нищо добро нямаше да последва, ако му приказваше така. Какво й ставаше? Как можа да му каже такова нещо? Да застане в защита на евреин? Нима това си струваше цената, която щеше да плати? Внезапно изпита съвсем нелогична омраза към майка си. Как можеше да е толкова глупава? Не беше ли наясно, че е крайно неразумно да предизвиква Вилгот? Най-добре щеше да е да наведе глава, да прави каквото той казва и да не му противоречи. Така щяха да имат спокойствие за известно време. Ала тази глупава, глупава жена беше демонстрирала тъкмо онова, което никой никога не биваше да си позволява пред Вилгот Рингхолм. Мъничка искрица бунт. Мъничка искрица дързост. Франс потръпна при мисълта какво буре с барут щеше да подпали тази искрица.

Отначало в стаята се възцари пълна тишина. Вилгот седеше втренчен в нея, сякаш неспособен да осмисли онова, което бе казала. На врата му се изду вена и Франс го видя да стиска дланите си в юмруци. Имаше желание да избяга. Да скочи от масата и да тича, и тича, докато силите му свършат. Вместо това седеше като залепен за стола си, неспособен да помръдне.

И тогава дойде експлозията. Вилгот замахна с юмрук и удари Бодил по челюстта, с което я отхвърли назад. Столът й се прекатури и тя тежко тупна на пода. Изпъшка от болка, звук толкова добре познат на Франс, че го усещаше в мозъка на костите си. Ала вместо да изпита съчувствие, Франс се вбеси още повече. Толкова ли не можа да си мълчи? Защо го принуждаваше да става свидетел на това?

– Значи си била почитателка на евреите? Така ли е? – изръмжа Вилгот и се изправи. – Отговаряй! Такава ли си?

Бодил бе успяла да се завърти, така че сега се опираше на колене и длани и се мъчеше да си поеме дъх.

Вилгот се прицели и я ритна в кръста.

– Такава ли си? Отговаряй! Почитателка на евреи ли имам в къщата си? В собствения си дом? Така ли е?

Тя не отговори, а с върховно усилие се помъчи да изпълзи настрани. Вилгот я последва и я ритна повторно на същото място. Тя потръпна и се свлече на пода, но после отново успя да се надигне на колене и лакти и направи нов опит да изпълзи настрани.

– Ти си една проклета кучка, това си! Гадна проклета кучка, защитничка на евреи!

Вилгот бавно процеждаше думите и когато Франс погледна лицето на баща си, видя по него изписано истинско удоволствие. Вилгот отново ритна Бодил с все сила, като я засипваше с ругатни. После се обърна към Франс. По лицето му сияеше възбуда, също изражение, което Франс познаваше добре.

– Е, момче, сега ще ти дам пример как да се разправяш с кучки. Те разбират само един език. Гледай и се учи.

Дишаше тежко, докато разкопчаваше колана и панталоните си, без да откъсва очи от Франс. После направи няколко крачки към Бодил, която бе успяла да изпълзи на няколко метра. Грабна я за косата с една ръка, а с другата запретна полата й.

– Не, не, недей... помисли за... Франс – замоли го тя.

Вилгот само се изсмя, дръпна главата й назад и проникна в нея с шумно изръмжаване.

Бучката в стомаха на Франс се втвърди в голям и студен блок омраза. И когато майка му се обърна и срещна очите му, застанала на колене, докато баща му проникваше на тласъци в нея, Франс разбра, че може да оцелее единствено ако се вкопчи в тази си омраза.

* * *

ШЕЛ ПРЕКАРА СЪБОТНИЯ ПРЕДОБЕД в службата. Беата бе завела децата на гости при родителите си, та му се бе отворила идеална възможност да проведе проучване за Ханс Олавсен. Дотук не бе имал никакъв успех. Имаше твърде много норвежци с това име от конкретния период и ако не направеше нещо да елиминира някои от тях, щеше да се окаже невъзможна задача.

Няколко пъти беше изчел статиите, дадени му от Ерик, без да открие нищо конкретно, на което да се опре, и без да разбере какво е очаквал Ерик да извлече от тях. Тъкмо това най-много го изненадваше. Ако Ерик Франкел бе искал от него да научи нещо, защо просто не беше му го казал направо? Защо беше този загадъчен подход със статиите? Шел въздъхна. Единственото, което знаеше за Ханс Олавсен, беше, че е бил борец от съп-ротивата през Втората световна война. Сега въпросът беше: как можеше да използва тази информация, за да продължи напред? За секунда му хрумна да се обади на баща си и да го попита дали не знае нещо повече за норвежеца. Ала мигом отхвърли тази идея. Предпочиташе да прекара сто часа в някой архив пред това да потърси помощ от баща си за каквото и да било.

Архив. Това беше вариант. Дали имаше някакъв регистър в Норвегия за хора, участвали в съпротивителното движение? Сигурен беше, че по темата трябва да е изписано много, и изглеждаше вероятно някой да я е проучвал и да е направил опит да въведе система. Винаги се намираха такива хора.

Той влезе в търсачката на компютъра си и се пробва с няколко комбинации от думи, докато най-сетне откри каквото му беше нужно. Човек на име Ескил Халворсен беше написал няколко книги за Норвегия през Втората световна война и по-конкретно за съпротивителното движение. Именно с този човек трябваше да разговаря. Шел влезе в норвежкия телефонен указател в интернет и бързо откри телефона на Ескил Халворсен. Набра номера, но после трябваше да започне отново, тъй като беше забравил да включи кода за Норвегия. Не го смущаваше фактът, че ще обезпокои човека в събота сутрин; един журналист не можеше да си позволи подобни скрупули.

След като почака нетърпеливо няколко секунди, най-после чу някой да отговаря. Шел се представи и обясни, че се опитва да открие човек на име Ханс Олавсен, който е бил част от съпротивата през време на войната и впоследствие е избягал в Швеция.

– Значи това име не ви е познато? – Шел разочаровано рисуваше кръгове по бележника си. Надявал се бе мигновено да попадне на следа. – Да, съзнавам, че говорим за хиляди, които са били активни в съпротивителното движение, но дали има вероятност да...?

Продължи трескаво да рисува по бележника си, докато слушаше дългата реч за структурата на организацията в рамките на движението. Безспорно темата беше интересна, особено при положение, че неонацизмът бе негова специалност, но в момента не искаше да изпуска от поглед онова, което конкретно се стремеше да открие.

– Съществуват ли архиви, които да съдържат имената на всички борци от съпротивата?... Добре, а има ли документи за част от информацията... Възможно ли ви е да ми съдействате, като проверите има ли нещо за Ханс Олавсен и къде може да е той днес? Много съм ви благодарен. Между другото, дошъл е в Швеция през 1944 година, във Фелбака, ако това ще ви е от помощ.

Шел затвори телефона с известно удовлетворение. Може да не бе получил информацията, на която се надяваше, но беше убеден, че ако някой е в състояние да изрови сведения за Ханс Олавсен, то това беше човекът, с когото току-що бе говорил.

Междувременно имаше нещо, което той самият би могъл да направи. В библиотеката на Фелбака можеше да има още данни за норвежеца. Струваше си поне да опита. Погледна часовника си. Ако тръгнеше сега, щеше да стигне, преди библиотеката да бъде затворена. Грабна якето си, изключи компютъра и излезе от кабинета.

На много километри разстояние Ескил Халворсен вече се бе заловил да издирва информация за борец от съпротивата на име Ханс Олавсен.

Мая още стискаше куклата, когато я настаниха в колата. Ерика бе извънредно трогната от подаръка на старата жена и се умиляваше, като гледаше как Мая мигновено се бе влюбила в куклата.

– Каква мила старица – каза тя на Патрик, който просто кимна, съсредоточен в шофирането в Гьотеборг с всичките му еднопосочни улици и дрънчащи трамваи, които сякаш изникваха изневиделица.

– Къде да спрем? – попита той и се огледа.

– Там има едно място – посочи му Ерика и Патрик паркира колата на него.

– Най-добре ти и Мая да не идвате с мен в магазина – каза тя и извади количката от багажника. – Не мисля, че антикварен магазин е подходящо място за дъщеричката ни, която обича да пипа всичко.

– Вероятно си права – отвърна Патрик и сложи Мая в количката. – Ще идем да се поразходим. Но после непременно трябва да ми разкажеш всичко.

– Ще го направя, обещавам.

Ерика помаха на Мая и се отправи към адреса, който й бе даден по телефона. Антикварният магазин беше на Гулдхеден и тя го откри лесно. Когато влезе, дрънна звънче и нисък слаб човек с дълга брада се показа иззад една завеса.

– Мога ли да ви услужа с нещо? – попита той учтиво.

– Здравейте, аз съм Ерика Фалк. Говорихме с вас по телефона.

Тя се приближи към него и му протегна ръка.

– Много ми е драго – каза той и за голяма изненада на Ерика целуна ръката й.

Не можеше да си припомни кога за последно някой й е целувал ръка. И дали въобще някога.

– Както разбрах, имате медал, за който искате да узнаете повече, нали така? Влезте, да поседнем, докато го разгледам.

Той дръпна завесата настрани, за да й даде път да мине, което тя стори с наведена глава, тъй като вратата отзад бе извънредно ниска. И мигом се закова на място. Руски икони покриваха всеки сантиметър от стените в тъмното стайче, в което бе останало място само за масичка и два стола.

– Моята страст – обясни мъжът, който по телефона се бе представил като Оке Грунден. – Разполагам с една от най-големите колекции от руски икони в Швеция – добави гордо, след като седнаха.

– Много са красиви – каза Ерика, докато ги разглеждаше.

– И са далеч повече от красиви, драга моя, далеч повече – отвърна той, сияещ от гордост. – Носители са на история и традиция, която е... великолепна. – Замълча и си сложи очила. – Но аз се увличам прекалено на тази тема, така че да се насочим към повода за вашето посещение. Звучи интересно, трябва да кажа.

– Разбирам, че имате и друга специалност: медали от Втората световна война.

Той я погледна над очилата си.

– Така е. Впрочем човек живее доста изолирано, когато старите артефакти заменят общуването му с други хора. Не съм много сигурен, че съм направил верния избор, но е лесно да си мъдър постфактум.

Той се усмихна и Ерика отвърна на усмивката му. Антикварят имаше ненатрапчиво и иронично чувство за хумор, което й допадна.

Тя бръкна в джоба си и внимателно извади увития в парчето плат медал, а Оке включи лампа със силна крушка и примижа, за да не пропусне и най-малкия детайл.

– Откъде го имате? – попита накрая и отново я погледна над очилата си.

Ерика му каза за раклата на майка си и как е открила медала вътре.

– И доколкото знаете, майка ви няма връзка с Германия?

Ерика поклати глава.

– Аз поне не съм чувала да има такава. Но напоследък четох много по темата, а Фелбака, където майка ми е отраснала, е близо до норвежката граница. През войната много хора са искали да помагат на норвежкото съпротивително движение в борбата срещу германците. Знам, например, че дядо ми по майчина линия е позволявал хора да прекарват нелегално стоки до Норвегия на гемията му. Към края на войната дори е довел норвежки борец от съпротивата и му е дал подслон.

– Да, безспорно е имало тесни контакти между крайбрежните градове в Швеция и Норвегия, която е била окупирана от германците. Дори съседната провинция Далсланд е имала много общо с германците и норвеж-ците през войната.

Говореше, сякаш мислеше на глас, и продължаваше да разглежда медала.

– Нямам представа как майка ви се е сдобила с него – каза, – но едно знам. Този медал се нарича „Железен кръст“ и с него са награждавани германци за особено големи подвизи по време на войната.

– Няма ли нещо като списък на хората, получили такъв медал? – с надежда попита Ерика. – Каквото и да говорят за германците, поддържали са добра администрация по време на войната и със сигурност трябва да съществува някакъв архив...

Оке поклати глава.

– Не, уви, няма подобен списък. Нито мога да кажа, че този медал е бил особено рядък. Това е „Железен кръст – първи клас“. Раздадени са приблизително четиристотин и петдесет хиляди през време на войната, така че е невъзможно да се проследи кой е получил този конкретен медал.

Ерика изглеждаше разочарована. Надявала се бе медалът да й донесе повече сведения, но сега и тази следа изглеждаше като поредната задънена улица.

– Е, няма много, на което да се опра – каза тя, неспособна да скрие разочарованието си.

Изправи се, благодари на Оке, понечи да се ръкува, но вместо това получи целувка по ръката.

– Съжалявам – каза той, като я съпроводи през магазина. – Ще ми се да можех да помогна повече.

– Няма нищо – отвърна тя и отвори вратата. – Просто ще продължа проучванията си, защото искам да разбера защо този медал се е оказал в притежание на майка ми.

Ала когато вратата се затвори зад нея, Ерика се почувства напълно обезсърчена. Вероятно никога нямаше да разгадае тайната на медала.

* * *

Заксенхаузен, 1945 г.

През по-голямата част от пътуването беше в замаяно състояние. Най-вече си спомняше колко го бе боляло забралото ухо. Качиха го на влака за Германия, натъпкан сред много други затворници от Грини, неспособен да мисли за друго освен за главата си, която сякаш щеше да експлодира. Дори когато узна, че ще бъдат преместени в Германия, изпита само тъпо примирение. Знаеше какво значи това. Германия означаваше смърт. Никой не знаеше какво точно им готвят, но се шушукаше и намекваше. Разнасяше се мълва, че там ги очаква смърт. Знаеха, че ги наричат NN-затворници, от германските думи Nacht und Nebel, което означаваше „нощ и мъгла“. От тях се искаше да изчезнат, да умрат без съдебен процес и присъда. Просто да се изгубят в нощта и мъглата. Всички бяха чували историите и си мислеха, че са подготвени за онова, което може да ги очаква на крайната гара.

Ала нищо чуто не би могло да ги подготви за действителността. Бяха пристигнали в ада. Ад, в който под краката им не гореше огън, но пак си беше ад. Той беше тук вече от няколко седмици и видяното през това време го преследваше всяка нощ в неспокойните му сънища и го изпълваше с тревога всяка сутрин, когато бяха принудени да стават в три сутринта и да работят без прекъсване до девет вечерта.

За NN-затворниците беше дори по-зле. На тях се гледаше като на мъртъвци. Те бяха на дъното на лагерната йерархия. За да няма грешка, всички носеха червена буква N на гърба си. Червеният цвят сочеше, че са политически затворници. Криминалните носеха зелени символи. Между червените и зелените се водеше постоянна битка за надмощие в лагера. Единствената утеха бе, че скандинавските затворници бяха обединили силите си. Бяха пръснати из лагера, но всяка вечер след работа се събираха да си говорят за случващото се. Онези, които можеха да отделят нещичко, отрязваха парченце от дневната си дажба хляб. Парченцата се събираха и се даваха на скандинавските затворници, които лежаха болни в лазарета. Всички бяха решени възможно най-голям брой скандинавци да се завърнат по домовете си. Ала за мнозина помощ нямаше. Аксел бе изгубил бройката на вече загиналите пленници.

Погледна ръката, с която държеше лопатата. Беше само кости без никаква плът по тях, само с кожа, опъната върху кокалчетата. Прималя му и за миг се облегна на лопатата, когато най-близкият пазач отклони поглед, ала после побърза да възобнови копаенето, когато пазачът погледна в неговата посока. Всяка порция пръст, загребана с лопатата, го караше да се задъхва от усилието. Аксел се заставяше да не поглежда към причината за цялото това копаене. Само веднъж бе допуснал тази грешка, в първия ден. И още виждаше сцената всеки път щом затвореше очи. Купчината тела. Купчината скелети, натрупани като боклук, които щяха да бъдат заровени в масов гроб. Най-добре беше да не гледа. Зърна нещо само с периферното си зрение, докато се стараеше да изрива достатъчно пръст, за да не си навлече яда на пазачите.

Пленникът до него внезапно се отпусна на земята. Също тъй кльощав и недохранен като Аксел, той просто колабира и бе неспособен да се изправи отново на крака. На Аксел му мина през ума да иде и да помогне на човека, но такива мисли биваха бързо пропъждани и никога не водеха до действие. В момента цялото му внимание бе фокусирано върху собственото му оцеляване. Само толкова му бе по силите при малкото останала му енергия. Всеки се грижеше само за себе си и даваше всичко, на което е способен, за да оцелее. Чувал бе съветите на германските политически затворници. Nie auffalen: не привличай внимание към себе си, не се опитвай да избягаш. Ключът бе да застанеш дискретно в средата и да държиш главата си наведена, ако се зададяха неприятности. Ето защо Аксел наблюдаваше с безразличие как пазачът отиде до пленника на земята, хвана го за ръката и го замъкна към центъра на ямата, където беше най-дълбоко. После преспокойно се изкачи обратно и остави пленника зад гърба си. Нямаше да си хаби патроните за него. Времената бяха трудни и щеше да е истинска разсипия да стреля по някой, който практически си бе мъртвец. Върху него щяха да бъдат нахвърляни трупове. Ако още не беше мъртъв, скоро щеше да умре от задушаване. Аксел отмести поглед от пленника в ямата и продължи да копае в своя ъгъл. Вече не мислеше за близките си у дома. Нямаше място за такива мисли, ако искаше да оцелее.

* * *

ДВА ДНИ ПО-КЪСНО Ерика се чувстваше все така обезкуражена. Надявала се бе да получи повече информация за медала. Знаеше, че Патрик също е разочарован след опита си да открие защо Ерик Франкел всеки месец е превеждал пари. Но никой от двама им не бе готов да се предаде. Патрик още се надяваше, че документите, оставени от Вилхелм Фриден, ще разкрият нещо, а Ерика бе решена да продължи да издирва произхода на медала.

За известно време се бе оттеглила в кабинета си да пише, но не можеше да се съсредоточи над книгата. В главата й витаеха твърде много мисли. Посегна към пакетчето бонбони, като се наслаждаваше на вкуса на кока-кола, докато шоколадът се разтапяше в устата й. Скоро трябваше да сложи край на този навик. Но напос-ледък се бяха случили толкова неща, че не можеше да си откаже удоволствието от малка почерпка от време на време. После щеше да му мисли. Успяла бе да свали килограми за сватбата им през пролетта, като разчиташе изключително на волята си. Затова бе убедена, че може да го стори пак. Просто не днес.

– Ерика! – повика я Патрик от долния етаж.

Тя се изправи и отиде до площадката да види какво иска.

– Обади се Карин. С Мая отиваме на разходка с нея и Луде.

– Добре – малко неясно отвърна Ерика, защото още смучеше бонбона.

Върна се в кабинета си и седна пред компютъра. Още не беше решила какво мисли за разходките на Патрик с Карин. Разбира се, тя изглеждаше приятна жена, а и с Патрик отдавна бяха разведени. Ерика бе убедена, че за него тази връзка е древна история. И все пак. Беше малко странно да го вижда как излиза, за да прекара известно време с бившата си съпруга. Особено след като някога бяха споделяли общо легло. Ерика разтърси глава да се отърве от образа, пробягал през ума й, и реши да се утеши с нов бонбон. Наистина трябваше да се стегне. Никога не се беше смятала за ревнивка.

За да отклони вниманието си, влезе в Интернет и започна да сърфира. Хрумна й идея и изпълнена с трепетно очакване, написа Ignoto militi в търсачката и натисна клавиша „ентър“. Получи няколко отговора. Избра първия и го зачете с интерес. Сега си припомни защо думите й звучаха толкова познато. Една училищна екскурзия до Париж бе отвела цяла група умерено заинтересувани ученици, учещи френски, до Триумфалната арка. И до гроба на незнайния воин. Ignoto militi означаваше просто „На незнайния воин“.

Ерика се намръщи, докато четеше написаното на екрана. В главата й препускаха мисли, възникваха нови въпроси. Чисто съвпадение ли беше, че Ерик Франкел бе надраскал тези думи на бележника на бюрото си? Или те имаха някакъв смисъл? И ако бе така, какъв? Прочете още от текста на екрана, но не откри нищо интересно, така че продължи нататък. С трети бонбон в устата вдигна крака върху бюрото и се замисли какво да предприеме. После й дойде наум, че има някой, който може да й каже повече... Вероятността не беше голяма, но... Стана и хукна към долния етаж, грабна ключовете за колата от масичката в антрето, качи се в колата и подкара към Удевала.

Четирийсет и пет минути по-късно седеше в колата на паркинга и се колебаеше, защото си даваше сметка, че не разполага с план. Сравнително лесно беше да узнае по телефона в кое отделение на болницата в Удевала лежи Херман, но нямаше представа дали ще я пуснат при него. Е, просто щеше да опита. Налагаше се да импровизира. За всеки случай се отби в магазинчето във фоайето и купи голям букет цветя. Взе асансьора, слезе на нужния етаж и уверено закрачи към отделението. Като че никой не я забелязваше. Ерика огледа номерата на стаите. Трийсет и пета. Това трябваше да е неговата. Силно се надяваше той да е сам, а не с дъщерите си около себе си, защото тогава зле й се пишеше.

Ерика пое дълбоко дъх и отвори вратата. Какво облекчение. Никакви посетители. Влезе и внимателно зат-вори вратата зад себе си. В стаята имаше две легла и на едното от тях лежеше Херман. Другият пациент спеше дълбоко. Ала Херман беше буден, взрян в пространството, с ръце, отпуснати върху завивката.

– Здравей, Херман – тихичко продума Ерика и придърпа стол до леглото му. – Не знам дали ме помниш. Идвах да посетя Брита. И ти ми се ядоса.

Отначало Херман или не можеше, или не искаше да я чуе. После бавно се обърна да я погледне.

– Знам коя си. Дъщерята на Елси.

– Точно така. Дъщерята на Елси.

Ерика се усмихна.

– Беше в къщата ни отново... преди няколко дни – промълви той, втренчен в нея, без да мига.

Ерика бе изпълнена с необяснима нежност към него. Представи си го легнал до мъртвата си съпруга, прегърнал я здраво. А сега изглеждаше толкова дребничък в болничното легло, малък и крехък. Вече не бе същият мъж, който й беше крещял, че е разстроила Брита.

– Да, бях в къщата ви. С Маргарета – отвърна Ерика.

Херман само кимна. Известно време никой от двамата не проговори.

Накрая Ерика наруши мълчанието.

– Правя проучване за живота на майка ми. Така попаднах на името на Брита. После, като разговарях с Брита, останах с впечатление, че има още, което искаше да ми каже. Или беше в състояние да ми каже.

По лицето на Херман се изписа странна усмивка, но той не отговори.

Ерика продължи:

– Мисля също, че е странно съвпадение, дето двама от тримата приятели на майка ми от младини умряха в толкова кратък период.

Тя замълча и зачака неговата реакция.

По бузата на Херман се търколи сълза. Той вдигна ръка и я избърса.

– Аз я убих – отрони и отново се взря в празното пространство. – Аз я убих.

Ерика чу изреченото от него и според Патрик нямаше нищо, което да противоречи на твърдението му. Ала тя знаеше, че Мартин е скептичен също като нея. И в тона на Херман се долавяше някаква особена нотка, която тя не можеше да си обясни.

– Знаеш ли какво е това, което Брита премълча пред мен? Нещо, случило се през войната ли е? С майка ми ли е свързано? Мисля, че имам право да знам – настоя тя.

Надяваше се, че не го притиска прекалено, тъй като той очевидно бе в уязвимо състояние, ала тя отчаяно се стремеше да открие какво в миналото на майка й така е променило отношението на Елси към живота. След като не получи отговор, Ерика продължи:

– Когато Брита започна да се обърква при посещението ми, спомена нещо за непознат войник, който шепнел. Знаеш ли какво е имала предвид с това? В този момент ме прие като Елси. Не като дъщерята на Елси. И заговори за незнайния воин. Знаеш ли нещо за това?

Отначало не можа да идентифицира звука, който Херман издаде. После осъзна, че той се смее. Безкрайно печална имитация на смях. Тя не виждаше какво смешно може да има. Но може би наистина беше смешно.

– Питай Пол Хекел. И Фридрих Хюк. Те могат да отговорят на въпросите ти.

Той отново започна да се смее. Все по-силно и по-силно, докато целият креват се разтресе.

Смехът му изплаши Ерика повече от сълзите му, ала тя все пак го попита:

– Кои са те? Къде мога да ги открия? Какво общо имат с всичко това?

Искаше й се да разтърси Херман, за да отговори на въпроса й, да изкопчи обяснение от него, но в този момент вратата се отвори.

– Какво става тук?

На прага стоеше лекар със скръстени ръце и строго изражение на лицето.

– Прощавайте, сбърках стаята. Но възрастният човек тук каза, че му се бъбрело с някого. И после...

Тя бързо излезе през вратата, като стрелна извинителен поглед към лекаря.

Сърцето на Ерика бумтеше в гърдите й, когато стигна до колата си на паркинга. Херман й беше дал две имена. Две германски имена, които никога не бе чувала преди и които не означаваха нищо за нея. Какво общо имаха с това двама германци? Бяха ли по някакъв начин свързани с Ханс Олавсен? Все пак той се беше борил срещу германците, преди да избяга в Швеция. Нищичко не разбираше.

През целия път обратно към Фелбака двете имена се въртяха в съзнанието й. Пол Хекел и Фидрих Хюк. Толкова бе странно. Напълно уверена беше, че никога преди не е чувала тези имена. И в същото време й звучаха бегло познато.

– Мартин Молин – каза името си той, като вдигна телефона още при първото позвъняване, после слуша нап-регнато няколко минути и се намеси само за да зададе няколко въпроса.

После взе бележника, в който бе нахвърлял бележки по време на телефонния разговор, и отиде в кабинета на Мелберг. Завари го в странна поза, седнал на пода с опънати крака, наведен напред в усилие да докосне пръстите на стъпалата си. Без успех.

– Простете. Прекъсвам ли нещо? – попита Мартин, който се бе заковал на прага.

Поне Ернст се зарадва да го види, приближи се, като въртеше опашка, и започна да ближе ръката му. Мелберг не отговори, само се намръщи и се опита да се надигне от пода. За голямо свое раздразнение накрая беше принуден да се откаже и протегна ръка към Мартин, който го издърпа и изправи на крака.

– Поразтягах се малко – промърмори Мелберг и бързо отиде да седне на стола си.

Мартин повдигна длан към лицето си да прикрие усмивката си. Ставаше все по-забавно.

– Е, нещо конкретно ли искаш, или дойде да ме прекъснеш без причина? – тросна се Мелберг и се пресегна за една от кокосово-карамелените сладки, които държеше в долното чекмедже на бюрото си.

Ернст подуши въздуха и бързо изприпка към привличащата го и твърде добре позната вече миризма, като насочи към стопанина си влажни молещи очи. Мелберг се опита да изгледа строго кучето, но после се смили и извади още една сладка, която подхвърли на Ернст. Тя изчезна буквално за две секунди.

– Кучето ви е започнало да затлъстява – отбеляза Мартин и погледна обезпокоено Ернст, чийто корем вече бе заприличал на този на собственика му.

– А, добре си е той. Малко килца в повече на никого не вредят – заяви доволно Мелберг и потупа биреното си шкембе.

Мартин изостави темата за коремната тлъстина и седна срещу Мелберг.

– Тъкмо ми се обади Педерсен. Сутринта получих и доклад от Торбьорн. Първоначалните им предположения са се потвърдили. Брита Йохансон наистина е била убита. Задушена е била с възглавницата, която лежеше до нея на леглото.

– И как това... – подхвана Мелберг, но Мартин го прекъсна.

– Да видим сега. – Той се консултира с бележника си. – Педерсен както обикновено използва професи-онален жаргон, но преведено на лаишки език, в гърлото си е имала перо от възглавницата. Вероятно се е озовало там, когато се е опитала да си поеме въздух, докато възглавницата е била притискана към лицето й. Поради това Педерсен е потърсил също и следи от влакна в гърлото й и е открил памучни влакна, отговарящи на тъканта на възглавницата. В допълнение костите в шията й са били травмирани, което показва, че някой е приложил директен натиск върху врата й. Най-вероятно е използвал ръката си. Провериха за отпечатъци по кожата й, но за беда не са открили такива.

– Изглежда съвсем ясно. От това, което чух, била е болна. Малко куку – рече Мелберг и завъртя показалец до слепоочието си.

– Имала е Алцхаймер – поясни остро Мартин.

– Добре бе, знам – пренебрегна Мелберг гневната реакция на Молин. – Само не ми казвай, че според теб го е извършил някой друг, а не старецът. Може да е било някое от онези... убийства от милост – заяви той, доволен от дедуктивната си логика, след което се награди с още едно сладкишче.

– Ами... може би – отвърна неохотно Мартин и отгърна на нова страница в бележника си. – Но според Торбьорн са намерили отпечатък върху калъфката, който бил много ясен. Обикновено е трудно да се снемат отпечатъци от плат, но в този случай калъфката е била притисната върху две лъскави копчета, а на едно от тях е имало ясен пръстов отпечатък. И той не принадлежи на Херман – отсече Мартин.

Мелберг се смръщи и го погледна разтревожено. После лицето му грейна.

– Сигурно е на някоя от дъщерите. Провери просто за да си сигурен, та да може да се потвърди. След това се обади на лекаря в болницата и му кажи да приложи на съпруга на Брита каквато ще там електрошокова терапия или да му даде някакво лекарство, та да го посъживи, защото преди края на седмицата вече трябва да сме го разпитали. Ясно?

Мартин въздъхна, но кимна. Не му харесваше това. Никак не му харесваше. Но Мелберг беше прав. Нямаше доказателства, сочещи към друг извършител. Само един-единствен отпечатък. И ако нямаше съвсем никакъв късмет, Мелберг можеше да се окаже прав и по този пункт.

Ала на излизане Мартин се обърна и се плесна по челото.

– О, забравих нещо. По дяволите, колко глупаво от моя страна. Педерсен е открил значително количество ДНК под ноктите й и парченца кожа, и кръв. Вероятно е дращила човека, който я е душил. И то доста дълбоко според Педерсен, тъй като е имала остри нокти и е успяла да свали доста кожа. По негово мнение вероятно е издрала ръцете или лицето на убиеца си.

Мартин се облегна на касата на вратата.

– А по мъжа й има ли драскотини? – попита Мелберг, като се наведе напред и опря лакти върху бюрото си.

– Не знам, но явно се налага спешно да посетим Херман – отговори Мартин.

– Налага се и още как – рече Мелберг. – Вземи Паула с теб – подвикна той, но Мартин вече си беше тръгнал.

През последните няколко дни Пер се движеше на пръс-ти из къщата, без да вярва, че това ще продължи дълго. Преди майка му не бе успявала да остане трезвена и за един ден. Не и откакто баща му ги напусна. Пер почти не си спомняше как е било преди това, но малкото му запазени спомени бяха приятни.

И макар да се съпротивляваше яростно, у него започна да се пробужда надежда. Все повече с всеки изминал час. Дори с всяка минута. Карина бе нестабилна и трепереща и му хвърляше засрамени погледи всеки път когато се засечаха из къщата. Но беше трезвена. Той бе проверил навсякъде и не бе открил нито една новозакупена бутилка. Нито една. А знаеше къде са всичките й скривалища. Така и не бе разбрал защо тя си правеше труда да крие бутилките. Със същия резултат можеше да ги остави върху кухненския плот.

– Да приготвя ли вечеря? – тихо попита Карина и му хвърли предпазлив поглед.

Сякаш се обикаляха един друг като две животни, две уплашени животни, които са се срещнали за пръв път и не са сигурни какво може да се случи. И може би това бе съвсем точно описание. От много дълго време не я беше виждал трезва. Не знаеше коя е, без да се е наляла с алкохол. Нито пък тя познаваше сина си. Как би могла да следи какво се случва, когато постоянно се движеше в алкохолна мъгла, размътваща всичко, което виждаше и вършеше? Сега бяха непознати един за друг. Ала непознати, изпълнени с любопитство, интерес и надежда.

– Чувал ли си се с Франс? – попита тя, докато вадеше продукти от хладилника, за да сготви спагети с кюфтенца.

Пер не знаеше какво да каже. Цял живот му беше строго забранявано да има какъвто и да било контакт с дядо си по баща, но сега тъкмо Франс бе този, който се намеси и спаси ситуацията, поне временно.

Карина забеляза объркването на сина си и нежеланието му да отговори.

– Всичко е наред. Шел да говори каквото си ще, но що се отнася до мен, можеш да общуваш с Франс. Стига да си... – Тя се поколеба, опасяваща се да не изрече нещо погрешно, което да наруши крехкото равновесие, установено с такива усилия помежду им през последните дни. Ала после събра кураж и продължи: – Нямам нищо против да контактуваш с дядо си. Той... Франс каза неща, които трябваше да бъдат казани. Неща, накарали ме да си дам сметка... – Тя остави ножа за рязане на лук и Пер видя, че се бори да сдържи сълзите си, когато се обърна с лице към него. – Той ме накара да разбера, че положението трябва да се промени и вечно ще му бъда благодарна за това. Но искам да ми обещаеш, че няма да ходиш... при хората, с които той има вземане-даване. – Тя го погледна умолително и долната й устна затрепери. – Аз не мога да ти обещая нищо в замяна... Надявам се, че разбираш. Толкова е трудно. Всеки ден, всяка минута са мъка. Мога да ти обещая единствено, че ще се опитам. Става ли?

И отново този засрамен умоляващ поглед.

Пер усети как малкият стегнат възел в гърдите му се стопява. През всички тези години единственото, което бе искал, особено след като баща му ги остави, бе разрешение да бъде дете. Вместо това беше принуден да чисти повръщаното й, да я следи да не подпали къщата, докато пуши в леглото, и да поеме цялото пазаруване. Налагаше му се да върши неща, които нито едно малко момче не биваше да върши. Всички тези спомени пробягаха в паметта му. Но нямаха значение. Защото единственото, което чуваше, беше нейният глас, мекият й, молещ майчин глас. Направи крачка напред и обви ръце около шията й. Сгуши се в нея, макар вече да я надвишаваше с близо цяла глава. И за пръв път от десет години си позволи да се почувства дете.

* * *

Фелбака, 1945 г.

– Не е ли прекрасно да не си на работа? – изгука Брита и погали Ханс по рамото.

Той само се засмя и се освободи от ръката й. След като беше опознал всички тях през последните шест месеца, беше напълно наясно, че е използван, за да предизвика ревност у Франс. Насмешливият поглед на самия Франс му подсказа, че той също е наясно с намеренията на Брита. Ала Ханс нямаше как да не се възхити на упорството й. Тя вероятно никога нямаше да спре да въздиша по Франс. Макар че и Франс отчасти имаше вина, тъй като от време на време насърчаваше чувствата й към него, като й отпускаше по мъничко внимание, а после й отвръщаше с обичайната си студенина. Според Ханс играта, която играеше Франс, граничеше с жестокост, но не искаше да се меси. Разстройваше го фактът, че накрая беше разбрал към кого Франс проявява истински интерес. Погледна я, седнала недалеч от него, и почувства болка в гърдите, защото в този момент тя каза нещо на Франс, а пос-ле се усмихна. Елси имаше толкова красива усмивка. И не само усмивката й беше прекрасна. Очите й, духът й, хубавите ръце в роклята с къси ръкави, която носеше, малката трапчинка, появяваща се вляво от устата й при усмивка. Всичко у нея беше красиво.

Елси и семейството й бяха добри с него. Плащаше нищожна, съвсем недостатъчна сума за наем, а Елоф му бе уредил работа на една от гемиите. Често бе канен да се храни със семейството – практически почти всяка вечер – и тяхната топлота и дружелюбност изпълваха всяко кътче от душата му. Емоциите, които войната му бе ограбила, бавно се завръщаха. И Елси. Ханс се бе опитвал да се бори с мислите, образите и чувствата, които го връхлитаха всяка нощ в леглото му, щом си я представеше. Ала накрая трябваше да си признае, че е безнадеждно влюбен в нея. И сърцето му биваше пронизвано от ревност всеки път, когато видеше Франс да поглежда Елси със същото изражение, каквото предполагаше, че има и на неговото лице. Не биваше да бъде пренебрегвана и Брита. Тя беше достатъчно умна да схване какво става, ала инстинктивно знаеше, че не е център на вниманието нито на Франс, нито на Ханс. И Ханс беше наясно, че това ужасно я дразни. Беше лекомислено, егоистично момиче и той не разбираше защо Елси въобще искаше да общува с нея. Но докато Елси проявяваше желание Брита да е с тях, той трябваше да се примирява с присъствието й.

Като се изключеше Елси, Ерик беше човекът, когото Ханс харесваше най-много сред новите си приятели. У Ерик имаше някаква преждевременна мъдрост и сериозност, които допадаха на Ханс. Двамата обичаха да разговарят на всякакви теми: за войната, за история, за политика и икономика и Ерик беше възхитен да срещне у Ханс сроден интелект, какъвто му бе липсвал. Разбира се, Ханс не бе толкова начетен, колкото Ерик, станеше ли дума за факти и цифри, но знаеше много за света и за историята, за взаимовръзката между нещата. Можеха да разговарят с часове. Елси ги закачаше, че са като двама старци, които се надлъгват един друг, ала Ханс виждаше, че е доволна от общуването им.

Единственото, за което не говореха, беше братът на Ерик. Ханс никога не зачекна темата и след първия опит и Ерик не го стори.

– Мама сигурно скоро ще е готова с вечерята – каза Елси, изправи се и отупа роклята си.

Ханс кимна и също стана.

– Ще дойда с теб, иначе тя ще се сърди – каза той и погледна Елси, която само се усмихна мило и заслиза по каменистия склон.

Ханс забеляза, че тя се изчерви. Беше на седемнайсет, с две години по-голям от нея, но тя винаги го караше да се усеща като глупаво учениче.

Махна за довиждане на останалите трима и се заспуска по склона след Елси. Тя се огледа в двете посоки, преди да пресече шосето и да отвори портата към гробището. Оттам беше по-пряко.

– Времето тази вечер е много приятно – каза той и усети колко е нервен.

Наруга се безмълвно, каза си да спре да се държи като идиот. Тя вървеше бързо по настланата с чакъл пътека, а той подтичваше след нея. След няколко крачки я настигна и тръгна редом с нея, пъхнал ръце в джобовете си. Не бе отговорила на забележката му за времето, което бе облекчение, защото бе прозвучала глупаво.

Внезапно изпита всеобхватно щастие. Вървеше до Елси, от време на време поглеждаше към профила й. Вятърът бе изненадващо топъл и камъчетата под краката им хрущяха с приятен звук. Не си спомняше от цяла вечност да се е чувствал така. Чисто щастие. А и надали бе имал някога подобно усещане. Имаше твърде много пречки и това пораждаше в гърдите му болка от унижение, омраза, страх. Положил бе всички усилия да не мисли за миналото. В момента, когато се промъкна на гемията на Елоф, бе решил да остави всичко зад гърба си. Да не поглежда назад.

Ала сега образите идваха неканени. Вървеше мълчаливо до Елси, като се стремеше да ги напъха обратно по тъмните дупки, където ги бе скрил, ала те напираха през преградите в съзнанието му. Може би това бе цената, която трябваше да плати за моментното чувство на щастие. За този кратък горчиво-сладък миг. Ако бе така, може би си струваше. Ала това не му помагаше сега, докато вървеше до Елси и усещаше лицата, гледките, миризмите, спомените и звуците да го връхлитат. Обзет от паника, Ханс изпита потребност да направи нещо. Гърлото му се стегна, дишането му стана плитко и ускорено. Не можеше повече да отблъсква спомените. А не можеше и да им позволи да го завладеят. Трябваше да стори нещо.

В този момент ръката на Елси се докосна до неговата. Допирът го накара да подскочи. Беше нежен и в същото време зареден с електричество и със своята простота бе достатъчен да прогони онова, за което той не искаше да мисли. Спря рязко на хълма над гробището. Елси беше на крачка над него и когато се обърна, лицата им се озоваха на едно ниво.

– Какво ти е? – попита го тя разтревожена.

В този момент той пристъпи към нея, улови лицето й между дланите си и нежно я целуна по устните. Отначало тя замръзна и той отново усети как паниката се надига в него. После тя внезапно се отпусна, устните й, допрени до неговите, станаха меки и се разтвориха. Ужасен, но възбуден, той внимателно провря език помежду тях и потърси нейния. Отгатна, че никога не е целувана преди, ала езикът й инстинктивно посрещна неговия и той усети как краката му се подкосяват. Отдръпна се от нея със затворени очи и погледна едва след няколко секунди. Първото, което видя, бяха очите й. В тях бе отразено онова, което самият той чувстваше.

Докато бавно и мълчаливо вървяха към дома, всички образи от миналото се отдръпнаха от него. Сякаш никога не бяха съществували.

5

КРИСТИАН БЕ ДЪЛБОКО ПОГЪЛНАТ от онова, което изучаваше на екрана на компютъра си, когато влезе Ерика. От Удевала беше подкарала колата право към библиотеката и все още се намираше в състояние на смут, както и когато си тръгна от Херман и от болницата. Не я напускаше чувството, че има нещо познато в тези германски имена. Бе ги написала на листче и сега го подаде на библиотекаря.

– Здравей, Кристиан. Ще ми помогнеш ли да проверя дали има информация за тези двама души, Пол Хекел и Фридрих Хюк? – попита го тя с надежда.

Той погледна имената и тя изведнъж забеляза колко унил изглежда. Вероятно просто страда от есенен грип, реши, или пък има проблеми с децата. Но въпреки това мъничко се притесни за него.

– Седни, ей сега ще ги потърся – каза й той и тя се отпусна на един стол.

Стискаше палци наум, ала надеждите й бяха попарени, тъй като не видя реакция по лицето на Кристиан, когато той прегледа резултатите от търсенето. – Не, боя се, че не. Нищо не откривам – каза той накрая и поклати глава извинително. – Няма нищо в архивите ни или поне в базата данни. Но можеш да потърсиш в интернет. Проблемът е, че според мен това са твърде често срещани германски имена.

– Добре – отвърна Ерика разочарована. – Значи, няма връзка между имената и местния район?

– Боя се, че не.

Ерика въздъхна.

– Е, добре. Предполагам, че иначе щеше да е твърде лесно. – Тогава лицето й светна. – А можеш ли да провериш дали ще излезе още нещо за човека, споменат в статиите, които ми намери миналия път? Не потърсих-ме за него конкретно, само за майка ми и приятелите й. Той е борец от норвежката съпротива на име Ханс Олавсен и е бил тук, във Фелбака...

– Някъде около края на войната. Да, знам – отвърна лаконично Кристиан.

– Знаеш за него? – попита Ерика и ентусиазмът й спадна донякъде.

– Не, но за втори път ме питат за него през последните два дни. Явно е популярен.

– Кой друг е издирвал информация за него? – попита Ерика със затаен дъх.

– Трябва да проверя – каза Кристиан и се премести с подвижния си стол до малка кутия за визитки. – Остави визитната си картичка, в случай че открия още нещо за момчето. В такъв случай трябваше да му се обадя.

Той затананика тихичко, докато ровеше из кутията и най-после откри онова, което търсеше.

– Аха, ето я. Тук пише Шел Рингхолм.

– Благодаря ти, Кристиан – каза Ерика и се усмихна. – Сега знам при кого трябва да отида да си побъбрим.

– Сериозно звучи – подхвърли Кристиан с лек смях, но очите му не се смееха.

– Не чак толкова. Просто съм любопитна защо той се интересува от Ханс Олавсен. – Ерика мислеше на глас. – Е, откри ли нещо за него, докато Шел Рингхолм беше тук?

– Просто същите материали, които дадох и на теб миналия път. Така че, боя се, нямам с какво друго да ти помогна.

– Е, добре. Днес нямам особен успех – заключи Ерика с въздишка. – Ще възразиш ли да си препиша телефонния му номер от визитката?

– Моля, заповядай – отвърна Кристиан и й подаде картичката.

– Благодаря – каза тя и му смигна.

Той й смигна в отговор, макар все така да изглеждаше уморен.

– А имаш ли напредък с книгата? – попита Ерика. – Сигурен ли си, че не мога да ти помогна с нещо? „Русалката“ се казваше, нали?

– А, да, върви добре – отговори той, но ентусиазмът в гласа му не прозвуча искрено. – Така е, ще се казва „Русалката“. Но сега ме извини, имам да свърша нещо.

Той й обърна гръб и започна да пише по клавиатурата на компютъра. Леко клюмнала, Ерика си тръгна от библиотеката. Кристиан никога не се бе държал така преди. Хубаво де, тя си имаше други неща на ума. Например разговор с Шел Рингхолм.

Бяха се разбрали да се срещнат на полуострова Ведо. Съществуваше малък риск да ги видят по това време на годината, но ако някой ги зърнеше случайно, бяха просто двама старци, излезли на разходка.

– Представи си само човек да можеше да знае какво предстои – каза Аксел и подритна камъче, което се затъркаля по брега.

През лятото плувците споделяха плажа със стадо крави и беше също тъй вероятно да видиш крава да се разхлажда във водата, както и деца, влезли да поплуват. Но сега крайбрежната ивица бе пуста, а вятърът подхващаше сухи водорасли и ги пращаше да се развяват във въздуха. Без да споменават темата, имаха негласно споразумение да не заговарят за Ерик. Нито за Брита. И двамата не бяха съвсем наясно защо бяха решили да се срещнат. Беше като ухапване от комар, което непременно трябва да бъде почесано. И макар да знаеха, че също като при ухапването от комар това само щеше да влоши нещата, бяха се поддали на изкушението.

– Предполагам, целият смисъл е в това, че никой не знае предварително – отвърна Франс и се загледа към водата. – Ако човек имаше кристално кълбо, в което да види всичко, което ще изпита, докато го има на света, сигурно не би пожелал дори да стане от леглото. Работата е там, че животът трябва да се поема на малки дози. Да се посрещат скърбите и проблемите на порции, които да могат да бъдат преглътнати.

– Понякога човек получава твърде големи парчета от тях – отбеляза Аксел и ритна още едно камъче.

– Сигурно говориш за други хора, не за теб и мен – рече Франс и се обърна да погледне Аксел. – Може да изглеждаме много различни в очите на околните. Но аз и ти сме от една порода. Знаеш го. Никога не капитулираме. Колкото и голяма порция да ни бъде поднесена.

Аксел само кимна. После отново погледна Франс.

– Съжаляваш ли за нещо?

Франс дълго обмисля въпроса. После каза:

– Какво има да съжалявам? Станалото – станало. Всички правим своя избор. Ти направи своя. Аз направих моя. Дали съжалявам за нещо? Не. Какъв смисъл би имало?

Аксел вдигна рамене.

– Предполагам, че съжаленията са част от човешката природа. Какво бихме били без тях?

– Но въпросът е променят ли съжаленията нещо. Същото важи и за работата, която вършиш. Отмъщение. Посвети целия си живот да преследваш престъпници и единствената ти цел беше отмъщение. Нямаше друга цел. И промени ли нещо това? Тъй или иначе, шест милиона души загинаха в концентрационните лагери. Какво се промени от факта, че си открил жена, която е била надзирателка през войната, а останалата част от живота си е прекарала като домакиня в Съединените щати? И ако я затътриш пред трибунал за престъпления, които е извършила преди повече от шейсет години, какво би променило това?

Аксел преглътна с усилие. През повечето време той вярваше в смисъла на работата, която вършеше. Ала Франс го бе уцелил по болното място. Задаваше въпрос, който Аксел неведнъж сам си бе задавал в моменти на слабост.

– Дава покой на семействата на жертвите. И е сигнал, че няма да приемем всичко за нормално човешко поведение.

– Глупости – отсече Франс и пъхна ръце в джобовете си. – Наистина ли си въобразяваш, че така ще подплашиш някого или че изпращаш някакъв сигнал, когато настоящето има толкова по-голяма мощ от миналото? В човешката природа е хората да не виждат последствията от деянията си, нито да си вземат поука от историята. А по отношение на покоя? Ако някой не е намерил покой след шейсет години, не му е писано да го получи. Отговорност на всеки индивид е да направи така, че да живее в мир със себе си, не можеш да очакваш възмездие и да вярваш, че то ще дойде някой ден.

– Това са цинични думи – заяви Аксел и също скри ръце в джобовете на палтото си.

Вятърът ставаше по-студен и той трепереше.

– Само искам да проумееш, че зад всички благородни дела, на които мислиш, че си посветил живота си, има една силно примитивна и фундаментална човешка емоция: желанието за отмъщение. Аз не вярвам в отмъщението. Вярвам, че единственото, което трябва да сторим, е да направим каквото можем, за да променим настоящето.

– И си мислиш, че правиш това ли? – с напрегнат глас попита Аксел.

– С теб сме от различни страни на барикадата, Аксел – сухо отвърна Франс. – Но да, това си мисля, че правя. Променям нещо. Не диря мъст. Не изпитвам съжаления. Гледам напред и действам според убежденията си. Това е съвършено различно от онова, което ти вършиш, и никога няма да сме на едно мнение. Пътищата ни се разделиха още преди шейсет години и никога няма да се съберат.

– Как се обърнаха нещата така? – тихо промълви Аксел и преглътна мъчително.

– Тъкмо това се опитвам да ти кажа. Няма значение как. Така е, и толкоз. Единственото, което можем да сторим, е да се борим, за да оцеляваме, за да променяме каквото можем. Да не поглеждаме назад. Да не затъваме в угризения или предположения как е можело да се развият нещата. – Франс спря и принуди Аксел да го погледне в лицето. – Не можеш да гледаш назад. Стореното е сторено. Миналото е минало. Не може да съществува съжаление.

– Тъкмо в това грешиш, Франс – каза Аксел и сведе глава. – Страшно много грешиш.

Лекарят на Херман с извънредно нежелание им бе разрешил да говорят с пациента му няколко минути. Но тъй като Мартин и Паула бяха обещали две от дъщерите на Херман да присъстват на разпита, лекарят склони да даде позволение за малко по-дълъг разговор.

– Здравей, Херман – каза Мартин и протегна ръка към човека, лежащ в леглото. Херман пое дланта му, но с немощна, треперлива хватка. – Срещнахме се в къщата ти, но не съм сигурен дали помниш. Това е колежката ми Паула Моралес. Искаме да ти зададем няколко въпроса, ако може – обясни меко.

Двамата с Паула седнаха близо до леглото.

– Добре – отвърна Херман, който сега като че ли беше по-наясно с окръжаващата го обстановка.

Дъщерите му седяха от другата страна на леглото и Маргарета държеше ръката му.

– Моля, приеми най-искрените ни съболезнования – каза Мартин. – Разбрах, че с Брита сте били женени дълго време, така ли е?

– Петдесет и пет години – потвърди Херман и за пръв път от пристигането им зърнаха искрица живот в очите му. – С моята Брита имахме петдесет и пет годишен брак.

– Ще ни разкажеш ли какво се случи? Кога почина тя? – обади се Паула със същия внимателен и мек тон като на Мартин.

Маргарета и Ана-Грета отправиха притеснени пог-леди към тях и се канеха да запротестират, когато Херман им махна с ръка.

Мартин, който вече бе видял, че по лицето на Херман няма драскотини, се опита да надзърне под ръкавите на болничната му пижама за издайнически белези. Не забеляза нищо, но реши да отложи пот-върждението на това си наблюдение за след приключване на разпита.

– Отидох в дома на Маргарета на кафе – каза Херман. – Момичетата ми са много мили с мен. Особено откакто Брита се разболя. – Херман се усмихна на дъщерите си. – Имахме много за какво да говорим. Аз... бях решил, че ще е най-добре за Брита да отиде да живее на място, където да полагат повече грижи за нея. – Беше му трудно да говори.

Маргарета го погали по ръката.

– Беше единственото, което можеше да сториш, татко. Нямаше алтернатива. Знаеш го.

Херман сякаш не я чу и продължи:

– И тогава се прибрах у дома. Бях малко тревожен, защото бях отсъствал дълго време. Почти два часа. Обикновено бързам да се върна, ако ми се наложи да изляза, та да не я оставям сама за повече от час, докато тя си подремва следобед. Страхувам се... страхувах се, че ще се събуди и може да подпали къщата и себе си. – Той трепереше, но пое дълбоко дъх и заприказва отново. – Когато влязох у дома, извиках я по име. Но тя не отговори. Казах си, слава богу, сигурно още спи. Така че влязох в спалнята ни. Тя лежеше там... Видя ми се странно, че лежи с възглавница върху лицето си. Приближих се и вдигнах възглавницата. И веднага видях, че си е отишла. Очите й... очите й се взираха в тавана и беше абсолютно неподвижна.

По лицето му започнаха да се стичат сълзи и Маргарета внимателно ги избърса.

– Наистина ли е нужно това? – умолително продума тя, като погледна Мартин и Паула. – Татко още е в състояние на шок и...

– Няма нищо, Маргарета – отрони Херман. – Няма нищо.

– Добре, но само още няколко минути, татко. И тогава буквално ще ги изритам оттук, ако трябва, защото ти е нужно да си почиваш.

– Винаги е била най-войнствената от трите – по-усмихна се Херман. – Истинска фурия.

– Я да не чувам такива епитети – смъмри го Маргарета, но явно беше доволна, че той има енергията да я закача.

– Значи, твърдите, че тя вече е била мъртва, когато сте влезли в стаята? – попита Паула изненадана. – Защо тогава казахте, че вие сте я убили?

– Защото аз я убих – отвърна Херман и лицето му отново се изопна. – Но никога не съм казвал, че съм я умъртвил. Макар че все едно и това съм направил. – Той сведе очи към ръцете си, неспособен да погледне нито дъщерите си, нито полицаите.

– Но, татко, не те разбираме какво искаш да кажеш – обади се объркана Ана-Грета, но Херман отказа да отговори.

– Знаете ли кой я е убил? – попита Мартин, тъй като инстинктивно схващаше, че точно в този момент Херман не се кани да обясни защо толкова упорито настоява, че е убил жена си.

– Чухте баща ми – отсече Маргарета и се изправи. – Каза, каквото имаше да каже. И двамата чухте, че не той е убил майка ни, и това е важното. Колкото до останалото... говори неговата скръб.

Мартин и Паула също станаха.

– Благодаря ви, че позволихте да говорим с вас – каза Мартин на Херман. – Имаме само една последна молба. За да се потвърди казаното от вас, трябва да погледнем ръцете ви. Защото Брита е издраскала онзи, който я е задушил.

– Нужно ли е това? Той каза, че... – с повишен тон заговори Маргарета, но Херман мълчаливо вдигна нагоре ръкавите на пижамата си и протегна ръце към Мартин, който ги разгледа внимателно.

Никакви следи от одрасквания.

– Ето, видяхте ли? – рече Маргарета с вид, сякаш наистина й се щеше да изхвърли Мартин и Паула през вратата, както бе заплашила да направи.

– Приключихме – съобщи Мартин. – Благодаря ти, че ни отдели време, Херман. И отново, много съжаляваме за твоята загуба.

После направи знак на Маргарета и Ана-Грета, че желае да разговаря насаме с тях.

Навън в коридора им обясни ситуацията с пръстовия отпечатък и те с готовност приеха да предоставят отпечатъците си, за да бъдат изключени при разследването. Тъкмо свършваха, и дойде Биргита, която също се съгласи, така че отпечатъците и на трите дъщери можеха да бъдат изпратени в лабораторията.

Паула и Мартин поседяха за малко в колата, преди да потеглят.

– Кого мислиш, че предпазва той? – попита Паула, като пъхна ключа в стартера, но без да включва двигателя.

– Не знам. Но и аз останах със същото впечатление. Че знае кой е убил Брита, ала иска да защити този човек. И че някак се чувства отговорен за смъртта й.

– Само да щеше да ни каже – промърмори Паула и завъртя ключа.

– Да пукна, ако мога да разбера... – Мартин поклати глава раздразнен и забарабани с пръсти по таблото.

– Но ти повярва ли му?

Паула вече знаеше какъв ще е отговорът.

– Да, повярвах му. И фактът, че няма белези от драскотини, потвърждава, че съм прав. Но не разбирам защо ще се мъчи да защити убиеца на жена си. Или защо изпитва лична вина.

– Е, този въпрос няма да го разрешим – каза Паула и подкара колата извън паркинга. – Разполагаме с пръстовите отпечатъци на дъщерите и трябва спешно да ги изпратим. Тогава ще знаем, че не някоя от тях е оставила отпечатък по калъфката, и вече ще търсим чий е.

– Така е, повече от това не можем да направим за момента – каза Мартин, като въздъхна тежко и се загледа през стъклото.

Никой от тях не забеляза, че подминаха Ерика северно от Торп.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Не беше случайност, че Франс видя какво се случи. Той следеше Елси с поглед по целия път и не го свали от нея, докато тя не изчезна зад билото на хълма. Така че видя целувката. Имаше чувството, че кръвта му кипи, въпреки че по крайниците му се разстилаше леден студ. Беше толкова болезнено. Помисли си, че ще умре на място.

– Виж ти... – изрече Ерик, който също забеляза Ханс и Елси. – Приличаше...

Той се засмя и поклати глава. При звука от смеха на Ерик бяла светлина експлодира в главата на Франс. За да се освободи по някакъв начин от болката, той се хвърли върху Ерик и го стисна за врата.

– Млъкни, млъкни, затваряй си ПЛЮВАЛНИКА, ти шибан, тъп...

Стисна по-силно и видя как Ерик се опитва да поеме въздух. Достави му удоволствие да наблюдава ужаса в очите на момчето. Това като че ли някак разплете възела, който винаги чувстваше в стомаха си и който сякаш се бе уголемил десетократно при вида на целувката.

– Какво правите!

Брита изпищя, като видя момчетата на земята – Ерик по гръб, Франс отгоре му. Без дори да се замисли, тя се втурна и дръпна ризата на Франс, но той замахна с ръка толкова силно, че тя се строполи назад.

– Спри, Франс, престани! – извика тя.

Сълзи се стичаха по бузите й. Нещо в тона й го накара да дойде на себе си. Той погледна надолу към Ерик, чието лице бе придобило странен цвят, и бързо отдръпна ръцете си.

– Съжалявам – прошепна и потърка очи. – Съжалявам... Аз...

Ерик седна и се втренчи в него, обхванал с ръце гърлото си.

– Какво беше това, по дяволите? Какво те прихвана? Почти ме удуши! Да не си се побъркал?

Очилата на Ерик се бяха изкривили. Той ги свали и след това си ги сложи отново.

Франс не отговори, само се взираше пред себе си с празен поглед.

– Той е влюбен в Елси, не си ли схванал? – каза Брита горчиво, като избърса сълзите от лицето си с опакото на ръката си. – И наистина си е въобразявал, че има шанс с нея. Трябва да си идиот, за да го вярваш, Франс! Тя дори не те поглежда. И сега се хвърля в прегръдките на този норвежец. Докато аз...

Тя се разрида и се втурна надолу по хълма. Франс отправи празен поглед след нея, докато Ерик още му се сърдеше.

– Дявол да го вземе, Франс, не си... Вярно ли е това? – Ерик се втренчи в него. – Влюбен си в Елси? Искам да кажа, ако това е така, мога да разбера защо обезумя. Но не можеш... – Ерик спря и поклати глава.

Франс не отговори. Не можеше. Главата му се изпълни с образа на Ханс, който се навежда напред, за да целуне Елси. И Елси, която отвръща на целувката.

* * *

НАПОСЛЕДЪК ЕРИКА ОБРЪЩАШЕ повече внимание, щом видеше полицейска кола, а й се стори, че зърна Мартин в онази, с която се размина преди Торп, докато шофираше към Удевала за втори път този ден. Чудеше се къде ли е ходил Мартин.

Запитванията, които правеше, не бяха спешни, но тя знаеше, че няма да може да пише спокойно, докато не узнае повече. Любопитна беше да разбере защо Шел Рингхолм, журналист в „Бохусленинген“, също проявява интерес към норвежкия борец от съпротивата.

По-късно, докато чакаше в рецепцията на „Бохусленинген“, размишляваше върху възможните причини той да се ангажира с темата, но накрая реши да спре с предположенията, докато лично не го попита. Няколко минути по-късно беше съпроводена до кабинета му. Той я погледна заинтригувано, когато тя влезе и се ръкуваха.

– Ерика Фалк? Писателката? Нали така? – каза той и направи жест към стола за посетители.

Тя седна, след като окачи сакото си на облегалката на стола.

– Да, точно така.

– За беда не съм чел никоя от вашите книги, но съм чувал, че са много добри – гласеше любезният му коментар. – Да не би да сте тук във връзка с проучване за нова книга? Не съм криминален репортер, така че не съм сигурен дали мога да съм ви от помощ. Защото, ако не греша, пишете главно книги за действителни престъпления.

– Трябва да призная, че това няма нищо общо с книгите ми – отвърна Ерика. – Работата е там, че по различни причини започнах да провеждам проучване на миналото на майка ми. По една случайност тя е била близка приятелка с вашия баща.

Шел се намръщи.

– Кога е било това? – попита и се наведе напред.

– Доколкото схващам, другарували са като деца и като тийнейджъри. Съсредоточих се основно върху последните години на войната, когато са били около петнайсетгодишни, както без съмнение сам знаете.

Шел кимна и я изчака да продължи.

– Принадлежали са към група от четирима юноши, които явно са били неразделни. Освен баща ви групата е включвала Брита Йохансон и Ерик Франкел. И както със сигурност знаете, тези двамата бяха убити в рамките на последните два месеца. Доста странно съвпадение, не намирате ли?

Шел все така не говореше, но Ерика виждаше колко е напрегнат и зърна проблясване в очите му.

– И... – Тя направи пауза. – Имало е още един човек. През 1944 година борец на норвежката съпротива – всъщност бил е съвсем момче още – пристигнал във Фелбака. Скрил се на гемията на дядо ми, а после баба и дядо му дали подслон. Името му е било Ханс Олавсен. Но вие вече знаете това, нали? Защото научих, че също сте проявили интерес към него, и се питах защо.

– Аз съм журналист. Не мога да обсъждам подобни неща – уклончиво отвърна Шел.

– Грешка. Не можете да разкривате източниците си – уточни спокойно Ерика. – Но аз не виждам защо да не обединим усилията си по работата над тази тема. Много съм добра да изравям неща, а знам, че и вие сте такъв, след като сте журналист. И двамата се интересуваме от Ханс Олавсен. Мога да преживея факта, че не желаете да ми кажете защо. Но нека поне си обменим информация – кой какво знае вече и онова, което независимо един от друг ще открием в бъдеще. Какво ще кажете?

Тя замълча и зачака напрегнато отговора му.

Шел обмисли казаното от нея. Забарабани с пръсти по бюрото, сякаш претегляше всички плюсове и минуси.

– Добре – заяви накрая и посегна да извади нещо от най-горното чекмедже на бюрото си. – Няма причина да не си помогнем взаимно. И моят източник е мъртъв, затова не виждам защо да не ви покажа всичко. Ето какво знам. Влязох в контакт с Ерик Франкел по повод... личен въпрос. – Той се прокашля и плъзна папката към нея. – Той каза, че искал да ми съобщи нещо, което можело да намеря за полезно и което трябвало да излезе на бял свят.

– Така ли се изрази? – Ерика се наведе напред и взе папката. – Че е нещо, което трябва да излезе на бял свят?

– Да, доколкото си спомням – отговори Шел и се облегна на стола си. – После дойде няколко дни по-късно. Донесе статиите в тази папка и просто ми ги подаде. Но не ми каза защо. Зададох му много въпроси, то се знае, но той отказа да отговори на който и да било от тях. Посочи, че ако съм бил толкова добър в изнамирането на сведения, колкото бил чул, то тази папка трябвало да ми бъде достатъчна.

Ерика прелисти страниците в пластмасовата папка. Бяха същите статии, която тя вече бе получила от Кристиан, статиите от архивите, в които се споменаваше Ханс Олавсен и времето, прекарано от него във Фелбака.

– Това ли е всичко? – попита тя и въздъхна.

– Такава беше и моята реакция. Ако е знаел нещо, защо просто не ми го каза направо? Но по някаква причина смяташе за важно да открия останалото сам. Това и започнах да правя и ще излъжа, ако кажа, че интересът ми не скочи с хиляда процента, след като Ерик Франкел беше намерен убит. Чудил съм се дали смъртта му не е свързана с това. – Той посочи папката, която Ерика държеше в скута си. – И, естествено, научих за възрастната жена, която е била убита миналата седмица. Но нямам представа дали съществува връзка... макар че смъртта й повдига редица въпроси.

– Открихте ли нещо повече за норвежеца? – попита Ерика нетърпеливо. – Аз още не съм напреднала дотам с моето проучване. Единственото, което разбрах със сигурност, бе, че той и майка ми са имали любовна връзка и че той си е тръгнал съвсем внезапно от нея и от Фелбака. Реших, че следващата ми стъпка трябва да е да разбера къде е отишъл, дали в Норвегия или другаде. Но може би вие вече знаете?

Шел поклати глава. Разправи на Ерика за разговора си с Ескил Халворсен, който не си бе спомнил за Ханс Олавсен на мига, но беше обещал да проведе проучване.

– Възможно е също Ханс да е останал в Швеция – замислено каза Ерика. – Ако е така, трябва да има начин да го открием чрез шведските власти. Аз мога да се заема с това. Но ако е изчезнал в чужбина, ще е проблем.

Шел си взе обратно папката, която Ерика му подаде.

– Това е добра идея. Няма причина да допускаме, че се е върнал в Норвегия. Много хора са останали в Швеция след войната.

– Пратихте ли снимка на Ескил Халворсен? – попита Ерика.

– Не, всъщност не го направих – каза Шел и запрелиства статиите. – Но сте права, трябва да му я изпратя. И най-малката подробност може да се окаже полезна. Ще му телефонирам веднага, след като си тръгнете, и ще видя мога ли да му пратя една от тези снимки. Или, още по-добре, ще му я пусна по факса. Какво ще кажете за тази? Тя е най-ясната. Как мислите?

Той плъзна по бюрото статията с груповата снимка, която Ерика бе разглеждала няколко дни преди това.

– Съгласна съм. Тази ще е подходяща. Плюс, че показва цялата група. Това тук е майка ми. – Тя посочи Елси.

– Значи твърдите, че са прекарвали много време заедно тогава?

Шел се наруга, че не бе направил връзка между Брита на снимката и Брита, която бе убита. Ала си каза, че повечето хора също биха я пропуснали. Трудно можеше да се открие сходство между петнайсетгодишното момиче и седемдесет и пет годишната жена.

– Доколкото схващам, били са много задружни, макар приятелството им да не е било напълно приемано по онова време. Във Фелбака класовите различия са били отчетливо изразени, а Брита и майка ми са принадлежали към по-беден социален слой, докато момчетата, Ерик Франкел и... вашият баща са били от заможните, от „каймака на обществото“.

– Да бе, „каймакът на каймака“ – промърмори Шел и Ерика долови силна враждебност зад думите му.

– Знаете ли, не ми беше хрумнало да разговарям с Аксел Франкел – възкликна Ерика развълнувано. – Той може да знае нещо за Ханс Олавсен. Макар че е малко по-възрастен, може да е бил покрай тях и...

Мислите и очакванията й набираха скорост, но Шел вдигна ръка да я спре.

– На ваше място не бих възлагал големи надежди. На мен ми хрумна същата идея, но за щастие първо направих проучване за Аксел Франкел. Сигурно знаете, че е бил пленен от германците при едно пътуване до Норвегия?

– Да, но не съм запозната с подробности – каза Ерика и погледна Шел с интерес. – Така че, ако сте открили нещо... – Тя разпери ръце и зачака.

– Както казах, Аксел бил взет в плен от германците, когато се канел да получи документи от съпротивителното движение. Отвели го в затвора „Грини“ край Осло и лежал там до началото на 1945 година. После германците преместили него и много други затворници от Грини с параход и влак и Аксел най-напред попаднал в Заксенхаузен, където пращали повечето от скандинавските пленници. След това, към края на войната, бил прехвърлен в Нойенгаме.

Ерика ахна.

– Нямах представа. Значи Аксел Франкел е бил в концентрационни лагери в Германия? Не знаех, че там е имало норвежци или шведи.

Шел кимна.

– Най-вече норвежки затворници. И някои от други страни, пленени от германците след участие в съпротивителни дейности. Наричали са ги NN-затворници от Nacht und Nebel – нощ и мъгла. Името произхожда от декрет, издаден от Хитлер през 1941 година, според който цивилни в окупирани страни не могат да бъдат изправяни пред съд в родината им. Вместо това трябвало да бъдат изпратени в Германия, където да изчезнат „в нощта и мъглата“. Някои са били осъждани на смърт и екзекутирани. Останалите са били принудени да вършат физически труд и мнозина просто умрели от тежката работа. Във всеки случай, Аксел не е бил във Фелбака през същия период като Ханс Олавсен.

– Но ние не знаем точната дата, когато норвежецът е напуснал Фелбака – възрази Ерика и се смръщи. – Поне аз не открих информация за това. Нямам представа кога е напуснал майка ми.

– Аз всъщност знам кога Ханс Олавсен е напуснал града – обяви тържествуващо Шел и зарови из книжата върху бюрото си. – Поне приблизително – добави. – Аха!

Той измъкна една статия и я постави пред Ерика.

Ерика се наведе напред и зачете на глас:

– „Тази година Асоциацията на Фелбака организира с голям успех...“

– Не, не, другата колонка – прекъсна я Шел и показа с пръст.

– А, добре. – Ерика започна отново. – „Всички до един бяха изненадани да научат, че норвежкият борец от съпротивата, който бе намерил убежище тук, във Фелбака, внезапно ни е напуснал. Много от жителите на Фелбака съжаляват, че не са имали възможност да се сбогуват и да му благодарят за неговите усилия по време на войната, на чийто край най-сетне станахме свидетели.“ – Ерика погледна датата в горния край на страницата и вдигна поглед. – 19 юни 1945 година.

– Така че е изчезнал веднага след края на войната, ако правилно тълкувам това – каза Шел, взе статията и я постави най-отгоре върху купчината.

– Но защо? – Ерика наклони глава и заразсъждава над прочетеното. – Все още мисля, че е добра идея да се поговори с Аксел. Може брат му да му е казал нещо. Аз ще се пробвам. А вие случайно нямате ли желание да поговорите с баща си?

Шел дълго време мълча. Накрая каза:

– Разбира се. И ще ви уведомя, ако науча нещо от Халворсен. А и вие непременно ми се обадете, в случай че откриете нови сведения. Става ли?

Той вдигна предупредително пръст. Не беше свикнал да работи в сътрудничество, но в този случай очевидно видя преимуществото да има Ерика като помощник.

– Ще направя справка и с шведските власти – добави Ерика и се изправи. – Обещавам да ви известя в минутата, щом науча нещо.

Тя понечи да облече сакото си, но внезапно се спря.

– Между другото, Шел, има още едно дребно нещо. Не знам дали е важно, но...

– Казвайте. Всичко може да е ценно на този етап – каза той и вдигна очи към нея с интерес.

– Разговарях с Херман, съпруга на Брита. Той, изглежда, знае нещо за всичко това. Не съм сигурна, но имам такова чувство. Попитах го за Ханс Олавсен. Той реагира извънредно странно, а после ми каза, че трябвало да попитам двама души на име Пол Хекел и Фридрих Хюк. Опитах се да ги проверя и не открих нищо. Но...

– Да? – подкани я Шел.

– О, и аз не знам. Мога да се закълна, че не съм срещала тези имена преди. И все пак има нещо познато в... Не, не мога да го налучкам.

Шел почука с писалката си по бюрото.

– Пол Хекел и Фридрих Хюк?

Когато Ерика кимна, той записа имената.

– Добре, ще се опитам да проверя и тях. Ала имената нищо не ми говорят.

– Е, сега и двамата си имаме задачи – отбеляза Ерика с усмивка, като се поспря на прага. – Чудесно е усещането, че вече сме двама, работещи по този случай.

– Да, така е – промърмори Шел някак разсеяно.

– Ще държим връзка – каза Ерика.

– Добре – каза Шел и хвана телефона, без да я погледне, когато тя излизаше от кабинета му.

Нямаше търпение да стигне до дъното на тази история. Журналистическият му нос подушваше нещо гнило.

– Да идем ли да седнем и да прегледаме всичко?

Беше понеделник следобед и в полицейския участък цареше спокойствие.

– Добре – каза Йоста и се надигна неохотно. – И Паула ли?

– Разбира се – отвърна Мартин и отиде да я повика.

Мелберг беше излязъл да разходи Ернст, а Аника изглеждаше заета в рецепцията, така че само тримата седнаха в кухнята с всички налични материали от разследването пред тях.

– Ерик Франкел – каза Мартин и опря върха на химикалката си върху чиста страница в бележника.

– Бил е убит в дома си с предмет, който от преди това е присъствал на местопрестъплението – каза Паула и Мартин трескаво се залови да пише.

– Това като че сочи към непредумишлено убийство – обади се Йоста и Мартин кимна.

– Нямаше пръстови отпечатъци по бюста, използван като оръдие на убийството, но не изглежда той да е бил избърсан, така че убиецът трябва да е носел ръкавици, което всъщност противоречи на идеята, че убийството е недпредумишлено – вметна Паула и погледна думите, които Мартин записваше в бележника си. – Наистина ли можеш да си го разчетеш после? – попита тя скептично, тъй като написаното повече й приличаше на йероглифи. Или на стенография.

– Само ако веднага го препиша на компютъра – обясни Мартин с усмивка, докато продължаваше да пише. – Иначе съм загубен.

– Ерик Франкел е умрял от тежък удар в слепоочието – каза Йоста и извади снимки от местопрестъплението. – След това извършителят е оставил там оръдието на убийството.

– Това също е признак, че не е било особено хладнокръвно или добре планирано убийство – отбеляза Паула и стана да налее кафе за себе си и за колегите си.

– Единственото, което успяхме да определим като потенциална заплаха, е фактът, че Франкел е бил експерт по нацизма и, както изглежда, е имал конфликт с неонацистката организация „Приятели на Швеция“. – Мартин извади петте писма, прибрани в пластмасови джобове, и ги разпростря по масата. – В допълнение е имал личен контакт в организацията в лицето на приятеля си от детинство Франс Рингхолм.

– Разполагаме ли с нещо, което би могло да свърже Франс с убийството? Каквото и да било? – Паула се взираше в писмата, сякаш искаше да ги накара да проговорят.

– Трима от неговите приятелчета нацисти твърдят, че е бил с тях в Дания през въпросните дни. Не е непробиваемо алиби, ако такова въобще съществува, но нямаме много материални улики, върху които да стъпим. Отпечатъците от обувки, които открихме, принадлежат на двете момчета, открили трупа. Нямаше други отпечатъци от обувки или от пръсти, нито нещо друго освен онова, което се очакваше да открием там.

– Ще налееш ли кафето, или само смяташ да стърчиш с каната в ръце? – обърна се Йоста към Паула.

– Кажи „моля“ и ще ти дам кафе – подразни го Паула и Йоста неохотно изръмжа „моля“.

– Стои и въпросът с датата на убийството – продължи Мартин и кимна към Паула да й благодари, задето напълни чашата му с кафе. – Имахме възможност да установим с относителна сигурност, че Ерик Франкел е умрял между петнайсети и седемнайсети юни. Така че налице са три дни, за които да гадаем. И после трупът му е останал там неоткрит, тъй като брат му е отсъствал, а никой не е очаквал Ерик да му се обади освен евентуално Виола, но, както тя го е разбрала, Ерик окончателно е прекратил връзката им. И това се е случило непосредствено преди да бъде убит. Никой ли не е видял нищо? Йоста, ти говори ли с всички съседи? Не е ли забелязал някой странни коли, подозрителни хора?

Мартин погледна колегата си.

– Там няма много съседи, с които да се разговаря – промърмори Йоста.

– Да го приема ли като „не“?

– Говорих с всички съседи и никой не е видял нищо.

– Добре, оставяме това за момента. – Мартин въздъхна и отпи от кафето си. – Ами Брита Йохансон? Определено е странно, че е налице връзка с Ерик Франкел. Също и с Франс Рингхолм. Вярно, било е много отдавна, но разполагаме с телефонни разпечатки, които показват, че е имало контакт между тях през юни и че Ерик и Франс поотделно са посетили Брита по това време. – Мартин замълча и отново огледа колегите си. – Защо са избрали този конкретен момент да възстановят контактите си след цели шейсет години? Трябва ли да вярваме на съпруга на Брита, който твърди, че причината е било влошаващото й се здравословно състояние и желанието й да си припомни миналото?

– Лично аз смятам, че това са глупости – отсече Паула и посегна към неотворен пакет бисквити. Отстрани пластмасовата лентичка от единия край и си взе три бисквити, преди да предложи и на останалите. – Не вярвам нито дума от това. Мисля, че ако можем да установим защо са се срещали, целият случай мигом ще бъде решен. Но Франс мълчи като гроб, а Аксел повтаря същата история, която ни поднесе Херман.

– Да не забравяме и ежемесечно превежданите суми – припомни Йоста, като с хирургическа прецизност отстрани горния слой ванилия от бисквитата си. Внимателно облиза шоколадовия пълнеж, преди да продължи. – Какво общо имат те с убийството на Франкел?

Мартин изненадано изгледа Йоста. Нямаше представа, че колегата му е наясно с тази част от разследването, тъй като обичайната му политика бе да обръща внимание само на информацията, поднасяна лично на него.

– Хедстрьом е имал твърде малък напредък по този въпрос в събота – каза Мартин и извади бележките, които бе направил, когато Патрик му се обади да докладва за посещението си в дома на Вилхелм Фриден.

– Е, какво е открил? – Йоста си взе още една бисквита и повтори същата маневра с дисекцията й.

Първо отстрани покритието от ванилия, облиза шоколадовия пълнеж, а двете половинки от същинската бисквита остави настрани.

– Хей, Йоста, не може да облизваш шоколада и да оставяш другото – възнегодува Паула.

– Ти какво, да не си от бисквитената полиция? – отвърна Йоста и демонстративно посегна за поредната бисквита.

Паула само изсумтя, взе пакета с бисквити и го премести на плота, извън досега на Йоста.

– За беда не е открил много – каза Мартин. – Вилхелм Фриден е починал преди две седмици и нито вдовицата му, нито синът му били чували за преводите. Разбира се, невъзможно е да се знае дали те казват истината, но според Патрик не лъжели. Във всеки случай синът обещал да помоли адвоката им да изпрати всички документи на баща му и ако извадим късмет, може да открием нещо там.

– Ами братът на Ерик? Той знаел ли е нещо за плащанията?

Йоста поглеждаше алчно пакета бисквити върху плота и май наистина се канеше да си надигне задника и да отиде да го вземе.

– Телефонирахме на Аксел да го питаме за превежданите суми – каза Паула с предупредителен поглед към Йоста. – Но той нямал представа за какво са.

– А вярваме ли му? – Йоста премерваше разстоянието от стола си до плота. Един бърз скок, и можеше да успее.

– Всъщност не знам. Той е мъчен за анализиране човек. Ти на какво мнение си, Паула? – обърна се към нея Мартин.

Докато тя обмисляше въпроса, Йоста се възползва от шанса си. Скочи и се хвърли към пакета бисквити, но лявата ръка на Паула се стрелна с бързината на змия и го дръпна.

– Не, няма да стане.

Тя смигна злорадо на Йоста и той не можа да не отвърне на усмивката й. Започнал бе много да цени дребните им закачки.

Паула се обърна към Мартин, когато пакетът с бисквити бе на сигурно място в скута й.

– Съгласна съм с теб, мъчен е и не мога да го разгадая. Така че не съм сигурна. – Тя поклати глава.

– Да се върнем на Брита – предложи Мартин и написа с главни букви „БРИТА“ в бележника си, а после подчерта името с две черти. – Преценявам като най-добрата ни улика факта, че откритото от Педерсен под ноктите й най-вероятно съдържа ДНК на убиеца. Както и това, че очевидно тя е успяла да остави дълбоки драскотини по лицето или ръцете на онзи, който я е задушил. Можахме да проведем кратък разпит на Херман тази сутрин и по него нямаше следи от драскотини. Каза също, че Брита вече била мъртва, когато се прибрал у дома. Че лежала на леглото с възглавница върху лицето.

– Но продължава да настоява, че смъртта й е по негова вина – вметна Паула.

– Какво иска да каже с това? – намръщи се Йоста. – Брани ли някого?

– Да, така мислим и ние – отвърна Паула и, смилила се, върна пакета с бисквити на масата и го побутна към Йоста. – Ето, тъпчи се – каза му тя на английски.

– Какво? – попита Йоста, чиито познания по този език се ограничаваха до термини, свързани с голфа, макар дори и при тях да имаше много още да се желае от произношението му.

– О, забрави. Давай, ближи си шоколада – рече Паула.

– Разполагаме и с пръстовия отпечатък – продължи Мартин, след като изслуша развеселен приятелското заяждане между Йоста и Паула. Ако не го познаваше, би си помислил, че по-възрастният му колега е започнал да се размеква.

– Единствен пръстов отпечатък върху едно от копчетата на калъфката. Не дава бог знае какъв материал – подхвърли скептично Йоста.

– Сам по себе си не, но ако пръстовият отпечатък е на същото лице, оставило своята ДНК под ноктите на Брита, тогава имаме повод за надежда.

Мартин подчерта с две линии буквите ДНК в бележника си.

– Кога ще е готов ДНК профилът? – попита Паула.

– От лабораторията предполагат, че ще го имаме до четвъртък – отговори Мартин.

– Добре, после ще наберем ДНК проби – каза Паула и протегна крака.

Понякога й се струваше, че симптомите на бременността на Йохана са заразни. Постоянно я тормозеха прищракващи болки в краката и бе развила ненаситен апетит.

– А имаме ли кандидати за ДНК проби?

Йоста се бе заловил с третата си бисквита.

– Мислех си за Аксел и Франс – каза Паула.

– Нима наистина ще чакаме до четвъртък? Ще отнеме време да се получат резултатите, а драскотините бързо заздравяват, така че по-добре да вземем пробите възможно най-скоро.

– Добра логика, Йоста – похвали го изненадан Мартин. – Ще го направим утре. Нещо друго? Нещо да сме забравили или пропуснали?

– Как така „пропуснали“? – донесе се глас откъм вратата.

Мелберг влезе със задъхания Ернст подире му. Кучето мигновено подуши купчинката подложени на дисекция бисквити от Йоста и скочи напред да седне в краката му. Просенето на Ернст имаше резултат и бисквитите изчезнаха светкавично.

– Просто преговаряхме някои неща и се чудех не сме ли пропуснали нещо – обясни Мартин и посочи към документите на масата пред тях. – Стигнахме до извода, че трябва да вземем проби от Аксел и Франс утре.

– А, да, направете го – избъбри Мелберг нетърпеливо, уплашен да не бъде въвлечен в някаква действителна работа за вършене. – Продължавайте в този дух, добре ми звучи.

Той повика Ернст, който с размахана опашка го последва в кабинета му и там легна на обичайното си място – в краката на стопанина си под бюрото.

– Виждам, че идеята да се намери осиновител на кучето е замразена – подсмихна се Паула.

– Според мен можем да смятаме Ернст за осиновен. Макар да пукна, ако знам кой за кого се грижи в действителност. Носи се мълва, че Мелберг се е превърнал в краля на салсата на дърти години – засмя се Йоста.

Мартин понижи глас до шепот.

– Да, и аз го чух. А тази сутрин, като влязох в кабинета му, беше на пода и се разтягаше.

– Майтапиш се – ококори се Йоста. – И как се справяше?

– Никак. – Мартин също се разсмя. – Опитваше се да докосне пръстите на краката си, обаче шкембето му пречеше. И споменавам само една от причините.

– Я стига вие двамата. Всъщност майка ми преподава в курса по салса, който Мелберг посещава – предупредително изрече Паула. Йоста и Мартин я зяпнаха смаяни. – Мама беше поканила Мелберг на обяд преди няколко дни и той беше... всъщност е много приятен – каза им тя.

Ченетата на Мартин и Йоста вече откровено увис-наха.

– Мелберг посещава курс по салса при майка ти? И е бил у вас на обяд? Че ти скоро ще му викаш „татко“! – Мартин се засмя силно и Йоста се присъедини към него.

– Престанете – сърдито ги смъмри Паула и се изправи. – Приключихме тук, нали?

Тя излезе от кухнята, а Мартин и Йоста се спогле-даха объркани, но веднага след това отново избухнаха в смях. Прекалено хубаво звучеше, за да е истина.

Уикендът бе донесъл мащабни военни действия. Дан и Белинда си крещяха неспирно и на Ана й се струваше, че главата й ще се пръсне от всичката тази врява. Предупреди ги на няколко пъти, помоли ги да се съобразяват с Адриан и Ема и за щастие този аргумент имаше ефект и върху двамата. Макар Белинда да не би го приз-нала открито, Ана виждаше, че тя харесва децата й, и поради тази причина Ана бе готова да прости донякъде предизвикателното й тийнейджърско поведение. Също така си мислеше, че понякога Дан не разбира истински какво й е на най-голямата му дъщеря или защо реагира по такъв начин. Сякаш двамата бяха стигнали до патова ситуация и никой от тях не знаеше как да я реши. Ана въздъхна, докато обикаляше из дневната да събира играчките, които децата бяха разпръснали по всеки сантиметър от пода.

През последните няколко дни се мъчеше да възприеме новината, че двамата с Дан ще имат дете. В ума й препускаха всякакви мисли и тя бе вложила солидна доза енергия за потушаване на страховете си. Започнало бе и да й прилошава, както по време на първите й две бременности. Не повръщаше много често, но ходеше замаяна и стомахът й се бунтуваше, сякаш страдаше от морска болест. Дан забеляза, че е изгубила обичайния си апетит, и като тревожна майка-квачка се опитваше да я съблазни с какви ли не храни.

Тя седна на дивана и наведе глава между коленете си в опит да се фокусира върху дишането си, за да пребори гаденето. Последния път, когато беше бременна с Адриан, това състояние бе продължило до шестия месец и й се бе сторило безкрайно. Горе чуваше разпалени гласове да се издигат и снишават под акомпанимента на гърмящата музика на Белинда. Не можеше да се справи с всичко това. Просто не можеше. Гаденето й се засилваше и гърлото й се изпълваше с кисела жлъчна течност. Скочи и хукна към банята, коленичи пред тоалетната чиния и се опита да повърне. Ала нищо не излезе. Само сухи пориви, които не й донесоха облекчение.

Изправи се, обърса устата си с кърпа и погледна лицето си в огледалото. Онова, което видя, я разтревожи. Беше бледа като бялата кърпа, която държеше, а очите й бяха огромни и уплашени. Точно както бе изглеждала, когато живееше с Лукас. А сега всичко бе толкова различно. Толкова по-хубаво. Прекара ръка по корема си, който още беше плосък. Толкова много надежда. И толкова много страх. Всичките съб-рани в една малка точка в утробата й. Толкова зависима, тъй миниатюрна. Разбира се, беше мислила за дете с Дан. Но не сега, не още. Някъде в далечното бъдеще. След като нещата се успокояха и стабилизираха. При все това въобще не й бе хрумвало да прекъсне бременността си, когато тя вече беше факт. Връзката вече я имаше. Невидимата, крехка и все пак силна връзка между нея и онова, което още не бе видимо с просто око. Тя пое дълбоко дъх и излезе от банята. Високите гласове вече се бяха преместили долу в антрето.

– Отивам у Линда. Защо ти е толкова трудно да го разбереш, да му се не види? Имам си приятели, ако искаш да знаеш. Или се опитваш да ми забраниш и с тях да се виждам, досаден старец такъв!

Ана усещаше, че Дан се готви за хаплив отговор, и в този момент търпението й се изчерпа. Кипяща от гняв, тя излезе в антрето и закрещя с пълно гърло:

– Време е двамата ДА МЛЪКНЕТЕ! Разбирате ли? Държите се като деца и това трябва да СПРЕ! НЕЗАБАВНО! – Размаха пръст и продължи, преди някой да е успял да я прекъсне. – Ти, Дан, престани, по дяволите, да крещиш на Белинда. Ясно ти е, че не можеш да я заключиш и да изхвърлиш ключа! На седемнайсет години е и има нужда да се вижда с приятелите си!

Лицето на Белинда грейна в доволна усмивка, но Ана не беше приключила.

– А ти, млада госпожице, спри да се лигавиш и се дръж като зрял човек, ако искаш да бъдеш третирана като такъв! И да не чувам повече гадости за мен и за децата ми, които живеят тук, защото оставаме, независимо дали ти харесва или не, и ще се радваме да те опознаем, стига да ни дадеш шанс!

Ана се спря да си поеме дъх, но после продължи с тон, който накара Дан и Белинда уплашени да застанат мирно като оловни войници.

– И за да си набиеш в главата, че никъде няма да ходим, ако такъв е бил планът ти, знай, че баща ти и аз ще имаме бебе, така че моите деца и ти и сестрите ти ще бъдете свързани с брат наполовина или сестра наполовина. Много бих желала всички да сме приятели, но не мога да го постигна сама. Трябва да си помагаме едни на други! Във всеки случай бебето ще се роди през пролетта, независимо дали ще решиш да ме приемеш или не, и проклета да съм, ако търпя подобни глупости дотогава!

Ана избухна в сълзи, а другите двама останаха замръзнали на местата си. Тогава Белинда се разхлипа. Един момент гледа Дан и Ана, после се втурна през външната врата и шумно я затръшна.

– Ана, скъпа, нужно ли беше това? – уморено рече Дан.

Ема и Адриан също бяха станали свидетели на конфронтацията и стояха в антрето в пълно объркване.

– О, върви по дяволите – каза Ана и грабна якето си.

За втори път външната врата се затвори с оглушителен трясък.

– Здравей, къде беше?

Патрик посрещна Ерика на вратата и я целуна по устните. Мая също искаше целувка и притича с поклащане, протегнала ръце.

– Проведох два много интересни разговора, ще знаеш – отвърна Ерика, като окачи сакото си и влезе с Патрик в дневната.

– О, нима? За какво? – попита той.

Настани се на пода и продължи онова, което правеха с Мая преди пристигането на Ерика. Строяха кула от кубчета, най-високата кула на света.

– Мислех, че Мая трябва да се учи да строи с кубчета – засмя се Ерика и седна на пода до тях.

Наблюдаваше развеселена как мъжът й, силно със-редоточен, се опитваше да постави червено кубче върху кулата, която вече беше по-висока от Мая.

– Шт... – рече Патрик, издал връхчето на езика си, докато успокояваше ръката си, за да постави кубчето върху твърде паянтовата конструкция.

– Мая, ще подадеш ли на мама жълтото кубче? – прошепна Ерика и посочи на дъщеря си кубчето в самата основа.

Личицето на Мая грейна при мисълта, че ще направи услуга на майка си. Тя се наведе и бързо издърпа кубчето, с което предизвика срутване на внимателно изградената кула на Патрик.

Червеното кубче в ръката на Патрик увисна във въздуха.

– Много благодаря – рече нацупено той и изгледа ядосано Ерика. – Имаш ли представа какво изкуство се изисква, за да се построи толкова висока кула? Каква прецизност и сигурна ръка са нужни?

– Виждам как някой започва да проумява защо цяла година говорех, че се чувствам подценявана – засмя се Ерика и се наведе да целуне мъжа си.

– Да, схванах – промърмори той и целуна тила й, като леко прекара език по него.

Ерика отвърна на поканата и започналото като целувка премина в леко опипване, което не спря, докато Мая с перфектно прицелване не улучи главата на баща си с кубче.

– Ох! – Той се хвана за главата, после предупредително размаха пръст към Мая. – Ама какви ги вършиш ти? Да замериш татко с кубче тъкмо като му се отвори шанс да се понатиска с мама?

– Патрик! – Ерика го шляпна по рамото. – Нужно ли е да учиш дъщеря ни на думата „натиска се“ на нейната възраст?

– Ако иска малко братче или сестриче, ще трябва да свиква да гледа как мама и татко се натискат – отвърна той и Ерика видя палавите искрици в очите му.

Тя се изправи.

– Мисля, че ще почакаме малко за братче или сестриче. Но не пречи да потренираме довечера.

Тя му намигна и отиде в кухнята. Най-сетне бяха успели да подхванат наново тази част от живота си. Не беше за вярване как появата на бебе неизбежно упражнява негативен ефект върху сексуалния живот на двойката, но след твърде постна в това отношение година нещата вече се подобряваха. Въпреки че след цяла година, прекарана у дома, тя още не беше готова да предприеме действия за братче или сестриче на Мая. Изпитваше потребност да поживее като зрял човек известно време, преди да се върне в бебешкия свят.

– Та какви интересни разговори проведе днес? – попита Патрик, който я последва в кухнята.

Ерика му разправи за двете си екскурзии до Удевала и какво беше открила.

– Но тези имена не са ти познати, така ли? – попита Патрик и се смръщи, след като тя му предаде думите на Херман.

– Тъкмо това е странното. Не си спомням да съм ги чувала преди и все пак има нещо... Не знам. Пол Хекел и Фридрих Хюк. Някак ми звучат познато.

– Значи с Шел Рингхолм обединявате сили, за да се опитате да откриете този... Ханс Олавсен?

Патрик изглеждаше скептичен и Ерика се досещаше накъде бие той.

– Добре де, знам, че не е подкрепено с факти. Нямам представа каква роля може да е играл Ханс, но нещо ми подсказва, че е била важна. И дори това да няма нищо общо с убийствата, той определено е означавал нещо за майка ми, а аз точно заради това се заех с цялата история. Исках да науча повече за нея.

– Просто бъди малко по-предпазлива. – Патрик сложи чайник с вода на печката. – Искаш ли чай впрочем?

– Да, благодаря. – Ерика седна до кухненската маса. – Какво значи да бъда по-предпазлива?

– Според това, което съм чувал, Шел е ловък журналист, така че внимавай да не те използва.

– Не виждам как ще го направи. Разбира се, би могъл да получи информацията, до която успея да се добера, и да не ми даде нищо в замяна, ала по-лошо от това няма как да се случи. А аз съм готова да поема този риск. Но всъщност не вярвам да постъпи така. Разбрахме се аз да говоря с Аксел Франкел за норвежеца и също да проверя дали е вписан в официални шведски архиви. А Шел ще разговаря с баща си. Макар че не изглеждаше особено очарован от тази перспектива.

– Двамата като че не се разбират много – каза Патрик и сипа вряла вода в две чаши, в които бе поставил торбички с чай. – Чел съм няколко статии на Шел, в които здраво натрива носа на баща си.

– Ами значи се очертава интересен разговор – заключи Ерика и пое чашата от Патрик.

Погледна го, докато отпиваше. Чуваха Мая да бъб-ри на някакво неодушевено другарче в дневната. Сигурно говореше на куклата си, която отказваше да изпусне от поглед през последните няколко дни.

– Как се чувстваш, като не си част от работата, която вършат в управлението в момента? – попита тя.

– Ще излъжа, ако кажа, че не ми е трудно. Но съзнавам какъв шанс е да остана у дома и да общувам с Мая, а работата ми ще си е там и ще ме чака, когато се върна. Не че се надявам да има още убийства, които да се разследват, но... разбираш ме за какво говоря.

– А как е Карин? – попита Ерика, като се стараеше тонът й да е възможно най-неутрален.

Патрик помълча за секунда, преди да отговори. Пос-ле каза:

– Не знам. Изглежда толкова... тъжна. Според мен не се е получило, както си го е представяла, и сега се е озовала в ситуация, която... Не, наистина не знам. Малко ми е мъчно за нея.

– Съжалява ли, че те е напуснала? – поинтересува се Ерика и напрегнато зачака отговора му.

Дори не бяха говорили за брака му с Карин и няколкото пъти, когато тя се бе опитвала да научи нещо, той й бе давал кратки отговори от по една дума.

– Не, не мисля така. Или по-скоро... Не знам. Според мен съжалява за стореното и че ги хванах по този начин. – Той се позасмя горчиво, като си припомни сцената, която бе изтласквал от съзнанието си много дълго време и за която мислеше, че отдавна е зад гърба му. – Но не знам... Постъпката й до голяма степен се дължеше и на това, че не се разбирахме.

– Но мислиш ли, че сега го помни по този начин? – попита Ерика. – Понякога проявяваме тенденцията да разкрасяваме нещата със задна дата.

– Така е, но според мен тя го помни каквото беше – каза Патрик, макар че в тона му се прокрадваше съмнение. – Е, какви са плановете ти за утре? – попита, за да смени темата.

Ерика разбра, че това е намерението му, но си премълча.

– Както казах, мисля да си побъбря с Аксел. Ще проверя какво имат за Ханс в гражданския регистър и в данъчната администрация.

– Я почакай, не те ли чака книга за писане?

Патрик се засмя, но гласът му прозвуча малко нервно.

– Има достатъчно време и за нея, особено след като направих повечето проучвания. А и ще ми е трудно да се съсредоточа над книгата, докато не си освободя ума от това, така че дай ми възможност...

– Добре, добре – каза Патрик и вдигна помирително ръце. – Ти си голямо момиче, знаеш как да си организираш времето. Мая и аз ще караме по нашата си програма, а ти се грижи за своята.

Той стана и на минаване целуна Ерика по главата.

– Трябва да ида и да построя нов шедьовър. Мислех си за мащабно копие на Тадж Махал.

Ерика поклати глава със смях. Понякога се чудеше дали човекът, за когото се бе омъжила, е с всичкия си. Вероятно не, реши.

Ана я забеляза отдалеч. Нисичка самотна фигура в далечния край на плаващите докове. Не беше възнамерявала да тръгне да я търси. Но щом слезе по склона на Галебакен и видя Белинда, знаеше, че трябва да иде при девойката и да поговори с нея.

Белинда не я чу да приближава. Просто седеше на дока и пушеше, до нея имаше пакет „Гула Бленд“ и кутия кибрит.

– Здравей – каза Ана.

Белинда трепна. Погледна цигарата в ръката си и за секунда явно имаше желание да я скрие, но после предизвикателно я пъхна в устата си и вдиша дима дълбоко.

– Ще дадеш ли една и на мен? – попита Ана и седна до Белинда.

– Ти пушиш? – изненадана попита Белинда, но й подаде пакета.

– Някога пушех. В продължение на пет години. Но моят... бивш съпруг... На него не му харесваше.

Това беше твърде слабо казано. Веднъж в началото, когато Лукас я завари да пуши тайно, бе долепил огънчето на цигарата до сгъвката под лакътя й. Още имаше блед белег от този инцидент.

– Няма да кажеш на татко, нали? – намусено рече Белинда и размаха цигарата си. После добави по-тихо: – Моля те.

– Ако ти не ме изпееш, и аз няма да те изпея – отвърна Ана, притвори очи и всмукна за пръв път.

– Редно ли е да пушиш? Имам предвид заради... бебето – запита Белинда с тон на негодуваща старица.

Ана се засмя.

– Това ще е първата и последна цигара, която ще изпуша, докато съм бременна. Обещавам.

Известно време поседяха мълчаливо и издухваха димни кръгчета към водата. Лятната горещина напълно бе изчезнала, заменена от остър септемврийски хлад. Но поне нямаше вятър и пред тях се простираше спокойната проблясваща повърхност на водата. Пристанището изглеждаше пусто – имаше няколко лодки, а не както през лятото цели редици.

– Не е лесно, нали? – подхвърли Ана, загледана към водата.

– Кое? – нацупено попита Белинда, още несигурна какво поведение да възприеме.

– Да си дете. Макар че вече си почти възрастна.

– Нищо не знаеш ти.

Белинда ритна камъче към водата.

– Не знам, сигурно си права, родила съм се на сегашната си възраст – засмя се Ана и сръчка шеговито Белинда.

Наградена бе с бегла усмивка, която мигом се стопи. Ана не каза нищо повече. Искаше да даде възможност на Белинда тя да определи насоката на разговора им. Никоя не продума в продължение на няколко минути, докато Ана не забеляза с крайчеца на окото си, че Белинда я наблюдава крадешком.

– Наистина ли ти е лошо?

Ана кимна.

– Чувствам се като пор с морска болест.

– Откъде-накъде пор ще го хване морска болест? – изкиска се Белинда.

– А защо не? Можеш ли да твърдиш, че поровете не ги лови морска болест? Ако е така, дай ми доказателство. Защото аз точно така се чувствам. Като пор с морска болест.

– Само се занасяш с мен – каза Белинда, но против волята си продължи да се смее.

– Шегата настрана, наистина се чувствам тлъста.

– На мама й беше ужасно зле, като беше бременна с Лизен. Бях достатъчно голяма, че да помня. Беше... О, прощавай. Може би не бива да говоря как мама и татко...

Тя замълча смутена. Извади нова цигара и сви длани около нея, за да я запали.

– Можеш свободно да говориш за майка си, когато ти се прииска. Нямам проблем с факта, че Дан е имал друг живот, преди да срещне мен, а и в този живот е създал вас трите все пак. С майка ви. Така че, повярвай ми, не бива да си мислиш, че предаваш баща си само защото обичаш и майка си. А ти гарантирам, че аз няма да съм засегната, ако говориш за Пернила. Ни най-малко.

Ана постави ръката си върху тази на Белинда, опряна на дока. Отначало Белинда понечи да я измъкне, но после я остави да лежи където си беше. След няколко секунди Ана отдръпна ръка и също посегна за нова цигара. Налагаше й се да поеме две канцерогенни пушилки през тази бременност. Но после край. Щеше да спре отведнъж.

– Бива ме да помагам за бебета – заяви Белинда и срещна погледа на Ана. – Много помагах на мама с Лизен, когато беше малка.

– Дан ми е разправял за това. Как той и майка ти насила те карали да излизаш да играеш с приятелчетата си, вместо да се грижиш за бебето. И каза, че си го вършела много умело. Затова се надявам, че мога да разчитам на малко помощ от теб през пролетта. Ти можеш да поемеш памперсите.

И тя отново сръчка Белинда в ребрата. Този път момичето й отвърна със същия жест. После каза с усмивка, огряла очите й:

– Ще поема само памперсите с пишкано в тях. Договорихме ли се?

Тя протегна ръка и Ана я стисна.

– Договорихме се. Напишканите памперси са твои. – После добави. – За нааканите може да се грижи баща ти.

Смехът им отекна сред пустото пристанище.

Ана винаги щеше да си спомня този момент като един от най-хубавите в живота си. Моментът, в който ледовете се стопиха.

Аксел стягаше багаж, когато тя пристигна. Посрещна я на вратата с риза в едната си ръка и закачалка в другата. Зад него видя калъф за дрехи, овесен на една от вратите.

– Заминавате ли някъде? – попита Ерика.

Аксел кимна, докато внимателно окачаше ризите, така че да не се смачкат.

– Да, скоро трябва да се върна на работа. Заминавам за Париж в петък.

– Наистина ли сте в състояние да заминете, без да разберете кой...

Тя остави недовършените думи да увиснат във въздуха.

– Нямам избор – мрачно отвърна Аксел. – Разбира се, ще хвана първия самолет за дома, ако полицията има нужда от съдействието ми. Само че наистина трябва да се върна към работата си. Не е особено конструктивно просто да седя тук и да размишлявам.

Той потърка уморено очи и Ерика забеляза колко изпит изглежда. Сякаш бе остарял с няколко години, след като го бе видяла последния път.

– Сигурно ще ви се отрази добре да заминете за малко – промълви меко тя. После се поколеба. – Имам няколко въпроса, някои неща, за които искам да поговоря с вас. Ще ми отделите ли няколко минути от времето си? Стига да имате настроение за това.

Аксел кимна уморено и неохотно и с жест я покани да влезе. Тя спря при канапето на верандата, където бяха седели предишния път, но той продължи напред към съседното помещение.

– Каква красива стая – промълви развълнувано тя, като се огледа.

Все едно бе попаднала в музей на някаква отминала епоха. Всичко датираше от четирийсетте години и макар да изглеждаше чисто и подредено, стаята лъхаше на старо.

– Да, нито родителите ни, нито Ерик и аз проявявахме особен интерес към подновяване на интериора. Мама и татко никога не направиха сериозни промени по къщата, нито пък ние с Ерик после. Пък и според мен онзи период е пълен с красиви неща и не виждам причина да подменям мебелите с по-модерни, които според мен са по-грозни – каза той и прокара длан по елегантния скрин.

Седнаха на тапициран в кафяво диван. Не беше особено удобен и изискваше да седят с чинно изправен гръб.

– Искахте да ме питате нещо – припомни Аксел учтиво, но с нотка на нетърпение.

– Да, точно така – каза Ерика и внезапно се почувства неловко.

За втори път идваше тук и притесняваше Аксел с въпросите си, когато на главата му бяха толкова много грижи. Но както и преди, реши, че след като вече е тук, по-разумно беше да научи каквото я интересуваше.

– Правя проучване за живота на майка ми, а също и на приятелите й: вашия брат, Франс Рингхолм и Брита Йохансон.

Аксел кимна и взе да премята палци, докато я чакаше да продължи.

– Има още един човек, който е бил част от тази група.

Аксел все така не проговаряше.

– Към края на войната норвежки борец от съпротивата е дошъл тук на гемията на моя дядо... Същата онази, с която вие често сте пътували.

Той я гледаше, без да мига, но тя забеляза как се нап-регна при споменаване за плаванията му до норвежкия бряг.

– Добър човек беше дядо ви – каза тихо Аксел след миг. Ръцете му лежаха неподвижни в скута. – Един от най-прекрасните хора, които съм срещал.

Ерика никога не бе виждала дядо си по майчина линия и сърцето й се стопли, като чу такива хубави отзиви за него.

– Доколкото разбрах, били сте в затвора по времето, когато Ханс Олавсен е избягал от страната си с гемията на дядо. Пристигнал е тук през 1944 година и според установеното от нас досега е останал до края на войната.

– Казахте „от нас“ – прекъсна я Аксел. – Кого имате предвид под „нас“? – Гласът му звучеше напрегнато.

Ерика се поколеба. После каза:

– Под „нас“ имах предвид, че получих съдействие от Кристиан в библиотекта на Фелбака. Това е всичко.

Не искаше да споменава Шел, а Аксел като че прие обяснението й.

– Да, тогава бях в затвора – каза Аксел и отново се напрегна.

Сякаш всичките му мускули си спомниха преживяното и реагираха, като се стегнаха.

– Значи, никога не сте го виждали?

Аксел поклати глава.

– Не, той вече си беше отишъл, когато аз се върнах.

– Кога се върнахте вие във Фелбака?

– През юни 1945 година. С белите автобуси.

– Бели автобуси? – почуди се Ерика, но после си спомни, че беше чувала нещо за тях в уроците по история и че имаха нещо общо с Фолке Бернадот.

– Беше план по инициатива на Фолке Бернадот – отговори Аксел, като потвърди смътните й спомени. – Той организира прибирането у дома на скандинавските затворници от германските концентрационни лагери. Автобусите бяха бели, с червени кръстове на покрива и от двете страни, за да не бъдат объркани с военни мишени.

– Но защо да е имало риск да бъдат объркани с военни мишени, след като са превозвали затворници, когато войната вече е била свършила? – попита Ерика.

Аксел се усмихна на нейното невежество и отново взе да върти палци.

– Първите автобуси започнаха да прибират затворници още през март и април 1945 година след преговори с германците. Тогава отведоха у дома им петнайсет хиляди затворници. После, след края на войната, отведоха още десет хиляди през май и юни. Аз бях в последните автобуси. Юни 1945 година. – Разказът му звучеше някак делнично, но в резервирания му тон Ерика долови ехо от ужасите, които бе преживял.

– Но Ханс Олавсен е изчезнал от тук през юни 1945 година. Което означава, че трябва да си е тръгнал малко преди пристигането ви. Така ли е? – попита тя.

– Вероятно двете събития са разделени само от няколко дни – кимна Аксел. – Но трябва да ми простите, ако паметта ми не е съвсем ясна по този въпрос. Бях извънредно... изтощен, когато се върнах.

– Естествено. Разбирам – каза Ерика и сведе поглед.

Странно бе усещането да разговаря с човек, видял отвътре германски концентрационни лагери.

– Брат ви казвал ли ви е нещо за него? Нещо, което си спомняте? Каквото и да е? Нямам доказателства да го твърдя, но имам усещането, че Ерик и приятелите му са прекарвали много време с Ханс Олавсен през годината, когато е бил тук, във Фелбака.

Аксел се втренчи в прозореца, сякаш ровеше из паметта си. Наклони глава встрани и се намръщи.

– Спомням си, че имало нещо между норвежеца и майка ви, ако не се обиждате, че го споменавам.

– Ни най-малко – махна с ръка Ерика. – Било е преди цяла вечност, а и аз самата вече го бях установила.

– Виж ти. Оказва се, че паметта ми не била толкова слаба, колкото си мисля понякога. – Той се усмихна и отново насочи поглед към нея. – Да, съвсем сигурен съм, че Ерик ми споменаваше за романтично увлечение между Елси и Ханс.

– Как реагира тя на заминаването му? Спомняте ли си нещо за нея от онова време?

– Не много, боя се. Естествено, тя не беше на себе си след случилото се с дядо ви. И много скоро след това замина да учи... организация на домакинството, ако си спомням правилно. После изгубихме контакт помежду си. Когато тя се е върнала във Фелбака няколко години по-късно, аз вече бях отишъл да работя в чужбина и не се прибирах често у дома. Доколкото си спомням, и с Ерик не е поддържала контакти. Не е чак толкова необичайно. Хората може да са близки приятели в детството и юношеството си, а после в зрелия им живот идват нови отговорности и често престават да общуват.

Той отново се обърна и се загледа през прозореца.

– Знам какво имате предвид – каза Ерика. Беше разочарована, че Аксел няма информация за Ханс. – И никой ли не е споменавал къде е заминал той? Не е ли казал на Ерик?

Аксел извинително поклати глава.

– Ужасно съжалявам. Иска ми се да можех да ви помогна, но не бях съвсем на себе си, когато се върнах, а после имах други неща в ума си. Но със сигурност трябва да е възможно да бъде открит по официалните пътища – опита се да я окуражи той и се изправи.

Ерика схвана намека и също стана.

– Да, това ще е следващата ми стъпка. Ако имам късмет, тя може да разреши всичко. Нищо чудно и да не е отишъл много надалеч.

– Е, желая ви успех – каза Аксел и се ръкува с нея. – Разбирам колко е важно да се знае миналото, за да можем да живеем в настоящето. Повярвайте ми, разбирам го.

Той я потупа по ръката и Ерика му се усмихна благодарно за този опит да я утеши.

– Между другото, научихте ли нещо повече за медала? – попита той, когато тя вече се канеше да отвори външната врата.

– Не, за съжаление – каза му, чувстваща се все по-обезсърчена с всяка изминала минута. – Говорих с експерт по нацистки медали в Гьотеборг, но се оказа, че имало твърде много от този вид, за да бъде проследен.

– Наистина съжалявам, че не можах да услужа повече.

– Няма нищо. Не възлагах особени надежди – отвърна тя и му махна за довиждане.

В съзнанието й остана образът на Аксел, който стоеше на прага и я гледаше как си тръгва. Усети, че й става мъчно за него. Ала нещо, което бе споменал, й даде идея. Обзета от решимост, Ерика се насочи обрат-но към Фелбака.

Шел се поколеба, преди да почука. Застанал пред вратата на баща си, той отново се почувства като уплашено малко момче. Паметта му го пренесе назад към времето, когато бе стоял пред внушителните порти на затвора, стиснал здраво ръката на майка си, със стомах, свит от равни части страх и нетърпение да види баща си. Защото в началото наистина бе желал тези свиждания. Франс му липсваше. Копнееше да го види отново. Спомняше си само хубавите моменти от кратките периоди, когато баща му бе извън затворническите стени. Как бе подхвърлял Шел във въздуха, как го беше водил на разходки в гората и хванал го за ръка, му обясняваше за гъбите, дърветата и храстите. Шел си мислеше тогава, че баща му знае всичко на тоя свят. Ала вечер биваше принуден да затиска ушите си с възглавницата, за да заглуши караниците, тези ужасни и омразни скандали, които сякаш нямаха нито начало, нито край. Майка му и баща му просто ги подхващаха от там, докъдето бяха стигнали предишния път, преди Франс отново да изчезне в затвора, и така я караха, с все същите спорове и физическо насилие до следващото пристигане на полицаите, които идваха пак да отведат баща му.

По тази причина нетърпеливото вълнение на Шел беше намалявало с всяка изминала година, докато не започна да изпитва само страх в помещението за свиждания, въпреки изпълненото с очакване лице на баща си. По-късно страхът се бе трансформирал в омраза. В известен смисъл би било по-лесно, ако не пазеше спомени за онези разходки в гората. Защото омразата му се подклаждаше от въпроса, който постоянно си бе задавал като дете. Как можеше баща му отново и отново да прави един и същ избор, изключващ семейството му? Изключващ него? Как можеше да избира студен и сив свят, който отнемаше по нещо в погледа му при всяко негово следващо завръщане?

Шел задумка по вратата, ядосан на себе си за това, че се бе отдал на спомени.

– Знам, че си там! Отвори! – извика той и се заслуша напрегнато.

Накрая чу веригата отвътре да се вдига и ключалката да се превърта.

– Предохранителни мерки срещу приятелчетата ти, предполагам – изръмжа Шел и нахълта вътре, като избута баща си.

– Сега пък какво искаш? – попита Франс.

Шел поразен забеляза, че баща му сякаш внезапно бе остарял. И станал по-крехък. После отпъди тази мисъл. Този човек беше по-як от мнозина по-млади. Щеше да надживее всички им.

– Трябва ми информация от теб.

Отиде до дивана и седна, без да чака покана.

Франс се настани в креслото срещу него, но не каза нито дума. Просто чакаше.

– Какво знаеш за човек на име Ханс Олавсен?

Франс се стъписа, но бързо се овладя. Облегна се неб-режно на креслото и постави ръце на подлакътниците.

– Защо те интересува? – попита той и погледна сина си право в очите.

– Не е твоя работа.

– Защо да ти помагам, след като си решил да се държиш така?

Шел се наведе напред, така че лицето му се озова на сантиметри от това на баща му. Взира се в него дълго време, преди да процеди студено:

– Защото си ми длъжник. Длъжник си ми и трябва да се възползваш от всяка възможност да ми съдействаш, иначе рискуваш да танцувам на гроба ти, когато умреш.

За миг нещо проблесна в очите на Франс. Нещо отдавна изгубено. Може би споменът за разходките им в гората и за силните ръце, подхвърлящи малкото момченце към небето. После споменът изчезна. Той погледна сина си и отвърна спокойно:

– Ханс Олавсен беше борец от норвежката съпротива. Беше седемнайсетгодишен, когато пристигна във Фелбака. През 1944, мисля. Година по-късно си замина. Само това знам.

– Глупости – сряза го Шел и отново се облегна назад. – Знам, че сте прекарвали много време заедно – ти, Елси Мострьом, Брита Йохансон и Ерик Франкел. А ето че двама от тях са убити през последните два месеца. Не го ли намираш за малко странно?

Франс игнорира въпроса. Вместо това попита:

– И какво общо има норвежецът?

– Не знам. Но възнамерявам да науча – озъби се Шел и стисна челюсти в опит да сдържи гнева си. – Та какво още знаеш за него? Разкажи ми за времето, което сте прекарали, защо си е тръгнал. Всяка подробност, която можеш да си спомниш.

Франс въздъхна.

– Значи подробности искаш... Да видим дали ще мога да си припомня нещо. Живееше в къщата на родителите на Елси, беше се измъкнал на гемията на баща й.

– Това вече го знам – каза Шел. – Какво друго?

– Хвана се на работа на лодките, които разнасяха товари по крайбрежието, но свободното си време прекарваше с нас. Бяхме две години по-малки от него, но това явно не му пречеше. И на него, и на нас ни беше приятно да сме заедно. На някои повече, отколкото на други – допълни той и шейсетте години явно не бяха заличили горчивината, която бе изпитвал някога.

– Той и Елси – сухо отбеляза Шел.

– Това пък откъде го знаеш? – попита Франс, изненадан да открие, че още го пробожда онази болка при мисълта за тях двамата заедно.

Сърцето му очевидно бе по-паметливо от ума му.

– Знам го, и толкова. Продължавай.

– Както ти каза, Ханс и Елси имаха връзка и както сигурен съм, че и това знаеш, аз не бях особено доволен, че е така.

– Това не го знаех.

– Е, истина е. Бях увлечен по Елси, но тя избра него. Иронията беше, че Брита залиташе по мен, а аз не проявявах никакъв интерес. Естествено, понякога ми се щеше да преспя с нея, но нещо винаги ми подсказваше, че ядовете ще са по-големи, отколкото си струва, така че никога не го направих.

– Колко великодушно от твоя страна – саркастично подхвърли Шел.

Франс само повдигна вежда.

– Какво стана после? Щом Ханс и Елси са били толкова влюбени гълъбчета, защо той е заминал?

– Ами, това е най-старата история на света. Той обещаваше да й свали луната, а когато войната свърши, заяви, че трябвало да отиде до Норвегия, за да открие семейството си и после щял да се върне. Но...

Франс сви рамене и се усмихна горчиво.

– Мислиш, че само си е играл с нея ли?

– Не знам, Шел. Честна дума, не знам. Беше преди шейсет години и ние бяхме много млади. Може би искрено е вярвал в онова, което е обещал на Елси, но после са го затиснали ангажименти у дома. А може и през цялото време да е кроял как да се измъкне при първа възможност. – Франс отново вдигна рамене. – Единственото, което знам, е, че се сбогува с нас и ни каза, че ще се върне, щом уреди нещата със семейството си. И после си тръгна. Честно казано, почти не съм помислял за него оттогава. Знам, че Елси беше разстроена за известно време, но майка й се погрижи тя да постъпи в някакво училище и нямам представа какво е станало после. Тогава вече бях напуснал Фелбака, а сам знаеш какво се случи след това.

– Да, знам – мрачно продума Шел и отново си представи огромните сиви затворнически порти.

– Не разбирам защо това би могло да те вълнува – каза Франс. – Той дойде тук и после изчезна. Не мисля, че някой от нас е имал отново контакт с него. Защо е този интерес?

Франс се взря внимателно в Шел.

– Не мога да ти кажа – отсече сърдито синът му. – Но ако има някаква загадка около заминаването му, ще я разплета, вярвай ми.

И той отправи предизвикателен поглед към баща си.

– Вярвам ти, Шел, вярвам ти – промълви уморено баща му.

Шел се загледа в ръката на баща си, отпусната върху подлакътника на креслото. Беше ръка на старец. Сбръчкана и жилеста, с малки старчески петънца по съсухрената кожа. Толкова различна от ръката, държала неговата, когато бяха ходили на разходки в гората. Онази ръка беше силна и гладка и толкова топла, когато обхващаше мъничката му длан. Тъй сигурна и надеждна.

– Явно ще е добра година за гъби – чу се да казва.

Франс го погледна изненадан. После изражението му се смекчи и той отвърна тихо:

– Да, така изглежда, Шел. Добра ще е.

Аксел приготвяше багажа си с военна прецизност. Годините пътуване го бяха научили на това. Нищо не се оставяше на случайността. Чифт небрежно сгънати панталони означаваха, че ще трябва да ги глади мъчително върху малката хотелска дъска за гладене. Недоб-ре затворена капачка на паста за зъби можеше да доведе до още по-катастрофални последици под формата на спешна необходимост от пране. Така че той извънредно грижливо подреждаше всичко в големия куфар.

Седна на леглото. Това бе неговата стая в годините му на подрастващ, но впоследствие бе решил да смени обзавеждането й. Моделите на самолети и комиксите нямаха място в стаята на възрастен човек. Питаше се ще се върне ли някога тук. Трудно му бе да обитава къщата през последните няколко седмици. В същото време бе изглеждало необходимо.

Стана и се отправи към стаята на Ерик през няколко врати по дългия коридор. Усмихна се, когато влезе и седна на леглото на брат си. Стаята беше пълна с книги. Естествено. Не само библиотечните рафтове бяха претъпкани, имаше цели купчини на пода, много със залепени върху кориците им листчета. На Ерик никога не му омръзнаха неговите книги, неговите факти, дати и солидната реалност, която му предлагаха. В този смисъл за Ерик нещата бяха по-лесни. Реалността можеше да бъде възприета в черно-бяло. Без сиви зони, без политическо извъртане, без моралните дилеми, които изпълваха ежедневието в света на Аксел. Само конкретни факти. Битката при Хейстингс е била през 1066 година. Наполеон е умрял през 1821 година. Германия е капитулирала на 5 май 1945 година. Аксел взе книгата, забравена върху леглото на Ерик. Дебел том за възстановяването на Германия след войната. Аксел я остави обратно на леглото. Знаеше всичко по тази тема. Животът му през последните шейсет години се бе въртял около войната и последствията от нея. Но най-вече се бе въртял около него самия. Ерик си бе давал сметка за това. Беше посочил недостатъците в живота на Аксел и в своя собствен. Излагаше ги като сухи факти. Наглед без никаква емоция. Ала Аксел познаваше добре своя брат и беше наясно, че зад фактите имаше такива дълбоки чувства, каквито повечето хора, които познаваше, никога не биха могли да изпитват.

Избърса сълзата, потекла по бузата му. Тук, в стаята на Ерик, нещата внезапно не бяха тъй кристално ясни, както на него му се искаше. Аксел бе изградил целия си живот върху отсъствието на двусмислици, на основата на правилно и грешно. Бе се представял като човека, който може да каже към кой от двата лагера принадлежат хората. Ала Ерик бе онзи, който в спокойния си малък свят на книгите знаеше всичко за правилното и грешното. Някъде дълбоко в себе си Аксел винаги го бе осъзнавал. Ясно му беше, че опитите да се изтръгнат от сивата зона между доброто и злото ще струват по-скъпо на брат му, отколкото на него.

Ала Ерик се бе борил упорито. Шейсет години бе гледал как Аксел идва и си отива, чувал го бе да говори за усилията, които полага в служба на доброто. Позволил му бе да изгради за себе си образ на човек, който принася всичко пред храма на правосъдието. Мълчаливо го наблюдаваше и слушаше. Гледаше го с добрите си очи зад стъклата на очилата и го оставяше да се заблуждава. Ала дълбоко в себе си Аксел винаги бе знаел, че лъже себе си, не Ерик.

И сега трябваше да продължи да живее в лъжа. Да се върне на работа. Да се залови отново с трудоемкото преследване, което трябваше да продължи. Не можеше да укроти темпото, защото скоро щеше да е твърде късно, скоро нямаше да остане никой, който да помни, и никой, който да бъде наказван. Скоро само историческите книги щяха да бъдат свидетелство за случилото се.

Аксел се изправи и огледа стаята още веднъж, преди да се върне в спалнята си. Имаше да прибира още багаж.

Ерика отдавна не бе посещавала гробовете на баба си и дядо си по майчина линия. Разговорът с Аксел й припомни за тях и на път за дома тя реши да направи отклонение към гробището. Отвори портата, чу чакълът да хрущи под краката й, докато вървеше по пътеката.

Първо мина покрай парцела на родителите си. Беше право напред, от лявата страна на пътеката. Приклекна и изскубна няколко плевела покрай надгробната плоча и си напомни следващия път да донесе свежи цветя. Вгледа се в името на майка си, издълбано в камъка. Елси Фалк. Ерика искаше да я попита за толкова много неща. Ако не беше автомобилната катастрофа преди четири години, сега Ерика би могла да разговаря лично с майка си, вместо да се лута в опити да разбере защо Елси е станала такава, каквато беше.

Като дете Ерика винаги бе обвинявала себе си. И като възрастна също. Мислеше, че нещо не й е наред, че някак не може да се издигне до нужните стандарти. Защо иначе майка й никога не я прегръщаше, никога не разговаряше истински с нея? Защо никога не й каза, че я обича или дори, че я харесва? Дълго време Ерика бе таила убеждението, че не е достатъчно добра и никога не е била. Разбира се, баща й Торе много компенсираше. Бе отдал толкова много време и обич на нея и Ана. Винаги бе готов да ги изслуша, да духа върху ожулено коляно, топлата му прегръдка неизменно излъчваше сигурност. Ала това никога не й бе стигало. Не и когато понякога майка й сякаш бе неспособна да гледа дъщерите си, камо ли да ги прегърне.

Именно затова Ерика бе тъй смаяна от образа, който изникваше сега, образа на Елси като млада. Как бе възможно това тихо, но сърдечно и внимателно към другите момиче, както всички я описваха, да се превърне в тъй студена и отчуждена жена, третираща собствените си деца като непознати?

Ерика протегна ръка да докосне името на майка си върху надгробната плоча.

– Какво ти се е случило, мамо? – прошепна тя и усети как гърлото й се стяга. Когато след няколко минути се изправи, бе по-решена от всякога да разкрие колкото можеше повече от миналото на майка си. Определено там имаше нещо, нещо, което още й убягваше и трябваше да бъде извадено на светло. И без значение какво щеше да й струва, тя щеше да открие какво е то.

Ерика хвърли последен поглед към гроба на родителите си и после извървя няколкото метра до парцела, където бяха погребани баба й и дядо й. Елоф и Хилма Мострьом. Не беше ги виждала. Трагедията, отнела живота на дядо й, се бе случила дълго преди тя да се роди, а баба й бе починала десет години след неговата смърт. Елси никога не говореше за тях. Но Ерика бе щастлива, че в проучванията й дотук всички ги бяха описали като добри и сърдечни. Тя отново приклекна и се вгледа в плочата, сякаш искаше да я накара да й проговори. Ала камъкът беше ням. Нямаше какво да научи тук. Ако искаше да открие истината, трябваше да я потърси другаде.

Пое към хълма, отправи се към склона под църквата, за да се прибере по пряк път у дома. В подножието на хълма автоматично погледна вдясно към голямата сива надгробна плоча, покрита с мъх, която стърчеше самотно под гранитната скала, образуваща страничната граница на гробището. Направи една крачка нагоре по хълма, но рязко се закова. Върна се и застана пред големия сив камък, а сърцето й биеше лудешки в гърдите. Несвързани факти и изречени фрази се завъртяха в главата й. Присви очи, за да е сигурна, че вижда добре, после направи още една крачка напред и застана съвсем близо до надгробния камък. Дори прекара пръс-ти по текста, за да е сигурна, че мозъкът й не си прави шеги с нея.

И тогава всички факти си дойдоха на място едва ли не с кликване. Разбира се. Сега знаеше какво се е случило или поне една част от случилото се. Извади телефона си и с треперещи пръсти набра номера на Патрик. Време беше той да се намеси.

Дъщерите на Херман тъкмо си бяха тръгнали. Идваха всеки ден, неговите благословени деца. Сърцето му се сгряваше, като ги видеше седнали една до друга до леглото му. Толкова си приличаха и толкова се отличаваха в същото време. Виждаше Брита във всички тях. Ана-Грета имаше нейния нос, Биргита – очите й, а Маргарета, най-малката, бе наследила трапчинките, които се появяваха на бузите на Брита, когато се усмихнеше.

Херман затвори очи, за да спре сълзите. Нямаше сили да плаче повече. Не му бяха останали сълзи. Но беше принуден да отвори очи, защото всеки път, щом ги затвореше, виждаше Брита, както бе изглеждала, като махна възглавницата от лицето й. Не му бе нужно да отмести възглавницата, за да разбере. И все пак го беше направил. Искаше подозренията му да се потвърдят. Искаше да види какво бе сторил с импулсивното си действие. Защото, естествено, той беше разбрал. Още в мига, щом влезе в спалнята и я видя да лежи там неподвижна, с възглавница върху лицето си, беше разбрал.

Той също умря, когато я вдигна и видя скованото й изражение. Единственото, което бе способен да стори, беше да легне до Брита и да я вземе в прегръдките си, да я придърпа близо до себе си. Ако зависеше от него, още би лежал там. Би искал да я прегръща, докато тялото й става все по студено и по-студено, и да се остави на спомените да нахлуят в съзнанието му.

Херман се взираше в тавана и мислеше за миналото. За летните дни, когато излизаха с лодката край плажа на Вальо с момичетата в лодката и Брита, седнала пред платното с лице, обърнато към слънцето. С протегнати напред дълги крака и развята зад гърба й дълга руса коса. Виждаше я как отваря очи, обръща глава към него и се усмихва щастливо. Помахваше й, застанал зад румпела, и чувстваше със сърцето си, че е истински щастливец.

И тогава през лицето му мина сянка. Припомни си първия път, когато тя му разправи за онова, което после вече не се споменаваше. В един тъмен зимен следобед, когато момичетата бяха на училище. Тя му каза да седне, защото искала да говори за нещо с него. Сърцето му за малко да спре и той със срам си спомняше как първата споходила го мисъл беше, че тя иска да го напусне, че е срещнала друг. Така че разправеното от нея му донесе едва ли не облекчение. Той я слушаше. Тя говори. Дълго време. И когато вече трябваше да идат да приберат момичетата, се разбраха никога повече да не споменават тази тема. Станалото – станало. Той не беше гледал по различен начин на нея след това. Как би могъл? Как би могъл да прогони спомена за дните на щастливия им живот, на разкошните нощи, които бяха споделяли? Разправеното от нея никога не би могло да натежи над всичко това. Затова се споразумяха да не заговарят повече за него.

Ала болестта й бе променила това. Бе променила всичко. Нахлула бе с гръм и трясък в живота им като тайфун, изтръгващ всичко от корен. И той се бе оставил да бъде повлечен. Допуснал бе грешка. Съдбовна грешка. Едно телефонно обаждане, което никога не биваше да прави. Ала беше наивен, повярвал бе, че е време да се проветри спареното и загнилото. Помислил бе, че ако просто покаже как страда Брита заради критото тъй дълго в съзнанието й, което вече се рушеше, щеше да стане ясно, че вече е време. Моментът бе настъпил. Грешно бе да се борят с това повече. Случилото се в миналото трябваше да излезе наяве, та да намерят душевен покой. Брита да намери душевен покой. Мили боже, колко наивен се беше оказал. Все едно лично той бе затиснал лицето й с възглавницата. Знаеше го. И сега не можеше да понесе болката.

Херман затвори очи в опит да се изключи от всичко и този път не видя мъртвото лице на Брита. Вместо това я видя в болнично легло. Бледа и уморена, но щастлива. Държеше в обятията си Ана-Грета. Вдигна ръка и му помаха. Правеше му знак да приближи.

С една последна въздишка той се освободи от всичко болезнено и усмихнат тръгна към тях.

Патрик се взираше право напред. Възможно ли бе Ерика да е права? Звучеше съвършено налудничаво, и все пак... логично. Той въздъхна, като съзнаваше каква тежка задача има пред себе си.

– Хайде, миличко, отиваме на малка екскурзия – каза, вдигна Мая и я отнесе в антрето. – И пътьом ще приберем мама.

Малко по-късно приближи с колата до портата на гробището, където ги чакаше Ерика, толкова нетърпелива да тръгнат, че буквално подскачаше на едно място. Патрик започваше да се усеща също толкова нетърпелив и трябваше да си напомня да не натиска прекалено газта, докато пътуваха към Танумсхеде. Понякога можеше да бъде много безразсъден шофьор, но когато Мая беше в колата, караше извънредно внимателно.

– Аз ще говоря, става ли? – каза Патрик, когато паркираха пред управлението. – Ти ще присъстваш само защото нямам желание да споря с теб, пък и знам, че ти ще победиш в спора. Но той е мой началник и аз съм този, който вече е правил това преди. Ясно?

Ерика кимна неохотно и свали Мая от колата.

– Дали да не идем до къщата на мама и да я помолим да погледа Мая за известно време? Все пак знам, че не ти е приятно, когато водя Мая в управлението – подразни Патрик жена си и в отговор получи само нервиран поглед.

– Хайде, знаеш, че искам да се приключи с това възможно най-скоро. А и тя нямаше вид да е пострадала, след като бе изкарала една работна смяна тук миналия път – отвърна Ерика и му намигна.

– Здравейте! Най-малко вас очаквах да видя тук – възкликна изненадана Аника и лицето й грейна, когато Мая я дари с широка усмивка.

– Трябва да говорим с Бертил – каза Патрик. – Той тук ли е?

– Да, в кабинета си е – отвърна Аника и ги изгледа въпросително.

Патрик енергично се отправи към кабинета на Мелберг, последван от Ерика с Мая на ръце.

– Хедстрьом! Какво правиш тук, дявол го взел? Виждам, че си довел цялото си семейство – рече кисело Мелберг и се изправи да ги посрещне.

– Има нещо, за което трябва да говорим с теб – съобщи Патрик и седна на един от столовете за посетители, без да чака покана.

Мая и Ернст вече се бяха зърнали един друг за своя обща радост.

– Той свикнал ли е да общува с деца? – попита Ерика, която се колебаеше да остави дъщеря си на пода.

– Откъде да знам, по дяволите? – изръмжа Мелберг, но после омекна. – Той е най-доброто куче на света. Не би наранил и муха.

В гласа му личеше гордост и Патрик развеселен повдигна вежда. Шефът му наистина се бе заплеснал здравата по това куче.

Все още малко предпазлива, Ерика пусна дъщеря си да застане до Ернст, който ентусиазирано се зае да ближе лицето на момиченцето. Мая реагира със смесица от тревога и удоволствие.

– Е, какво искаш?

Мелберг загледа Патрик с известно любопитство.

– Искам да помоля за разрешение да се отвори гроб.

Мелберг се разкашля, сякаш нещо бе заседнало на гърлото му, а лицето му ставаше все по-червено, докато се опитваше да си поеме въздух.

– Да се отвори гроб! Ти да не си се побъркал, човече?! – успя да изрече той най-сетне. – Отпускът по бащинство явно е засегнал мозъка ти! Знаеш ли колко рядко се получава разрешение за отваряне на гроб? А ние вече го правихме два пъти през последните години. Ако го поискам пак, ще ме освидетелстват и ще ме затворят в лудница! И чие тяло ще ексхумираме този път, между другото?

– На борец от норвежката съпротива, изчезнал през 1945 година – съобщи спокойно Ерика, приклекнала до Патрик, докато чешеше Ернст по ушите.

– Какво казахте? – зяпна насреща й Мелберг, сякаш решил, че му се е причуло.

Ерика търпеливо разправи всичко, което бе научила за четиримата приятели и норвежеца, дошъл във Фелбака година преди края на войната. Обясни, че нямало следа от него след юни 1945 година и до този момент не са успели да го открият.

– Не може ли да е останал в Швеция? Или да се е върнал в Норвегия? Направихте ли запитване към влас-тите на двете страни?

Мелберг изглеждаше извънредно скептичен.

Ерика се надигна от пода и седна на другия стол за посетители. Втренчи се в него, сякаш със силата на волята си искаше да го принуди да я приеме сериозно. И му разправи какво й беше казал Херман. Че Пол Хекел и Фридрих Хюк могат да й кажат къде е Ханс Олавсен.

– Стори ми се, че имената са ми бегло познати, но нямах представа къде съм ги чувала преди. До днес. Отидох на гробището да посетя гробовете на родителите си и на баба и дядо. И тогава го видях.

– Кое? – попита озадачен Мелберг.

Тя махна с ръка.

– Ще стигна и дотам, ако ми позволите да продължа.

– Ами хубаво, добре, продължете – каза Мелберг, вече заинтригуван въпреки волята си.

– В гробището на Хелбака има гроб, който е малко по-различен. Той е от Първата световна война и там са погребани десет германски войници – седем от тях са идентифицирани и изброени по имена, а трима са неизвестни.

– Забрави да му кажеш за надрасканата бележка – подсети я Патрик, който се бе примирил, че жена му ще обяснява.

Достойният мъж знае кога е време да отстъпи.

– А, да. Ето едно парченце от пъзела. – Ерика разправи на Мелберг за бележката, привлякла вниманието й, когато разглеждаше снимката от местопрестъплението, и за факта, че тя гласеше Ignoto militi.

– Как така видяхте снимка от местопрестъплението? – сърдито попита Мелберг и стрелна Патрик с гневен поглед.

– Това ще го обсъдим после – каза Патрик. – Моля те, изслушай я какво има да каже.

Мелберг изръмжа, но отстъпи и помоли Ерика да продължи.

– Ерик Франкел е писал тези думи в бележника си отново и отново и аз открих какво означават. Това е надпис на Триумфалната арка в Париж или по-скоро върху гроба на незнайния воин. И точно това означават: „На незнайния воин“.

На Мелберг все още нищо не му просветваше в главата, така че Ерика продължи да говори и да жестикулира.

– Тази фраза е заседнала в подсъзнанието ми. Тук имаме борец от норвежката съпротива, който изчезва през 1945 година и никой не знае къде е отишъл. Ерик драска бележки за незнаен воин. Брита говори за „стари кости“, а после имаме имената, които Херман ми даде. Та това, което искам да кажа, е, че когато минах покрай този гроб в гробището на Фелбака преди малко, осъзнах защо тези имена са ми толкова познати. Защото са написани на надгробната плоча.

Ерика спря да си поеме дъх. Мелберг я гледаше втренчено.

– Значи Пол Хекел и Фридрих Хюк са имена на двама германци, погребани в гроб от Първата световна война в гробището на Фелбака?

– Точно така – потвърди Ерика, като обмисляше как да продължи разказа си.

Но Мелберг я изпревари.

– Значи всъщност казвате, че...

Тя пое дълбоко дъх и погледна към Патрик, преди да продължи.

– Казвам, че е много вероятно да има допълнително заровено тяло в този гроб. Мисля, че борецът от норвежката съпротива Ханс Олавсен лежи там. И не съм много сигурна как се връзват нещата, но според мен това е ключът към убийствата на Ерик и Брита.

Тя замълча. Никой не проговори. В кабинета на Мелберг единствените звуци, които се чуваха, бяха от заигралите се Мая и Ернст.

След малко Патрик се обади тихо:

– Знам, че звучи шантаво. Но аз го обсъдих с Ерика и според мен има много истина в теорията й. Не мога да предложа конкретно доказателство, но налице са достатъчно индикации, които подкрепят такава идея. Има и голям шанс Ерика да е права, че тъкмо това стои зад двете убийства. Не знам как или защо. Но първата стъпка е да открием дали наистина има допълнително тяло в гроба и ако е така, как човекът е умрял и се е озовал там.

Мелберг не отговори. Преплете пръстите на ръцете си и остана мълчалив и замислен. Накрая издаде шумна въздишка.

– Е, трябва да съм се побъркал. Но мисля, че може да сте прави. Не мога да гарантирам, че ще получа разрешение. Както казах, не ми е за пръв път и прокурорът ще има да беснее. Но ще се опитам. Само това мога да ви обещая.

– Ние само това и искаме – каза развълнувано Ерика, която изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да се хвърли на врата на Мелберг.

– Добре де, по-кротко. Надали ще успея. Но ще се опитам. В момента искам малко покой и тишина, за да поработя.

– Тръгваме си веднага – каза Патрик и се изправи. – Уведоми ме, щом научиш нещо.

Мелберг не отговори, само им махна с ръка и вдиг-на слушалката на телефона, за да пристъпи към най-тежката проверка на способността си да убеждава в цялата своя кариера.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Той беше живял при тях шест месеца и вече от три месеца знаеха, че са влюбени, когато ги връхлетя нещастието. Елси беше на верандата и поливаше цветята на майка си, когато ги видя да се качват по стълбите. Щом ги видя, разбра всичко от мрачните им лица. Зад себе си чуваше как майка й мие съдове в кухнята и част от нея поиска да се втурне вътре, да накара майка си да излезе, да я прогони надалеч, преди да чуе новината, която Елси знаеше, че тя няма да може да понесе. Ала съзнаваше, че е безполезно. Вместо това отиде сковано до външната врата, отвори я и пусна тримата мъже от една от другите рибарски гемии във Фелбака.

– Хилма у дома ли е? – попита най-възрастният.

Тя знаеше, че той е капитанът на корабчето, и кимна, сетне се обърна и ги поведе към кухнята. Когато ги видя, Хилма изпусна чинията, която държеше, и тя се разби върху пода на хиляда парченца.

– Не, не, о, мили Боже, не! – промълви тя.

Елси едва успя да подхване майка си, преди да е паднала. Постави я да седне на стол и я хвана здраво, като имаше чувството, че сърцето й ще изскочи от тялото. Тримата рибари стърчаха неловко до масата и прехвърляха от една ръка в друга островърхите си шапки. Накрая капитанът заговори:

– Беше мина, Хилма. Видяхме всичко от нашето корабче и поехме натам бързо, колкото можахме. Но... вече нищо не можехме да сторим.

– О, мили Боже – повтори Хилма, като се бореше за въздух. – Ами другите?

Елси бе изненадана, че и в такъв момент майка й бе способна да мисли за другите, но тогава и тя си представи екипажа на баща си. Мъжете, които познаваше така добре и чиито семейства щяха да получат същата вест.

– Няма оцелели – отвърна капитанът и преглътна мъчително. – Открихме само останки от корабчето и останахме там дълго време да дирим, но никого не намерихме. Само младия Оскарсон. Но вече беше мъртъв, когато го изтеглихме на палубата.

По лицето на Хилма течаха сълзи и тя хапеше кокалчетата на ръцете си, за да не закрещи. Елси преглъщаше риданията си и се мъчеше да бъде силна. Как щеше да преживее майка й това? Как тя самата щеше да го преживее? Скъпият й, мил татко. Винаги готов да предложи помощ и добра дума. Как щяха да се справят без него?

Прекъсна ги дискретно почукване на вратата и един от вестителите отиде да отвори. Ханс влезе в кухнята с посивяло лице.

– Видях... че имате посетители. Помислих... Какво...?

Той сведе очи. Елси виждаше, че му е неудобно да ги притеснява, но му беше благодарна, че дойде.

– Татковата гемия се натъкнала на мина – с пресекващ глас промълви тя. – Няма оцелели.

Коленете на Ханс омекнаха и той се олюля за миг. После отиде до шкафа, където Елоф държеше силния алкохол, и решително напълни шест чаши, които постави на масата.

– Мисля, че на всички ни ще дойде добре по едно питие сега – каза с напевния си норвежки, който с удължаването на престоя им при тях все повече се доближаваше до шведския.

Всички благодарно посегнаха за чаша освен Хилма. Елси внимателно взе една чаша и я постави пред майка си.

– Ето, опитай това.

Хилма се подчини на дъщеря си и вдигна чашата до устните си, като обърна наведнъж питието с гримаса. Елси погледна Ханс с изпълнени с благодарност очи. Хубаво беше да не са сами в такъв момент.

Още едно почукване на вратата. Този път отвори Ханс. Жените бяха започнали да идват. Всички онези, които знаеха какво е да живееш под заплахата да изгубиш съпруга си в морето. Донесоха храна, предложиха помощ и утешителни думи за Божията воля. И помогна. Не много, но всички знаеха, че един ден и те може да се нуждаят от същата утеха, така че сториха всичко по силите си да облекчат болката на страдащата си приятелка.

С примряло от скръб сърце Елси отстъпи назад и загледа жените, стълпили се около Хилма, а мъжете, донесли вестта, направиха печален поклон и си тръгнаха, за да я отнесат и другаде.

Когато падна нощта, Хилма заспа изтощена. Елси лежеше в леглото и се взираше в тавана изпразнена, неспособна да възприеме случилото се. В съзнанието си виждаше лицето на баща си. Присъствието му открай време й беше здрава опора. Изслушваше я, разговаряше с нея. Тя му бе скъпа като зеницата на окото му. Елси винаги го бе знаела. В сърцето му тя превъзхождаше всичко друго. Несъмнено бе забелязал, че има нещо между нея и норвежкия младеж, към когото толкова се бе привързал, но не ги закачаше. Наглеждаше ги бдително, като в същото време даваше негласното си одобрение и може би се надяваше един ден Ханс да стане негов зет. От своя страна Елси и Ханс проявяваха неизменно уважение към него и майка й. Ограничаваха се до откраднати целувки и предпазливи прегръдки, но нищо, което да не им позволи да гледат родителите й в очите.

Ала сега, когато лежеше в леглото и се взираше в тавана, това вече нямаше значение. Болката в сърцето й беше толкова силна, че не би могла да я понесе сама. Тя бавно се надигна и спусна крака на пода. Нещо у нея още се колебаеше, ала мъката я разкъсваше, подтикваше я да подири единственото облекчение, което знаеше, че може да намери.

Тихичко слезе по стълбите. Надзърна да погледне майка си на минаване покрай спалнята на родителите си и сърцето й се сви, като видя колко мъничка изглеждаше Хилма в голямото легло. Ала спеше дълбоко, избягала от действителността и намерила временно облекчение.

Външната врата изскърца леко, когато Елси превъртя ключалката и я отвори. Нощният въздух бе толкова студен, че спря дъха й, когато излезе на верандата по нощница, а от допира на ледените каменни стъпала буквално изпита болка в краката. Бързо слезе по тях и се озова пред вратата му. Колебанието й трая само минута. Скръбта я принуждаваше да потърси утеха.

Той отвори вратата при първото й почукване и мълчаливо се отмести, за да я пусне вътре. Тя влезе и просто застана там по нощница, с очи, приковани в неговите, без да говори. Погледът му зададе безмълвен въпрос и тя отговори, като хвана ръката му.

За кратко и благословено време тази нощ тя можа да забрави болката в сърцето си.

* * *

ШЕЛ СЕ ЧУВСТВАШЕ СТРАННО развълнуван след срещата с баща си. През всички тези години бе успявал да поддържа статуквото, да се вкопчва в омразата си. Лесно му бе да вижда само негативното, да се фокусира само върху грешките, направени от Франс през детството на сина му. Ала може би нещата не бяха просто черни и бели. Направи опит да се отърси от тази мисъл. Толкова по-лесно беше да не забелязва сивото, да твърди, че съществуват единствено правилното и грешното. Ала днес Франс бе изглеждал тъй стар и крехък. И за пръв път Шел осъзна, че баща му няма да живее вечно, няма винаги да присъства в живота му като символ на неговата омраза. Един ден щеше да си иде и Шел щеше да бъде принуден да се погледне в огледалото. Дълбоко в себе си знаеше, че омразата му е толкова силна, защото все още има възможност да протегне ръка, да направи първата стъпка към помирението. Не го искаше. Нямаше желание да го направи. Ала възможността съществуваше и това винаги бе пораждало у него чувство за власт. Само че в деня, когато баща му умре, ще е много късно. Тогава на Шел ще му остане само живот, белязан с омраза. Нищо друго.

Ръката му леко затрепери, когато вдигна телефона да направи няколко обаждания. Разбира се, Ерика беше казала, че ще се свърже със съответните власти да провери за Ханс, но той не беше свикнал да разчита на друг. Можеше да го свърши и сам. И все пак след един час и пет телефонни разговора с различни шведски и норвежки агенции бе принуден да заключи, че въпреки усилията си не е получил конкретна информация. Беше трудно, без съмнение, след като разполагаха само с име и приблизителна възраст, но все трябваше да има някакъв начин. Още не беше изчерпал всички възможности, а бе успял да открие достатъчно, за да се убеди, че момчето не беше останало в Швеция. Така че най-вероятно Ханс се бе върнал в родината си след края на войната, когато вече не го е заплашвала опасност.

Шел взе папката, съдържаща статиите, и внезапно се сети, че е забравил да пусне на Ескил Халворсен по фак-са снимката на Ханс Олавсен. Отново вдигна телефона, за да се обади на човека и да поиска номера на факса му.

– Уви, още нищо не съм открил – каза Халворсен веднага щом разбра кой му звъни.

Шел побърза да обясни, че по друга причина се обажда толкова скоро.

– Добре. Снимката може да е полезна. Пуснете я на факса ми в университета – каза Халворсен и му издиктува номер, който Шел записа.

Шел изпрати по факса статията с най-ясната снимка на Ханс Олавсен и отново седна зад бюрото си. Надяваше се проучването на Ерика да се окаже по-плодотворно, тъй като имаше чувството, че той самият е стигнал до задънена улица.

Точно в този момент телефонът зазвъня.

– Дядо е тук – подвикна Пер към дневната и Карина се показа, за да иде при тях в антрето.

– Може ли да вляза за малко? – попита Франс.

Карина загрижено отбеляза наум, че не приличаше на себе си. Не че някога бе изпитвала особено топли чувства към бащата на Шел, ала онова, което наскоро бе сторил за нея и Пер, го нареди в списъка на хората, към които изпитваше най-голяма признателност.

– Разбира се, заповядай – каза тя и го поведе към кухнята.

Видя, че той я оглежда напрегнато и отговори на неизречения му въпрос:

– Нито капка след последния път, когато беше тук. Пер може да гарантира за мен.

Пер кимна и се настани срещу Франс до кухненската маса. Погледът, който отправи към дядо си, граничеше с обожание.

– Виждам, че косата ти е започнала да расте – подхвърли шеговито Франс и погали наболата четина по главата на внука си.

– Май да – отвърна Пер смутено, но после сам прекара длан по скалпа си с доволен вид.

– Това е добре – каза Франс. – Това е добре.

Карина го погледна предупредително, докато сипваше кафе във филтъра на машината. Той кимна леко, за да потвърди, че не се кани да обсъжда политическите си възгледи с Пер.

Когато кафето беше готово, Карина седна на масата при тях и го загледа въпросително. Той се взираше в чашата си с кафе. Тя отново забеляза колко уморен изглеждаше. Макар по нейно мнение да бе посветил цялата си енергия на погрешни начинания, той винаги й се бе струвал олицетворение на силата. Но в момента наистина не приличаше на себе си.

– Открих банкова сметка на името на Пер – съобщи най-сетне Франс, все още без да ги поглежда в очите. – Ще има достъп до нея, когато навърши двайсет и пет, и вече съм депозирал голяма сума в сметката.

– Но откъде имаш... – понечи да попита Карина, ала той вдигна ръка и продължи:

– По причини, които не мога да обсъждам в момента, сметката и парите не са в шведска банка. Те са в банка в Люксембург.

Карина повдигна вежда, но не беше особено изненадана. Шел винаги бе твърдял, че баща му има някъде скътани пари от всичките си криминални деяния, които го бяха пращали в затвора толкова пъти в миналото.

– Но защо сега? – попита тя, вперила поглед в него.

Отначало Франс като че нямаше желание да отговори на въпроса, но накрая каза:

– Ако нещо се случи с мен, искам това да е уредено.

Карина замълча. Не искаше да знае нищо повече.

– Супер – заяви Пер и изгледа дядо си с възхищение. – Колко ще получа?

– Пер! – възкликна Карина и стрелна гневно сина си, който просто вдигна рамене.

– Много – отвърна сухо Франс, без да уточнява. – Но въпреки че сметката е на твое име, има известни ограничения. Първо, нямаш достъп до парите, докато не навършиш двайсет и пет. – Той вдигна предупредително пръст. – Поставил съм и условие да не получаваш достъп, докато майка ти не реши, че си достатъчно зрял и не даде разрешението си. И това условие остава дори и след като си навършил двайсет и пет. Ако тя реши, че не си достатъчно помъдрял да използваш разумно средствата, няма да получиш нищо от тях. Ясно ли е?

Пер промърмори нещо, но прие без протест казаното от Франс.

Карина не знаеше как да тълкува всичко това. Имаше нещо в поведението на Франс, в гласа му, което пораждаше безпокойство у нея. В същото време изпита огром-но чувство на благодарност към него от името на Пер. Нямаше да се тревожи откъде са дошли парите. Франс явно ги бе придобил отдавна и ако щяха да помогнат на Пер в бъдеще, тя не се канеше да повдига въпроса.

– А какво да правя с Шел? – попита Карина.

Сега вече Франс вдигна глава и я погледна в очите.

– Шел няма да знае нищо до деня, в който Пер получи парите. Обещай ми, че няма да му казваш. Ти също, Пер! – Той се обърна и изгледа строго внука си. – Това е единствената ми молба. Баща ти да не узнава нищо, докато не бъде вече свършен факт.

– Добре, разбрано. Не е нужно татко да знае за това – каза Пер, който всъщност изглеждаше много доволен, че го карат да пази тайна от баща си.

После Франс добави с малко по-спокоен глас:

– Знам, че вероятно ще бъдеш наказан за глупавата ти постъпка от тази седмица. Но искам да чуеш какво ще ти кажа. – Той принуди Пер да срещне погледа му. – Ще приемеш наказанието си. Вероятно ще те пратят в дом за юноши с проблеми. Не се забърквай в неприятности, внимавай да не се напъхаш в някоя каша. Просто си отседяваш времето, без да създаваш проблеми, а после вече край с глупостите. Чу ли ме?

Говореше бавно, като произнасяше ясно всяка дума, и всеки път, когато Пер понечеше да отклони очи, Франс го принуждаваше отново да срещне погледа му.

– Казвам ти в този момент, че не ти трябва да имаш живота, който водих аз. Моят живот беше една бъркотия отначало докрай. Единственото от значение за мен сте ти и баща ти, въпреки че той никога не би ми повярвал. Но е истина. Така че обещай ми да се пазиш от неприятности. Обещай ми го!

– Добре, добре – малко троснато отвърна Пер.

Но явно бе изслушал внимателно думите на дядо си.

Франс се надяваше това да е достатъчно. Знаеше от собствен опит колко трудно е за човек да смени посоката, щом веднъж тръгне по конкретна пътека. Но с малко късмет все още имаше време да издърпа внука си обратно в правия път. За момента единствено това можеше да стори.

Франс се изправи.

– Е, това исках да кажа. Оставям ви всички документи, нужни за достъп до парите.

Той разпростря листове хартия на кухненската маса пред Карина.

– Няма ли да останеш мъничко? – предложи тя, отново почувствала онова безпокойство.

Франс поклати глава.

– Чакат ме неща за вършене. – Обърна се да си върви, но на прага се спря. Поколеба се за момент и после промълви тихо: – Пазете се.

Вдигна ръка да им помаха леко, после се отправи към външната врата.

Карина и Пер останаха да седят смълчани до кухненската маса. И двамата бяха наясно, че Франс току-що се бе сбогувал с тях.

– Това взе да ви се превръща в навик – отбеляза сухо Торбьорн Рууд.

Стоеше до Патрик и двамата наблюдаваха злокобната процедура, която бе в ход.

Ана беше предложила да гледа Мая, така че и Ерика присъстваше и следеше копаенето със зле прикрито нетърпение.

– Знам. Не ще да му е било лесно на Мелберг да получи разрешението – отвърна Патрик.

За него беше рядкост да хвали шефа си.

– Доколкото разбрах, отнело десет минути, преди човекът от прокуратурата да престане да му крещи – осведоми го Торбьорн, без да откъсва очи от гроба, където отстраняваха пласт след пласт земна маса.

– Мислиш ли, че ще трябва да го изкопаем целия? – попита Патрик и потръпна.

Торбьорн поклати глава.

– Ако двамата сте прави, то тялото, което търсим, би трябвало да е отгоре. Надали някой би си направил труда да го закопае най-отдолу под другите – саркастично подхвърли той. – И вероятно не е в ковчег, така че дрехите му ще ни кажат дали теорията ви е вярна.

– Колко бързо можем да получим предварителен док-лад за причината на смъртта? – попита Ерика. – Ако го открием де – добави тя, но изглеждаше убедена, че ексхумацията ще докаже правотата й.

– Обещан ми е доклад до вдругиден, петък – отвърна Патрик. – Говорих с Педерсен сутринта, съгласни са да преместят тази аутопсия в началото на списъка си. Може да започне работа по нея утре и да ни представи резултатите до петък. Настоятелно подчерта, че това ще е само предварителен доклад. Но се надявам, че дотогава поне ще сме узнали причината за смъртта.

Прекъсна ги вик откъм мъжете, работещи на гроба.

– Открихме нещо – каза един от криминалистите и Торбьорн отиде да говори с него.

Проведоха кратко съвещание със сближени глави. После Торбьорн се върна при Патрик и Ерика, които не се бяха осмелили да отидат по-близо.

– Изглежда, някой е заровен близо до повърхността и не в ковчег. Сега ще действат по-бавно, за да не унищожат някое доказателство. Ще отнеме известно време да изкопаят тялото. – Той се поколеба. – Но по всичко личи, че се оказахте прави.

Ерика кимна и въздъхна с облекчение. Видя в далечината Шел, който идваше към тях, но бе спрян от Мартин и Йоста. Те имаха грижата да пазят някой да не се приближи прекалено. Ерика побърза да отиде при тях.

– Всичко е наред. Аз му се обадих да му кажа какво става тук.

– Никакви репортери или други неупълномощени индивиди. Мелберг ни даде изрични указания по този въпрос – измърмори Йоста и вдигна ръка до нивото на гърдите на Шел.

– Няма проблем – обади се Патрик, който също се присъедини към групичката. – Аз поемам отговорност. – Той изгледа остро Ерика, като й изпращаше ясен сигнал, че оттук нататък тя е отговорна за последствията. Тя кимна отсечено и поведе Шел към гроба.

– Откриха ли нещо? – попита той с блеснали от вълнение очи.

– Така изглежда. Мисля, че намерихме Ханс Олавсен – каза му тя, като наблюдаваше като хипнотизирана как криминалистите внимателно се опитват да изровят неопределим вързоп, лежащ в изкопа, който не беше повече от четирийсет сантиметра дълбок.

– Значи все пак въобще не е напускал Фелбака – промълви Шел, неспособен да откъсне очи от работата, извършвана в гроба.

– Не е. Остава въпросът: как се е озовал вътре?

– Както схващам, Ерик и Брита са знаели, че е тук.

– Да, а те и двамата бяха убити.

Ерика разтърси глава, сякаш така щеше да накара парченцата от пъзела да се наместят.

– Лежал е тук близо шейсет години. Защо сега? Защо внезапно е станал толкова важен? – почуди се Шел.

– Нищо ли не измъкна от баща ти? – попита Ерика и се обърна да го погледне.

Той поклати глава.

– Нищо. И не знам дали защото не знае нищо, или защото не иска да ми каже.

– Мислиш ли, че той би могъл...?

Тя не се осмели да довърши изречението, но Шел отгатна накъде биеше.

– Мисля, че баща ми е способен почти на всичко. Това е единственото, което знам със сигурност.

– За какво си говорите двамата? – попита Патрик, пристъпи към Ерика и пъхна ръцете си в джобовете на якето.

– Обсъждаме възможността баща ми да е извършил убийство – спокойно отвърна Шел.

Патрик бе стъписан от откровеността му.

– И какво решихте? – рече накрая. – Имахме своите подозрения, но баща ти има алиби за времето, когато е убит Ерик.

– Това не го знаех – заяви Шел. – Но в такъв случай се надявам да сте подложили информацията на двойна и тройна проверка, защото за изпечен по затворите престъпник като баща ми не би било проблем да си уреди алиби.

Патрик си даде сметка, че той е прав, и си отбеляза да попита Мартин доколко внимателно са огледали алибито на Франс.

Торбьорн дойде при тях, разпозна Шел и му кимна.

– Виждам, че е дадено позволение на четвъртата власт да присъства.

– Интересът ми към всичко това е личен – посочи Шел.

Торбьорн сви рамене. След като полицията бе готова да допусне присъствие на журналист, той нямаше да се меси. Това си беше техен проблем.

– Ще приключим тук до около час – съобщи той. – И знам, че Педерсен е в готовност спешно да се заеме със задачата си.

– Да, вече говорих с него – кимна Патрик.

– Добре тогава. Ще го извадим от там, че да видим що за тайни крие този момък.

Той се обърна и се върна при гроба.

– Да, да видим какви тайни крие – промълви Ерика тихо.

Патрик обгърна с ръка раменете й.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Месеците след смъртта на баща й бяха объркващи и мъчителни. Майката на Елси продължи да изпълнява ежедневните си задачи и правеше каквото се изискваше от нея, но нещо липсваше. Сякаш Елоф бе отнесъл част от Хилма със себе си и Елси вече не можеше да познае майка си. Все едно бе загубила и нея, не само баща си. Намираше утеха единствено в нощите, които споделяше с Ханс. Веднага след като майка й отидеше да си легне, Елси се измъкваше по стълбите и се сгушваше в прегръдката му. Осъзнаваше, че това не е правилно. Знаеше, че може да има последици, които няма да може да загърби. Но не можеше да се въздържи. През часовете, в които лежеше до него под завивките, облегната на едната му ръка, докато с другата той нежно галеше косите й – само в тези часове светът отново беше цял. Когато се целуваха и страстта, вече толкова позната и все пак изненадваща, ги изпълваше изцяло, не можеше да разбере как е възможно това да е грешно. В един свят, който би могъл толкова внезапно и брутално да бъде разрушен от една мина, как може любовта да бъде грешна?

Ханс беше като дар свише и когато ставаше дума за чисто практически неща. Парите им създаваха големи тревоги сега, когато баща й бе мъртъв. Успяваха да се справят единствено защото Ханс пое допълнителни смени на лодката и им даваше всяка стотинка от възнаграждението си.

Понякога Елси се чудеше дали майка й разбира, че тя се промъква на долния етаж, за да се среща с Ханс през нощта, но е решила да си затваря очите, защото не можеше да си позволи да постъпи по друг начин.

Елси прекара ръка по корема си, докато лежеше в леглото до Ханс, заслушана в равномерното му дишане. Преди седмица бе разбрала, че е бременна. Не възнамеряваше да стане така, но пое риска и независимо от обстоятелствата се чувстваше обзета от пълно спокойствие. В края на краищата, носеше детето на Ханс, а нямаше никой друг в света, на когото да вярва повече. Още не му бе съобщила, но дълбоко в себе си знаеше, че няма да има проблем, че той ще се зарадва, като чуе новината. Че ще си помагат един на друг и по някакъв начин ще се справят.

Елси затвори очи, отпускайки ръка върху стомаха си. Някъде вътре имаше едно малко същество, създадено от тяхната любов. Нейната и на Ханс. Как може това да не е редно? Как може тяхното дете да бъде грях?

Заспа все още с ръка върху корема си и с лека усмивка на устните.

6

АТМОСФЕРА НА НАПРЕГНАТО ОЧАКВАНЕ бе надвиснала в полицейския участък още от отварянето на гроба предишния ден. Мелберг, естествено, обикаляше наоколо и се хвалеше за откритието, като си присвояваше цялата заслуга, но никой не му обръщаше особено внимание.

Мартин не успяваше да скрие, че намира събитието за силно вълнуващо. Дори в очите на Йоста се бяха появили искрици, докато чакаха край полицейската лента на гробището. Също като колегите си и той бе започнал да прави предположения. Макар още да не знаеха много и да не можеха да определят как се свързват отделните факти, имаха отчетливото усещане, че вчерашното откритие бележи пробив и вярваха, че решаването на случая предстои в най-скоро време.

Почукване на вратата прекъсна размишленията на Мартин.

– Попречих ли ти? – попита Паула, като надникна от вратата.

Той поклати глава.

– Ни най-малко. Влизай.

Тя влезе и седна.

– Е, какво мислиш за всичко това?

– Не знам още. Но ще е интересно да се чуе докладът на Педерсен.

– Мислиш, че е бил убит ли? – попита Паула и в кафявите й очи проблесна интерес.

– А защо иначе някой ще крие тялото му? – отвърна Мартин и тя кимна в знак на съгласие.

Самата тя вече бе стигнала до същото заключение.

– Но въпросът е: защо внезапно това е станало толкова важно? След шейсет години? Почти сме длъжни да приемем, че Брита и Ерик са някак свързани с „предполагаемото“ – тук тя изобрази с жест кавички във въздуха – убийство на това момче. Но защо сега? Кое е възпламенило този подновен интерес?

– Не знам – въздъхна Мартин. – Да се надяваме, че аутопсията ще ни даде нещо конкретно, върху което да стъпим.

– Ами ако не стане така? – изрази Паула гласно мисълта, която всички, дори Мелберг, се опитваха да избягват.

– Да го караме стъпка по стъпка – тихо каза той.

– Като говорим за това – оживи се Паула и промени темата, – в общата олелия съвсем забравихме за ДНК пробите. Не трябваше ли днес да получим резултатите от профила? Ще са самоцелни, ако нямаме с какво да ги сравним.

– Права си – каза Мартин и се изправи бързо. – Да се погрижим за това незабавно.

– От кого ще вземем по-напред? От Аксел или от Франс? Защото върху тях двамата трябва да се фокусираме, не мислиш ли?

– Да се заемем с Франс – предложи Мартин и си облече якето.

Гребестад бе също така опустял като Фелбака след приключването на летния туристически сезон и докато минаваха с колата през града, видяха само няколко местни жители. Мартин паркира полицейския автомобил на малкия паркинг пред ресторант с името „Телеграф“ и двамата пресякоха улицата към сградата, където бе апартаментът на Франс. Никой не отговори, когато позвъниха.

– По дяволите. Май не си е вкъщи. Ще трябва да се върнем по-късно. Или да го предупредим по телефона – каза Мартин и се обърна да се върне при колата.

– Почакай – спря го Паула и вдигна ръка. – Вратата е отворена.

– Но ние не можем просто... – възпротиви се Мартин, само че беше закъснял.

Колежката му вече беше отворила вратата и влизаше вътре.

– Ехо? – чу я той да подвиква и неохотно я последва.

Никой не се обади. Предпазливо прекосиха антрето, надзърнаха в кухнята и в дневната. Нито Франс, нито някакъв звук.

– Ела да проверим в спалнята – подкани го Паула. Мартин се поколеба. – О, хайде – настоя тя.

Той я последва с въздишка.

Спалнята също беше празна, а леглото – спретнато оправено. Нямаше и помен от Франс.

– Ехо! – отново подвикна Паула, когато се върнаха в антрето.

Никакъв отговор. Тогава тихо влязоха в последната стая от апартамента.

Видяха го мигом щом отвориха вратата. Стаята беше малък кабинет и Франс седеше с глава на бюрото, все още с пистолет в устата и зейнала дупка в задната част на главата. Мартин усети как всичката кръв се оттече от лицето му и за миг се олюля, после трябваше да преглътне с усилие, за да се овладее. Паула, от друга страна, изглеждаше съвършено хладнокръвна. Посочи Франс, с което принуди Мартин да го погледне, макар че той би предпочел да не го прави.

– Виж му ръцете – тихо промълви Паула.

На Мартин му се гадеше и усещаше вкус на стомашна течност в устата си, но направи усилие да насочи вниманието си към ръцете на Франс над китките. Подскочи стъписан. Нямаше съмнение. По тях личаха дълбоки драскотини.

Странна смесица от приповдигнатост и тревожно очакване владееше полицейското управление в Танумсхеде този петък. Откритието, че най-вероятно Франс бе човекът, убил Брита, сега трябваше само да бъде потвърдено чрез ДНК и пръстови отпечатъци. Вече никой не се съмняваше, че ще открият връзка и с убийството на Ерик Франкел. По някое време през деня щяха да получат и предварителния доклад за тялото, открито във войнишкия гроб във Фелбака, и всички бяха нетърпеливи да узнаят какво ще им каже той.

Мартин беше този, който прие обаждането от съдебния патоанатом. Хванал в ръка копие от доклада за аутопсията, пратено по факса, той обиколи кабинетите, почука на вратите им и събра колегите си на съвещание.

След като другите седнаха, той се облегна на кухненския плот, решил да остане прав, та всички да могат да го чуват.

– Както казах, получих предварителния доклад от Педерсен – каза им Мартин, без да обръща внимание на мърморенето на Мелберг, че той е трябвало да отговори на това телефонно обаждане. – Тъй като не разполагаме с предишни данни за ДНК и зъболекарски картон, по които да направим съпоставка, не можем категорично да идентифицираме мъжа като Ханс Олавсен. Ала възрастта отговаря. Времето на изчезването му също съвпада в общи линии, макар да е невъзможно точно датиране след толкова години.

– Как е умрял? – попита Паула, която потропваше с един крак по пода, нетърпелива да продължат по-нататък.

Мартин направи пауза за по-голям ефект и се наслади на своя миг под светлината на прожектора. После съобщи:

– Педерсен каза, че по цялото тяло има тежки наранявания. Прободни рани, предизвикани от остър инструмент, както и контузии от ритници или юмручни удари, или и от двете. Някой наистина е бил много ядосан на Ханс Олавсен и явно е изкарал гнева си на момчето. Можете да прочетете повече подробности в предварителния доклад, който Педерсен прати по факса.

Мартин се наведе напред и постави страниците на масата.

– Значи причината за смъртта е... – Паула все така потропваше с крак.

– Трудно е да се определи кое точно нараняване всъщност е причинило смъртта. Според Педерсен няколко от раните, които е понесъл, са могли да бъдат фатални.

– Обзалагам се, че Рингхолм е бил извършителят. И по тази причина е убил Ерик и Брита – измърмори Йоста, изразявайки гласно мислите на повечето от колегите си. – Винаги е бил избухлив гадняр – добави той и унило поклати глава.

– Това е една от теориите, върху които трябва да работим – кимна Мартин. – Но да не прибързваме с изводите. Франс имаше драскотини по ръцете, за каквито Педерсен ни посъветва да следим, но все още не сме получили резултати от пробите, които взехме вчера от Франс. Така че не знаем дали ДНК на Франс съвпада с кръвта и парченцата кожа под ноктите на Брита, нито дали пръстовият отпечатък от копчето на калъфката е негов. Така че нека още не правим заключения. Засега ще продължим работата си както обикновено.

Мартин сам бе учуден колко професионално звучеше – като Патрик, когато обобщаваше случай. Не можа да се въздържи да не погледне крадешком към Мелберг, за да види дали шефът му не е нервиран, че негов подчинен е поел ролята му, която му се полагаше като на началник на управлението. Но както обикновено, Мелберг беше доволен да не взема участие в разследване, изискващо обикаляне. Накрая, след като случаят бъдеше решен, пак щеше да съумее някак да се окичи със заслугите.

– И какво ще правим сега? – попита Паула и погледна Мартин.

Смигна му бързо, за да му покаже, че според нея се справя отлично. Мартин усети как засиява от гордост, при все че похвалата не бе изказана с думи. Прекарал бе много дълго време като младши полицай, като новака в управлението, и по тази причина не се бе осмелявал да излиза на преден план и да поема отговорност. Но сега Патрик беше в отпуск по бащинство и той имаше шанс да покаже колко струва.

– Засега мисля, че трябва да изчакаме лабораторията да ни съобщи възможните съвпадения с ДНК и отпечатъците на Франс. Но трябва да прегледаме наново разследването си на смъртта на Ерик Франкел, за да видим дали ще открием нови връзки с Франс, неустановени досега. Би ли се заела с това, Паула? – Тя кимна. Мартин се обърна към Йоста. – Йоста, би ли се погрижил да откриеш нещо повече за Ханс Олавсен? Виж дали ще намериш някой, който знае повече за престоя му във Фелбака. Говори с Ерика, жената на Патрик. Тя е правила доста проучвания по темата, а, както изглежда, и синът на Франс също. Накарай ги да споделят информация с теб. Едва ли ще имаш проблем с Ерика, но може да се наложи да попритиснеш Шел по-здраво.

Йоста кимна, но демонстрира значително по-слаб ентусиазъм от Паула. Нямаше да е нито лесно, нито забавно да изравя сведения отпреди шейсет години. Той въздъхна.

– Добре, ще имам грижата – отвърна, сякаш току-що го бяха уведомили, че му предстоят седем трудни години.

– Аника, би ли ни съобщила веднага щом се обадят от лабораторията?

– Разбира се – отвърна тя и остави тетрадката, в която водеше бележки, докато Мартин говореше.

– Добре, всички имаме много за вършене.

Мартин усети, че лицето му се е зачервило от задоволство, задето бе направил успешно първото си обобщение на разследване.

Всички станаха и тръгнаха да излизат от стаята. И всички мислеха за загадъчната съдба на Ханс Олавсен.

Патрик остави телефона, след като приключи разговора си с Мартин, и отиде горе да види Ерика, която беше в кабинета си. Предпазливо почука на вратата.

– Влез!

– Прощавай, че те безпокоя, но мисля, че ще искаш да чуеш това.

Той седна на един стол в ъгъла и предаде казаното от Мартин за Ханс Олавсен, или по-скоро за тялото, което предполагаха, че е на Ханс Олавсен, и за ужасните наранявания по него.

– Допусках, че е бил убит... Но това изглежда...

Ерика очевидно беше разстроена.

– Да, някой без съмнение е имал сметки за уреждане с него – отбеляза Патрик.

Тогава забеляза, че е прекъснал Ерика, докато отново е препрочитала дневниците на майка си.

– Попадна ли на нещо интересно в тях? – попита той и посочи към тетрадките.

– Не, на нищо – отвърна тя и нервно прокара пръсти през косата си. – Спират горе-долу по времето, когато Ханс Олавсен е дошъл във Фелбака, а тъкмо тогава нещата започват да стават интересни.

– И нямаш представа защо е престанала да пише дневниците си в този момент, така ли? – попита Патрик.

– Не, и тъкмо там е работата. Не съм сигурна, че е престанала. Явно отдавна е пишела по малко всеки ден, така че защо би спряла внезапно? Не, сигурно има още дневници някъде, но един Бог знае къде са – промълви замислено тя, докато усукваше кичур от косата си, навик, който Патрик вече добре познаваше.

– Е, ти претърси целия таван, така че не може да са там – каза той, като разсъждаваше на глас. – Допускаш ли, че може да са в мазето?

Ерика се замисли за момент, но после поклати глава.

– Не, прерових цялото мазе, когато го почиствахме, преди ти да се нанесеш. Не, трудно ми е да повярвам, че са тук, в къщата, но пък нямам идея къде другаде биха могли да бъдат.

– Поне ти се притекоха на помощ във връзка с Ханс Олавсен. Шел работи по въпроса, а аз имам голяма вяра в способностите му да изнамира информация. Мартин твърди, че също ще работят по тази следа. Поръчал е на Йоста да говори с теб, за да им кажеш какво си открила.

– Добре, нямам проблем да споделя сведенията си с полицията – каза Ерика. – Надявам се и Шел да има същото отношение.

– Не разчитай на това – сухо подхвърли Патрик. – Той е журналист все пак и съм сигурен, че вижда материал за статия в цялата тази история.

– И все пак се чудя – промълви Ерика, докато се люлееше напред-назад със стола си. – Още не проумявам защо Ерик е дал тези статии на Шел. Какво е знаел за убийството на Ханс Олавсен, та се е надявал Шел да го открие? Защо е бил толкова загадъчен и уклончив?

Патрик вдигна рамене.

– Вероятно никога няма да узнаем. Но според Мартин колегите ми в управлението имат силни подозрения, че всичко може да е свързано със смъртта на Франс. Те мислят, че той е убил Ханс Олавсен, а после е убил Ерик и Брита, за да го прикрие.

– Добре, признавам, че има много индикации в тази посока – коментира Ерика. – Но има и много, което... – Тя остави изречението недовършено. – Много неща не разбирам. Например защо сега? След шейсет години? След като е лежал необезпокояван в гроба си шейсет години, защо всичко това излиза на повърхността сега?

Тя задъвка бузата си от вътрешната страна, докато размишляваше над въпросите.

– Нямам представа – отвърна Патрик. – Може да има ред причини. Но, както казах, може би просто трябва да приемем, че след като всичко това се е случило толкова отдавна, може би никога няма да имаме цялата картина.

– Вероятно си прав – промърмори Ерика, явно разочарована. Посегна към пликчето с бонбони на бюрото си. – Искаш ли един?

– Да – отвърна Патрик и се почерпи с бонбон от пликчето.

Задъвкаха в мълчание, замислени върху загадката с бруталната смърт на Ханс Олавсен.

– Значи ти мислиш, че е бил Франс? Сигурен ли си? И е убил също така Ерик и Брита? – проговори най-сетне Ерика, като внимателно изучаваше лицето на Патрик.

Той обмисля дълго въпроса й, преди да отговори неохотно.

– Да, така мисля. Във всеки случай няма много, което да сочи, че не го е извършил. Мартин очаква да получат доклада от лабораторията в понеделник и, както изглежда, той ще докаже, че най-малкото е убил Брита. След това, предполагам, че с тези факти налице, ще открият и доказателства, които свързват Франс и с убийството на Ерик. Ханс е убит преди толкова много години, че надали някога ще имаме пълно обяснение за случая. Единственото е...

Лицето му беше озадачено.

– Какво? Нещо ти се струва странно ли?

– Да, фактът, че Франс всъщност има алиби за времето, когато е убит Ерик. Но, както казах, приятелчетата му може да лъжат. Мартин и останалите ще трябва да проверят това. Тази е единствената причина да съм резервиран.

– И няма съмнения по повод смъртта на Франс? Че е било самоубийство, имам предвид?

– Очевидно няма – поклати глава Патрик. – Бил е собственият му пистолет, той го е държал в ръка, а цев-та още е била в устата му.

Ерика направи гримаса, когато си представи картината. Патрик продължи.

– Ако се потвърди, че неговите отпечатъци са върху пистолета и по дланта му има следи от барут, трябва да кажем, че всичко сочи към самоубийство.

– Но не сте намерили предсмъртно писмо, нали?

– Не. Според Мартин не е имало такова. Но хората, които се самоубиват, невинаги оставят писмо.

Той се изправи и запрати смачканата обвивка от бонбона в кошчето за боклук.

– И така, оставям те да работиш на спокойствие, мила. Постарай се да понапишеш нещо от книгата си. Иначе издателите ще започнат да ти дишат във врата.

Той се наведе и я целуна по устните.

– Да, знам – въздъхна Ерика. – Вече поотхвърлих малко днес. Какво ще правите с Мая?

– Карин се обади – съобщи с лековат тон Патрик. – Сигурно ще идем да се разходим, щом Мая се събуди.

– Разходките ти с Карин доста зачестиха – отбеляза Ерика и сама се учуди, когато долови упрек в тона си.

Патрик я погледна смаян.

– Нима ревнуваш? От Карин? – Той се засмя и отиде да целуне Ерика още веднъж. – Нямаш нито една-едничка причина за ревност. – Засмя се отново, но после стана сериозен. – Но ако мислиш, че е проблем да се виждаме с децата, моля те, кажи ми.

Ерика поклати глава.

– Не, разбира се, че не е. Просто се държа глупаво. Не са много хората, с които можеш да общуваш сега, когато си в отпуск по бащинство, а ще ти се отрази добре да си в компанията на възрастен човек.

– Сигурна ли си? – вгледа се внимателно в нея Патрик.

– Да, сигурна съм – отвърна Ерика и с жест му нап-рави знак да излезе от стаята. – Върви вече. Някой в това семейство трябва да работи.

Той се засмя и се отправи към вратата. Преди да излезе, видя как Ерика посяга към един от сините дневници.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Не беше за вярване. Войната, която хората вече приемаха за безкрайна, бе свършила. Тя седеше на леглото на Ханс, четеше вестника и се опитваше да накара мозъка си да проумее значението на думите, крещящи от страниците. „МИР!“

Елси усети сълзи да изпълват очите й и издуха носа си в престилката, която още носеше, след като беше помагала на майка си да измият съдовете.

– Не мога да го повярвам, Ханс – промълви тя.

Той бе преметнал ръка през раменете й и вместо отговор, я притисна по-плътно до себе си. Той също гледаше вестника и изглеждаше неспособен да про-умее написаното. За миг Елси погледна към вратата, притеснена, че някой може да ги свари сега, след като бяха изоставили всяка предпазливост и седяха заедно посред бял ден. Ала Хилма бе отишла у съседите и Елси не вярваше някой да се появи и да ги обезпокои тъкмо в този момент. Освен това скоро щеше да се наложи да съобщят на всички за връзката си. Роклите вече й отесняваха на талията и тази сутрин тя с огромно усилие бе успяла да закопчае копчетата си. Ала всичко щеше да се нареди. Ханс бе реагирал точно както тя си представяше, когато преди няколко седмици му съобщи, че е бременна. Очите му бяха грейнали, той я целуна и нежно постави ръка на корема й. Оттогава не спираше да я уверява, че ще се справят. Все пак имаше работа и беше в състояние да я издържа. А и майка й бе привързана към него. Вярно, Елси бе твърде млада, но можеха да подадат молба до влас-тите за разрешение да се оженят. Непременно щяха да намерят начин да уредят всичко.

Всяка дума, изричана от него, бе облекчавала тревогата, която още носеше в сърцето си, макар да мис-леше, че го познава добре, и да му вярваше. А той бе толкова спокоен. Уверяваше я, че детето им ще бъде най-обичаното на света и че ще намерят начин да се справят с всички практически подробности. Известно време можеше да има някоя и друга неравност по пътя, но ако се държаха един за друг, всички проблеми щяха да се решат, а семейството й и Бог да им дадат благословията си.

Елси облегна глава на рамото му. Точно сега животът изглеждаше хубав. При новината за мира усети по тялото й да се разлива топлина, която стопи много от онова, което се бе превърнало в лед след смъртта на баща й. Щеше й се само той да е тук, за да преживее този момент. Да можеха той и корабчето му да бяха издържали само още няколко месеца. Тя изтласка тази мисъл от ума си. Бог решаваше тези неща, не хората, и някъде сигурно си имаше план за всичко. Така стояха нещата, колкото и ужасно да изглеждаше. Тя имаше вяра в Бог, имаше вяра и в Ханс и този дар й позволяваше да гледа към бъдещето с увереност.

Ала за майка й беше различно. Елси все повече бе започнала да се тревожи за Хилма през последните няколко месеца. Откакто Елоф го нямаше, тя бе започнала да крее, да се затваря в себе си и в очите й вече нямаше радост. Когато днес чуха новината за мира, за пръв път, откакто баща й бе загинал, Елси видя следа от усмивка по лицето на майка си. Ала може би детето, което тя очакваше, отново щеше да направи майка й щастлива, то се знае, след като преодолееше първоначалния шок. Разбира се, Елси се боеше, че майка й ще се почувства засрамена от нея, но двамата с Ханс се бяха разбрали да й съобщят възможно най-скоро, така че да може да се подготви всичко преди идването на бебето.

Елси затвори очи и се усмихна, седнала там и облегната на рамото на Ханс, вдишваща неговия поз-нат мирис.

– Бих искал да си ида у дома и да видя семейството си сега, след като войната свърши – каза Ханс и я помилва по косата. – Но ще отсъствам само няколко дни, така че не бива да се тревожиш. Не се каня да избягам от теб.

Той я целуна по върха на главата.

– Това е добре – заяви с широка усмивка Елси. – Защото, ако се опиташ, ще те преследвам до края на света.

– Въобще не се съмнявам – засмя се той. После стана сериозен. – Има някои неща, за които трябва да се погрижа сега, след като вече мога да се върна в Норвегия.

– Звучи сериозно – каза тя, повдигна глава от рамото му и го погледна притеснено. – Боиш се, че нещо може да се е случило със семейството ти ли?

Той мълча дълго време, после отговори:

– Не знам. Последният път, когато говорих с тях, беше толкова отдавна. Но няма да замина веднага. Може би след около седмица и ще се върна, преди да си успяла да мигнеш.

– Добре ми звучи – каза Елси и отново се облегна на него. – Защото не искам никога да се разделяме.

– И няма да се разделяме – отвърна той и отново я целуна по косата. – Няма.

Ханс затвори очи и я придърпа по-близо. Помежду им лежеше отвореният вестник с думата „МИР“, запълваща първата страница.

* * *

БЕШЕ СТРАННО. Едва миналата седмица на Шел му хрумна, че баща му не е безсмъртен. И ето че в четвъртък полицията позвъни на вратата му, за да му донесе вестта за смъртта му. Изненадан беше от силните емоции, които го връхлетяха. Как за момент сърцето му бе прескочило един удар, как, като протегна ръка пред себе си, я видя да държи бащината си – малка длан, обвита от голяма – и как после ръцете им бавно се разделиха. В този миг осъзна, че през цялото време беше присъствало нещо по-силно от омразата. Надежда. Това бе единственото, успяло да оцелее, единственото, способно да съществува паралелно, без да бъде задушено от всепоглъщащата омраза, изпитвана към баща му. Цялата обич помежду им отдавна бе умряла. Ала надеждата се бе свряла в отдалечено кътче в сърцето му, скрита дори от самия него.

Докато Шел стоеше в антрето, след като затвори вратата след полицаите, усети как всякакво усещане за надежда изчезва и ужасна болка спусна черна пелена пред очите му. Защото някъде вътре в него малкото момче копнееше за баща си. Надявало се бе да има обиколен път около стените, които бяха издигнали. Сега този път беше затворен. Стените щяха да си останат и накрая малко по малко щяха да се разрушат, но без възможност за помирение.

През целия уикенд съзнанието му се опитваше да схване факта, че баща му е мъртъв. Нямаше го вече. Сам си бе отнел живота. И макар подсъзнателно Шел винаги да се бе опасявал, че тъкмо така ще си иде Франс предвид разрушителния му начин на живот, все пак бе трудно за осмисляне.

В неделя Шел отиде да посети Карина и Пер. Обадил им се беше в четвъртък, за да им съобщи какво се е случило, но не бе намерил сили в себе си да се срещне с тях, без мислите и спомените му да са се поуталожили. Когато пристигна, остана извънредно изненадан. Имаше нещо толкова фундаментално променено в цялата атмосфера в дома им, че отначало той не можа да схване откъде идва всичко. После възкликна смаян:

– Ти си трезва!

И нямаше предвид само за момента или за кратък период, защото такива бе имало преди, макар и не много чести през последните години. Ала той инстинктивно усещаше, че този път е друго. Очите на Карина излъчваха спокойствие и решителност, нямаше го погледа на ранено животно, който присъстваше в тях още откакто Шел ги бе напуснал. Това винаги го бе изпълвало с безмерна вина. Пер също беше различен. Поговориха за това какво ще се случи след делото му за побоя над неговия съученик и Пер изненада Шел с овладяното си поведение и с разумните си мисли, когато му обясняваше как възнамерява да се справи със ситуацията. След като Пер отиде в стаята си, Шел съб-ра кураж да попита Карина откъде идва промяната. С нарастващо изумление чу за посещението на баща си. Франс някак бе успял да постигне онова, в което Шел се бе провалял десет години наред.

Това направи всичко още по-лошо. Вече нямаше място за никаква надежда в сърцето му. Защото Франс си бе отишъл. На какво да се надява?

Шел отиде до прозореца на кабинета си и се загледа навън. В кратък и откровен миг на размисъл си позволи за пръв път да погледне собствения си живот и душата си с критичния взор, който дотогава пазеше за баща си. И онова, което видя, го уплаши. Разбира се, неговото предателство към семейството не бе тъй драматично и непростимо в очите на обществото. Ала правеше ли го по-приемливо? Едва ли. Изоставил бе Карина и Пер. Захвърлил ги бе като чували с боклук встрани от пътя. А беше предал и Беата. Още преди да започне връзката им. Никога не я беше обичал. Обичал беше само онова, което символизираше в моментите на слабост, когато му бе нужна. Не нея беше обичал. Ако трябваше да е честен, дори не се чувстваше привързан към нея. Не като към Карина. Не както когато я видя онзи пръв път, седнала на канапето с жълтата си рокля и жълта панделка в косата. Беше предал също Магда и Локе. Защото срамът от изоставянето на първородното му дете бе издигнал у него всякакъв вид бариери и го бе направил нечувствителен към онази искрена, дълбока, всеотдайна обич, която бе изпитвал към Пер от мига, когато го видя в ръцете на Карина. Отрекъл бе на Беата и децата им този вид обич и не вярваше, че някога вече ще е способен да я открие. Това бе предателството, с което трябваше да живее. Те също бяха принудени да живеят с него.

Ръката на Шел трепереше, когато вдигна чашата, която държеше. Направи гримаса, щом установи, че кафето е изстинало, докато бе стоял зареян в мисли, но така или иначе, вече беше поел голяма глътка и беше принуден да я преглътне.

Чу глас откъм вратата.

– Има поща за вас.

Шел се обърна и кимна уморено.

– Благодаря.

Посегна да вземе дневната поща, прехвърли я разсеяно. Няколко реклами, разни сметки. И писмо. Адресът беше написан на ръка с познат почерк. Разтрепери се от глава до пети и беше принуден да седне. Постави писмото пред себе си на бюрото и седя така дълго време, като само се взираше в плика. Надписан бе за него с грижлив старомоден почерк и изпратен на адреса на вестника. Минутите се нижеха, докато се опитваше да прати сигнали от мозъка към ръката си, да й нареди да вземе писмото, да отвори плика. Ала сигналите сякаш се залутваха някъде по пътя. Накрая пробиха и той бавно отвори писмото, много бавно. Съдържаше три страници, изписани на ръка, и той изчете няколко изречения, преди да схване смисъла им. Накрая успя. Прочете писмото. Когато свърши, го постави отново на бюрото си. И за последен път почувства топлината на бащината си ръка, хванала неговата. После грабна якето си и ключовете от колата. Внимателно прибра плика в джоба си.

Сега му оставаше да свърши само едно нещо.

* * *

Германия, 1945 г.

Прибраха ги от концентрационния лагер в Нойенгаме. Говореше се, че белите автобуси трябвало първо да откарат от лагера много други затворници, включително поляци, преди да дойде ред на скандинавските. Носеха се слухове също, че на немалко хора това струвало живота им. Затворниците от някои други националности бяха в много по-тежко състояние от скандинавците, които по разни начини бяха получавали колети с храна и така бяха успели да оцелеят при сравнително по-добри условия. Разправяше се, че мнозина умрели или страдали ужасно по време на транспортирането им от лагера. Но дори слуховете да бяха верни, никой не посмяваше да мисли за това сега. Не и когато свободата внезапно беше само на ръка разстояние. Бернадот бе преговарял с германците и му бе дадено разрешение да прати автобуси, които да отведат у дома скандинавските затворници, и ето че те вече бяха тук.

Аксел се качи с олюляващи се крака в автобуса. За него това беше второто му превозване в рамките на последните няколко месеца. От Заксенхаузен зат-ворниците ненадейно бяха преместени в Нойенгаме и той често лежеше буден нощем и си припомняше кошмарното пътуване. Заключени в товарни вагони, бяха седели безпомощни и апатични, заслушани в грохота от бомбите, падащи навсякъде около тях, докато се придвижваха през Германия. Някои от бомбите бяха толкова близо, че чуваха как върху пок-ривите на товарните вагони се посипва пръст. Но никоя не бе отбелязала пряко попадение. По някаква причина Аксел бе преживял и това премеждие. И сега, тъкмо когато бе изгубил всякаква воля за живот, най-после щяха да бъдат спасени. От автобусите, които щяха да ги върнат в Швеция. Които щяха да ги отведат у дома.

Той поне беше в състояние на собствен ход да се добере до един от автобусите. Някои от другите затворници бяха толкова зле, че се наложи да бъдат отнесени на ръце вътре. Той се настани внимателно на пода, вдигна колене и изтощено отпусна глава върху тях. Умът му не го побираше. Отиваше си у дома. При майка си и баща си. И при Ерик. Във Фелбака. В ума си виждаше толкова ясно. Всички онези неща, за които не си бе позволявал да мисли от много дълго време. Ала сега, когато знаеше, че са постижими, позволи на мислите и спомените да го залеят. В същото време съзнаваше, че животът вече никога нямаше да е същият. Той самият нямаше да е същият. Бе видял и преживял неща, които го бяха променили завинаги.

Мразеше промяната у себе си. Мразеше онова, което бе принуждаван да прави и на което бе принуждаван да става свидетел. И само защото се бе качил в този автобус не означаваше, че е свършило. Беше дълго пътуване, изпълнено с болка, телесни течности, болести и ужаси. По пътя видяха горящи боеприпаси и страна в пълна разруха. Двама от затворниците умряха. Единият от тях бе мъжът, на когото се бе облягал за кратко в миговете, когато бе успявал да поспи, докато автобусът пътуваше през нощта. Една сутрин, когато Аксел се събуди и се размърда, съседът му се катурна встрани. Но той само го избута и повика един от отговорниците да се погрижи. Сетне отново се отпусна на мястото си. Беше просто поредната смърт. А бе видял толкова много.

Улови се, че постоянно вдига ръка да докосва ухото си. Понякога чуваше някакво бумтене, но по-често нямаше друго, освен тишина. Толкова пъти си бе припомнял онази сцена. То се знае, оттогава бе преживял далеч по-лоши неща, но имаше нещо в гледката на приклада на пушката на пазача, което символизираше върховното предателство. Защото преди това бяха общували като човешки същества. Въпреки факта, че бяха от различни страни във войната, успяха да установят приятелски контакт, създал им усещането за взаимно уважение. Ала в онзи момент, когато видя момчето да вдига пушката и почувства болката от удара над ухото, завинаги престана да вярва във вродената доброта на човешките същества.

И ето че седеше в автобуса на път за къщи, заобиколен от хора, които бяха болни, ранени или в шок, и даваше тържествен обет пред себе си, че няма да потърси покой, докато не изправи пред правосъдието всички виновни. Всички, престъпили границите на човешкото в себе си. Негов дълг беше да се погрижи да не се измъкнат безнаказано.

Аксел отново притисна ръка към ухото си и си представи дома си. Скоро, много скоро щеше да е там.

* * *

ПАУЛА ДЪВЧЕШЕ КРАЙЧЕТО на химикалката си, докато щателно изчиташе документ след документ. Струпала беше на бюрото си всичко, отнасящо се до разследването на убийството на Ерик Франкел, и преглеждаше материалите повторно. Някъде трябваше да има нещо, което бяха пропуснали. Някаква дребна подробност, къс-че информация, доказващо това, което вече подозираха – че Франс Рингхолм е убил и Ерик. Тя знаеше, че е опасно да се преглежда материал от разследване с такава настройка, с предварителното убеждение, че ще открие доказателство, което да сочи към конкретен извършител. По тази причина се стараеше да бъде обективна и безпристрастна и просто да се спира на всичко, което предизвикваше въпроси. Дотук нямаше успех. Но оставаше още значително количество непрегледан материал.

И все пак й бе трудно да се съсредоточи. Терминът на Йохана наближаваше и теоретично би могла да роди всеки момент. Паула изпитваше смесица от радост и страх, когато се замислеше за предстоящото. Дете. Такова, за което щеше да е отговорна. Ако поговореше с Мартин, той със сигурност би проявил разбиране към всяка от мислите, които препускаха в ума й, само че тя предпочиташе да запази безпокойствата за себе си. В нейния случай тревогата бе далеч по-голяма от обичайната за всички родители, очакващи дете. Правилно ли бяха постъпили с Йохана, когато осъществиха мечтата си за бебе? Нямаше ли да се окаже егоистичен акт, за който детето им можеше да плаща цената впоследствие? Не беше ли по-разумно да останат в Стокхолм и там да отглеждат детето си? Там сигурно щеше да е по-лесно, отколкото тук, където семейството им определено изпъкваше и привличаше внимание. И все пак нещо подсказваше на Паула, че преместването им бе вярното решение. Всички бяха много приятелски настроени и засега не бе срещнала човек, който да ги гледа осъдително. Макар че, кой знае, това можеше да се промени след появата на бебето.

Паула въздъхна и посегна към следващия документ от купчината. Техническият анализ на оръдието на убийството: каменният бюст, който бе стоял на перваза на прозореца, но бе открит окървавен под бюрото. Той обаче им даваше твърде малко информация. Не бяха открили отпечатъци, нито присъствие на чужда субстанция, нищо. Само кръв, кости и частици мозък от Ерик. Тя отмести доклада настрани и взе снимките от местопрестъплението, за да ги разгледа за бог знае кой път. Изненадана бе, че съпругата на Патрик бе забелязала написаното на бележника върху бюрото. Ignoto militi... „На незнайния воин“. Паула не беше обърнала внимание, когато разглеждаше снимките, а дори и да беше, трябваше да признае, че най-вероятно не би се сетила да провери значението на думите. Ерика не само бе открила смисъла им, но ги и бе свързала с други следи и възможности, а това ги бе довело до тялото на Ханс Олавсен, скрито в онзи гроб.

Но един от най-важните аспекти в случая беше времевата рамка. Не можеха да определят с пълна точност кога е умрял Ерик Франкел. Успели бяха да установят само, че се е случило някъде между петнайсети и седемнайсети юни. Паула се чудеше дали няма да може да открие нещо повече въз основа на датите, които имаха. Извади бележник и започна да записва старателно всички дати със съответните събития, случили се на тях, като посещението на Ерика при Ерик Франкел, това на пияния Ерик при Виола, пътуването на Аксел за Париж, опита на чистачката да влезе в къщата. Прегледа документите, търсейки сведения за местонахождението на Франс през същия период от време, но намери само показанията на неговите съпартийци от „Приятели на Швеция“, които до един твърдяха, че през въпросните дни Франс е бил в Дания. По дяволите. Да бяха притиснали Франс за повече подробности, когато имаха тази възможност. Ала той вероятно щеше да е в състояние да извади документи, подкрепящи алибито му. Достатъчно хитър бе, за да се е погрижил. Какво беше споменал Мартин по време на онзи преглед на разследването? Че в действителност няма такова нещо като желязно алиби...

Паула внезапно се изправи рязко на стола си. Беше й xрумнала една мисъл, която набираше все по-голяма сила. Имаше едно нещо, което не бяха проверили.

– Здравей, Карин е. Дали би могъл да дойдеш да ми помогнеш за нещо? Лейф замина тази сутрин, а в мазето от тръбите шурти вода.

– Ами, аз не съм специалист – колебливо продума Патрик. – Но мога да дойда и да погледна колко е зле работата. В най-лошия случай ще извикаме водопроводчик.

– Чудесно – отвърна тя с облекчение. – Доведи Мая, ако искаш. Ще си поиграят с Луде.

– Добре. Ерика работи, така че ще е хубаво да мога да взема Мая със себе си – каза той и обеща да побърза колкото е възможно.

Петнайсет минути по-късно, когато спираше пред дома на Карин и Лейф в Сумпан, трябваше да си признае, че изпита странно усещане да види къщата, където бившата му съпруга живее с мъжа, чийто гол задник понякога виждаше в ума си. Беше ги спипал в момент на прелюбодеяние, а такова нещо не се забравяше лесно.

Карин отвори вратата с Луде на ръце, преди Патрик още да е позвънил.

– Заповядайте – каза тя и се отдръпна, та той и Мая да влязат.

– Спасителният отряд е тук – обяви шеговито той и пусна Мая на пода.

Същото бе сторено и с Луде, който веднага я улови за ръката и я поведе по коридора към своята стая.

– Тук долу е – каза Карин и отвори врата, водеща към стълбите за мазето.

– Безопасно ли е да ги оставим? – попита притеснено Патрик и се извърна да погледне към стаята на Луде.

– Поне няколко минути ще са ангажирани, няма проблем – отвърна Карин и махна с ръка на Патрик да я последва долу.

Като слязоха, му посочи тръба на тавана със загрижено изражение на лицето. Патрик се приближи да я огледа и реши, че не е толкова страшно.

– Хм... Мисля, че е преувеличено да се каже, че водата шурти. По-скоро ми прилича на конденз. – Той посочи към няколкото капчици вода отгоре на тръбата.

– О, това е добре. Така се разтревожих, като видях, че е мокра – рече Карин и въздъхна с облекчение. – Много мило от твоя страна, че дойде. Дали мога да ти се отблагодаря, като ти предложа едно кафе? Или трябва да се прибираш у дома?

Тя му отправи въпросителен поглед, докато се изкачваха обратно по стълбите.

– Нямаме някакъв строг график. Ще пия едно кафе с удоволствие.

Малко по-късно седяха в кухнята и похапваха от бисквитите, които Карин бе сложила на масата.

– Не очакваше домашни бисквити, нали? – подхвърли тя усмихната.

Той си взе една от купените овесени бисквити и поклати глава със смях.

– Не, печивата никога не са ти били силна страна. И изобщо готвенето като цяло, откровено казано.

– Хей, как можа да го кажеш? – възкликна обидено Карин. – Не може да е било чак толкова зле. Поне месното ми руло харесваше навремето.

Патрик се усмихна закачливо и поклати ръка, за да покаже, че е било „горе-долу“.

– Хвалех го само защото ти толкова се гордееше с него. Но винаги съм се чудил дали да не продам рецептата на националната гвардия, че да го използват като гюлета за оръдията си.

– О, я престани – смъмри го Карин. – Вече прекаляваш! – После се разсмя. – Всъщност си прав. Готвенето наистина не ми е силата. Което Лейф си умира да ми изтъква. От друга страна, той май си мисли, че за нищо не ме бива кой знае колко.

Гласът й пресекна и очите й се напълниха със сълзи.

Патрик импулсивно постави ръка върху нейната.

– Толкова зле ли са нещата?

Тя кимна и избърса сълзите си със салфетка.

– Договорихме се да се разделим. Имахме ужасен скандал през уикенда и си дадохме сметка, че нещата просто не вървят. Така че този път той си тръгна завинаги и няма да се върне.

– Много съжалявам – каза Патрик и задържа ръката си върху нейната.

– Знаеш ли от кое ме боли най-много? – промълви тя. – От факта, че той всъщност не ми липсва. Всичко това бе една огромна грешка.

Гласът й отново пресекна и в стомаха на Патрик се загнезди неловко усещане при мисълта за посоката, в която бе тръгнал разговорът.

– Нещата между мен и теб бяха толкова хубави. Нали? Само да не бях такава проклета глупачка.

Тя захлипа в салфетката и стисна ръката на Патрик. Сега и да искаше, нямаше как да я дръпне, макар да знаеше, че трябва.

– Знам, че си продължил с живота си. Знам, че имаш Ерика. Но това между нас беше специално. Нали? Няма ли шанс... ти и аз да...

Тя не можа да довърши изречението, само стисна ръката му по-силно с нескрита молба.

Патрик преглътна, но после изрече спокойно:

– Аз обичам Ерика. Това е първото, което трябва да знаеш. И второ, представата ти за нашия брак е фантазия, която си изградила поради факта, че с Лейф не се разбирате. Имахме добри отношения, но не бяха нещо специално. Именно затова нещата свършиха по този начин. Беше само въпрос на време. – Патрик я погледна в очите. – И сама ще го осъзнаеш, ако се замислиш. Останахме женени главно защото беше удобно, не от любов. Така че в известен смисъл ти направи услуга и на двама ни, макар, естествено, да ми се иска да не бе приключило по този начин. Но в момента заблуждаваш сама себе си. Разбираш ли ме?

Карин отново заплака, най-вече защото изпитваше такова голямо унижение. На Патрик му беше ясно и затова се премести на стола до нея, прегърна я, опря главата й на рамото си и взе да я гали по косата.

– Шш... – промърмори. – Хайде, успокой се... нещата ще се подредят...

– Как може да си толкова... Когато аз... Държах се като последна глупачка – избъбри Карин засрамена и се опита да се извърне.

Но Патрик продължи да милва косата й.

– Няма от какво да се срамуваш – каза той. – Разстроена си и в момента не мислиш ясно. Но знаеш, че съм прав. – Взе своята салфетка и избърса сълзите от пламналите й бузи. – Искаш ли да си вървя, или да си допием кафето? – попита я. Тя се поколеба за миг, после се отпусна.

– Стига да можем да пренебрегнем факта, че ти се хвърлих на врата – изрече спокойно, – бих искала да останеш още малко.

– Добре тогава – каза Патрик и се върна на стола срещу нея. – Имам памет на златна рибка, така че след десет секунди ще помня само тези вкусни, купени от магазина бисквити – заяви той и се почерпи с още една.

– Какво пише Ерика в момента? – попита Карин в отчаяно усилие да промени темата.

– Би трябвало да работи по нова книга, но е ангажирана емоционално с едно проучване на миналото на майка си – отвърна Патрик, също благодарен да заговорят за друго.

– Как така се е заинтересувала от това? – попита Карин искрено любопитна и си взе бисквита.

Патрик й разправи за откритото в раклата на тавана и как Ерика бе установила връзката му с убийствата, за които говореше целия град.

– Най-много я изнервя това, че откри само дневниците на майка си до 1944 година. Или Елси внезапно е решила да спре да пише, или има купчина сини тетрадки, складирани някъде, но не в нашата къща – заключи Патрик.

Карин трепна.

– Как каза, че изглеждали тези дневници?

Патрик се намръщи озадачено.

– Тънки сини тетрадки, подобни на училищните. Защо?

– Защото в такъв случай мисля, че знам къде са – отвърна Карин.

– Имаш посетител – каза Аника, като провря глава през вратата в кабинета на Мартин.

– Така ли? Кой е? – попита той, но въпросът му веднага получи отговор, когато на прага се появи Шел Рингхолм.

– Не съм тук в качеството си на журналист – побърза да каже Шел и вдигна длани, като видя, че Мартин се кани да се възпротиви на посещението му. – Тук съм като син на Франс Рингхолм – допълни и се отпусна тежко на стола за посетители.

– Моите съболезнования... – избъбри Мартин, без да е сигурен как да продължи. Всички знаеха що за отношения винаги бяха имали бащата и синът.

Шел махна с ръка да разсее неловкостта му и бръкна в джоба на якето си.

– Това се получи днес.

Тонът му беше безизразен, но ръката му трепереше, когато подхвърли писмото на бюрото на Мартин. Мартин го взе и го отвори, след като получи от Шел кимване в знак на съгласие. Прочете мълчаливо изписаните на ръка страници, но на няколко пъти повдигна вежди.

– Франс поема вината не само за убийството на Брита Йохансон, но и за смъртта на Ханс Олавсен и на Ерик Франкел – отбеляза Мартин, втренчен в Шел.

– Да, така пише там – отвърна Шел, свел поглед надолу. – Но това сигурно вече ви е хрумвало, така че надали идва като голяма изненада.

– Ще излъжа, ако отрека – кимна Мартин. – Само че разполагаме с конкретно доказателство единствено за смъртта на Брита.

– Тогава това ще ви е от помощ – каза Шел и посочи писмото.

– Сигурен ли сте, че...?

– Че това е почеркът на баща ми? Да – отговори му Шел. – Напълно сигурен съм. Писмото е написано от баща ми. И не съм особено изненадан – добави той с горчивина. – Но мислех, че...

Шел поклати глава.

Мартин наведе поглед и препрочете писмото.

– Ако трябва да сме прецизни, той всъщност пише само, че е убил Брита. После добавя доста неясно: „Моя е вината за смъртта на Ерик, а също за тази на мъжа, който открихте в чужд гроб.“

Шел вдигна рамене.

– Не виждам разликата. Просто използва по-приповдигнат стил. Нямам съмнение, че баща ми е този, който...

Той не се доизказа, само въздъхна тежко, като че се стараеше да овладее чувствата си.

Мартин продължи да чете писмото на глас.

– „Мислех, че мога да се справя с нещата по обичайния си начин, че единичен акт на насилие ще разреши всичко, ще запази тайната. Ала още когато повдигнах възглавницата от лицето й, разбрах, че нищо няма да разреши. И проумях, че ми остава само един вариант. Че съм стигнал до края на пътя. Че миналото най-сетне ме е застигнало.“ – Мартин погледна Шел. – Знаете ли какво има предвид? Каква тайна е искал да запази? Какво означава, че миналото го е застигнало?

– Нямам представа – поклати глава Шел.

– Ще се наложи да го задържа за известно време – каза Мартин и размаха изписаните на ръка страници.

– Разбира се – уморено промълви Шел. – Задръжте го. И бездруго смятах да го изгоря.

– Между другото, бях помолил колегата си Йоста да говори с вас при удобен случай. Но можем и двамата да проведем този разговор, ако не възразявате.

Мартин внимателно постави писмото в пластмасов джоб и го отмести встрани.

– За какво става дума?

– За Ханс Олавсен. Разбрах, че сте правили проучване за него.

– Какво общо има това сега? Баща ми признава в писмото си, че го е убил.

– Това е една възможност, да. Но все още има въпроси за Олавсен и смъртта му, които искаме да изясним. Така че ако разполагате с информация, която желаете да споделите... каквато и да било... – Мартин разпери ръце и се облегна назад.

– Говорихте ли с Ерика Фалк? – попита Шел.

Мартин поклати глава.

– Още не, ще го направим. Но след като, така или иначе, сте тук сега...

– Нямам много какво да ви кажа.

Шел обясни как се е свързал с Ескил Халворсен, експерта по норвежкото съпротивително движение. Още не бе получил от него сведения за Ханс Олавсен и нищо чудно той да не можеше да предложи някаква информация.

– Не искате ли да му позвъните сега, за да чуете дали не е открил нещо? – попита Мартин и посочи телефона на бюрото си.

Шел вдигна рамене и извади от джоба си тефтерче за телефонни номера със силно протъркани корици. Прелисти го, докато намери страницата със залепено жълто листче, върху което бе записано името на Ескил Халворсен.

– Не мисля, че е открил нещо, но ще му се обадя, щом искате.

Шел въздъхна. Издърпа телефона към себе си и наб-ра номера. Раздадоха се няколко сигнала, преди норвежецът накрая да отговори.

– Ало, тук е Шел Рингхолм. Простете, че отново ви безпокоя, питах се... Ясно, получили сте снимката, която ви пратих в четвъртък. Добре. А дали...

Шел кимна и заслуша човека от другата страна на линията. Изражението му ставаше все по-напрегнато, което накара Мартин да се изправи на стола си и да се вгледа внимателно в лицето му.

– И от тази снимка вие...? Значи това не е името му? А истинското име е...?

Шел щракна с пръсти да даде знак на Мартин, че му трябват лист и химикалка.

Мартин посегна към чашата с химикалките, успя да я прекатури и всички химикалки се разпиляха, но Шел взе една от тях, грабна една папка от кошчето с входяща поща на Мартин и трескаво започна да пише на гърба й.

– Значи не е бил... Да, разбирам, че това е извънредно интересно. За нас също, повярвайте ми.

Мартин щеше да се пръсне от любопитство, докато наблюдаваше Шел.

– Добре, много ви благодаря. Това поставя всичко в нова светлина. Да. Ясно. Благодаря ви. Благодаря.

Накрая Шел затвори телефона и отправи широка усмивка към Мартин.

– Знам кой е той! Дявол го взел, знам кой е той!

– Ерика!

Външната врата се тръшна и Ерика се почуди защо Патрик крещи така.

– Какво има? Нещо спешно ли?

Тя излезе на площадката и погледна надолу към него.

– Слез. Имам да ти казвам нещо.

Той й махна да слезе и тя тръгна надолу.

– Да седнем – предложи той и я поведе към дневната.

– Наистина възбуди любопитството ми – увери го тя, когато седнаха на дивана. – Казвай сега.

Патрик дълбоко пое дъх.

– Добре. Нали помниш как все повтаряше, че според теб някъде трябва да има още дневници?

– Аха – промълви Ерика и внезапно усети пърхане на пеперудки в корема си.

– Преди малко се отбих в дома на Карин.

– Така ли? – изненада се Ерика.

Патрик махна с ръка.

– Остави това, няма значение. Чуй друго. Случайно споменах пред Карин за дневниците. И на нея й хрумна, че знае къде може да има още от тях!

– Ти шегуваш ли се? – смаяна го изгледа Ерика. – Откъде може тя да знае?

Патрик й каза и лицето на Елика светна.

– О, разбира се. Но защо никога нищо не е споменала?

– Нямам представа. Ще трябва да идеш там и да я попиташ сама – отвърна Патрик.

Още не беше доизрекъл думите, когато Ерика вече беше на крака и вървеше към външната врата.

– Ще дойдем с теб – каза Патрик и вдигна Мая от пода.

– Добре, но побързайте – подвикна Ерика, вече отвън с ключовете за колата в ръка.

Малко по-късно Кристина, майката на Патрик, отвори вратата си и леко се стъписа.

– Здравейте, каква изненада. Какво правите тук?

– Решихме да се отбием за малко – каза Ерика и се спогледа с Патрик.

– Ама разбира се. Да направя ли кафе? – попита Кристина все така учудена.

Ерика нетърпеливо изчакваше подходящ момент. Остави Кристина да приключи с кафето и да седне при тях на масата, преди да заговори, като едва сдържаше вълнението си.

– Помниш ли как ти казах, че съм открила дневниците на мама на тавана? И как съм ги изчела, за да се опитам да проумея коя е била всъщност Елси Мострьом?

– Да, разбира се, помня, че ми го каза – отвърна Кристина, като избягваше да срещне погледа й.

– При последното ми идване тук мисля, че споменах как намирам за странно, дето е престанала да пише през 1944 година и няма повече дневници.

– Да – рече Кристина с наведена към масата глава.

– Е, днес Патрик пил кафе с Карин у тях и случайно й споменал за дневниците, като описал как изглеждат. Тя съвсем ясно си спомнила, че е виждала такива тет-радки у вас. – Ерика замълча и погледна внимателно свекърва си. – Според Карин си я помолила да донесе покривка от шкафа, където ги държиш, и тя видяла в дъното му няколко сини тетрадки с надпис „Дневник“ на корицата. Предположила, че са твои дневници, и не казала нищо, но днес, когато Патрик споменал мамините дневници, направила връзката. Така че моят въпрос е – продължи с мек тон Ерика – защо не ми каза за тях.

Кристина дълго време не проговори, а продължи да се взира в масата. Патрик се опитваше да не поглежда към нито една от двете и насочи вниманието си към яденето на кифлички с Мая. Накрая Кристина стана и излезе от стаята. Ерика чакаше с притаен дъх. Чу вратичката на шкаф да се отваря и затваря и миг по-късно Кристина се върна в кухнята. Държеше три сини тет-радки. Също като онези, които Ерика имаше у дома.

– Обещах на Елси да се погрижа за тях. Не искаше ти и Ана да ги виждате. Но, предполагам... – Кристина се поколеба, после ги подаде. – Предполагам, че идва време, когато нещата трябва да се разкрият. И имам чувството, че това време е настъпило. Мисля, че Елси би дала съгласието си.

Ерика взе дневниците и прокара ръка по корицата на най-горния.

– Благодаря ти – каза тя на Кристина. – Ти знаеш ли какво е писала в тези тетрадки?

Кристина се поколеба, несигурна как да отговори.

– Не съм ги чела. Но знам много за нещата, които предполагам, че Елси е написала в дневниците.

– Отивам в дневната да ги прочета – съобщи Ерика.

Излезе от кухнята и усети, че цялата трепери, когато седна на дивана. Бавно отвори първата страница на най-горния дневник. Очите й запрепускаха по редовете, изпълнени с познатия почерк, докато четеше за съдбата на майка си, а като следствие и за своята собствена. С нарастваща изненада и вълнение стигна до любовната връзка на майка си с Ханс Олавсен и до бременността на Елси. В третия дневник пишеше за отпътуването на Ханс за Норвегия. За неговото обещание. Ръцете на Ерика се тресяха все по-силно и тя физически усещаше нарастващата паника на майка си, когато се бяха изнизали дни и седмици, без да получи вести от него. Стигна до последните страници и заплака, без да може да се спре. През сълзи прочете написаното с елегантния почерк на майка й:

Днес взех влака до Борленге. Мама беше застанала на вратата и ми махаше, но не дойде с мен. Става все по-трудно да скривам състоянието си. А не искам майка ми да носи срама. Не мога да направя това. Но се молих на Бог да ми даде сили да издържа. Сили да дам на други детето, което не съм зърнала още, но което вече обичам толкова много, толкова много...

* * *

Борленге, 1945 г.

Той никога не се върна. Беше я целунал за довиждане, каза й, че съвсем скоро ще е пак при нея, и тръгна. И тя бе чакала. Отначало се бе чувствала пълна с увереност, после се появи леко безпокойство, което с течение на времето прерасна в непреодолима паника. Защото той въобще не се върна. Наруши обещанието си. Предаде нея и детето им. А тя беше толкова сигурна в него. Никога не се усъмни в обещанието, което й беше дал, приела бе за неоспорима истина, че той я обича, колкото и тя него. Какво глупаво и наивно момиче се бе оказала. Колко ли много като нея бяха излъгани със същата история?

Обърна се към майка си, когато вече бе невъзможно да крие бременността си. Със сведена глава, неспособна да погледне Хилма в очите, тя й разказа всичко. Че се бе оставила да бъде заблудена, че е повярвала на обещанията му и че сега носи детето му. Отначало майка й не каза нито дума. Мъртвешка, ледена тишина надвисна в кухнята, където седяха, и едва тогава страхът истински сграбчи сърцето на Елси. Защото мъничка част от нея се бе надявала майка й да я вземе в обятията си, да я залюлее и да й каже: „Скъпото ми дете, всичко ще се нареди. Ще намерим изход“. Майката, която Елси бе имала, преди баща й да умре, би постъпила така. Би притежавала силата да обича дъщеря си въпреки срама. Ала без баща й майка й вече не беше същият човек. Част от нея умря с него, а онази част, която бе останала, не беше достатъчно силна.

Без да каже дума, тя стегна багажа на шестнайсетгодишната си дъщеря и я качи на влака за Борленге, за да отседне при леля си, която имаше ферма там. Даде й и писмо до нея. Хилма дори не можа да се насили да я придружи до гарата. Набързо се сбогува с нея в преддверието, преди да й обърне гръб и да влезе в кухнята. Версията за пред всички в града щеше да е, че Елси е заминала да учи в училище по домакинство.

Оттогава бяха изминали пет месеца. И те никак не бяха леки. Въпреки че коремът й растеше с всяка изминала седмица, тя работеше не по-малко усилено от всички останали във фермата. От сутрин до здрач се трепеше от работа, а болките в гърба й ставаха все по-силни от ритането на бебето. Понякога й се искаше да го намрази. Но просто не можеше. То беше част от нея, част от Ханс, а тя не бе в състояние да изпита истинска омраза дори към него. Тъй че как можеше да намрази създание, което ги обединяваше? Но всичко беше уговорено вече. Детето щеше да й бъде взето веднага след раждането, за да бъде дадено за осиновяване. Нямало друг начин, каза Едит, сестрата на Хилма. Съпругът й, Антон, се бе погрижил за практическите подробности, като не спираше да мърмори какъв срам било, дето жена му имала племенница, която преспала с първия дошъл да души около нея. Елси не му възразяваше. Приемаше упреците без протест и без да е в състояние да предложи някакво обяснение. Защото бе трудно да се оспори фактът, че Ханс не се бе върнал. Въпреки обещанието си.

Болките, предшестващи раждането, започнаха рано една сутрин. Отначало тя помисли, че я е събудила обичайната болка в гърба. Ала после спазмите се засилиха, идваха и си отиваха, като ставаха все по-мъчителни. След като два часа се мята в леглото, най-сетне осъзна какво се случва и с мъка успя да се надигне. С ръце, притиснати към кръста, отиде до спалнята на Едит и Антон и колебливо събуди леля си. Последва трескава дейност. Наредено й бе да се върне обратно в леглото, а най-голямата дъщеря от семейството бе изпратена да доведе акушерката. На печката се кип-ваше вода, от шкафовете се вадеха кърпи. Легнала в леглото си, Елси усещаше как ужасът й расте.

След десет часа болката вече беше непоносима. Акушерката беше пристигнала преди часове и я бе прегледала доста грубо. Беше строга и недружелюбна и даваше ясно да се разбере какво е мнението й за млади неомъжени момичета, които са се оставили да забременеят. Елси се чувстваше като на вражеска територия. Никой не намери добра дума или усмивка за нея, докато лежеше, убедена, че ще умре. Защото болката беше невероятна. Всеки път, когато я връхлиташе новата вълна, тя се вкопчваше в рамката на леглото и стискаше зъби, за да не изкрещи. Имаше чувството, че някой се опитва да я разреже през корема. Отначало успяваше да си почине за малко между контракциите, да поеме дъх и да се опита да събере сили. Ала след това контракциите толкова зачестиха, че не й даваха възможност за отдих. Мисълта идваше и си отиваше: Ей сега ще умра.

Трябва да бе изрекла думите на глас, защото през мъглата на болката видя как акушерката я стрелна с гневен поглед и я чу да казва:

– Я стига си се превземала. Сама си се забъркала в тази каша, няма какво да се оплакваш сега. Помисли си за това, момиче.

На Елси не й бе останала сила да протестира. Стисна рамката на леглото толкова здраво, че кокалчетата й побеляха, защото нова вълна на болка прониза корема й и слезе към краката й. Никога не си бе представяла, че такава болка е възможна. Беше навсякъде. Проникваше във всяка нейна фибра, във всяка клетка на тялото й. Вече започваше да се изтощава. Толкова дълго се беше борила с болката, че част от нея искаше да се предаде, да се остави на болката да я надделее, да прави каквото ще с нея. Ала знаеше, че не може да позволи това да се случи. Нейното и на Ханс дете искаше да излезе и тя щеше да роди това бебе, та ако ще това да бе последното, което щеше да стори.

Нов тип болка взе да се надига между контракциите, които вече й бяха добре познати. Усети силен натиск и акушерката кимна със задоволство към лелята на Елси, застанала наблизо.

– Скоро ще свърши – каза тя и притисна корема на Елси. – Трябва да напъваш с всичка сила, когато ти кажа, и бебето скоро ще е тук.

Елси не отговори, но чу казаното от акушерката и зачака онова, което предстоеше да се случи. Усещането, че трябва да напъва, се засилваше и тя дълбоко пое дъх.

– Добре, напъвай сега с всичка сила – грубо изкомандва жената и Елси се подчини.

Усети натискът отново да се увеличава и когато стана най-зле, отново й бе наредено да напъва. Този път почувства някакво разхлабване, не можеше да го опише точно, но сякаш нещо поддаде.

– Главата вече е навън, Елси. Още една контракция и...

Елси затвори очи за момент, но виждаше пред себе си единствено Ханс. Нямаше енергия да скърби за него в момента, затова отново вдигна клепачи.

– Сега! – рече акушерката, застанала между краката на Елси.

С последната си капчица сила Елси притисна брадичка към гърдите си и напъна между разтворените си колене.

Нещо мокро и хлъзгаво се изплъзна от нея и тя се отпусна изтощена върху пропития с пот чаршаф. Първото й чувство бе на облекчение. Облекчение, че всички тези часове на мъки бяха свършили. Обзелата я умора бе като никоя друга, усещана дотогава, всяка част от тялото й бе напълно грохнала и тя не можеше да помръдне и на сантиметър. Докато не чу плача. Сърдит, пронизителен вик, който я накара да се помъчи да се привдигне на лакти, за да види откъде идва.

Захлипа, когато го зърна. Той беше... съвършен. Лепкав и окървавен, сърдит, че е изкаран навън на студено, но съвършен. Елси се отпусна отново на възглавниците и тогава осъзна, че това щеше да е първият й и последен път, когато го виждаше. Акушерката преряза пъпната връв и внимателно го почисти с мокра кърпа. После го облече в мъничка избродирана бебешка камизолка. Никой не обръщаше внимание на Елси, която с болка наблюдаваше цялото суетене около момченцето. Имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от обич, а очите й жадно попиваха всяка подробност от него. Чак когато Едит понечи да го изнесе от стаята, успя да промълви:

– Искам да го подържа!

– Не е препоръчително при тези обстоятелства – каза акушерката сърдито и направи жест към лелята да върви.

Но Едит се поколеба.

– Моля те, нека го подържа само за минута. Пос-ле можеш да го отнесеш.

В тона на Елси се долавяше такава сърцераздирателна молба, че леля й не можа да й откаже. Взе бебето и го постави в ръцете на Елси. Тя го пое внимателно и го погледна в очите.

– Здравей, миличко – прошепна и го залюля нежно.

– Кървиш върху ризката му – сърдито отбеляза акушерката.

– Имам и други ризки за него – обади се Едит и погледът й накара жената да млъкне.

Елси не можеше да се насити да го гледа. Усещаше топлата му приятна тежест, взираше се очарована в малките му пръстчета със съвършени мънички нокътчета.

– Прекрасно момченце – продума Едит, застанала до леглото.

– Прилича на баща си – каза Елси и се усмихна на бебето, уловило пръста й.

– Дай го сега, трябва да бъде нахранен – нареди акушерката и го взе от ръцете на Елси.

Първият й порив бе да се възпротиви и никога да не го даде. Ала този момент отмина и акушерката забързано се залови да съблича оцапаната с кръв камизолка и да облича нова. После подаде бебето на Едит, която след последен поглед към Елси го изнесе от стаята.

Тогава Елси усети нещо да се разкъсва вътре у нея. Знаеше, че няма да може да оцелее след подобна болка. Легнала в просмуканото си от кръв и пот легло с празна утроба и празни обятия, тя си обеща никога повече да не изпитва такива чувства. Никога. Продължаваше да се зарича в това пред себе си, докато акушерката намръщено се зае да я почисти.

7

– МАРТИН!

– Паула!

Двамата бяха викнали едновременно, тръгнали един към друг от кабинетите си, очевидно със спешни новини. Сега стояха в коридора, втренчени един в друг, с пламнали бузи. Мартин пръв се овладя.

– Ела с мен – каза той. – Шел Рингхолм беше тук ей сега и има нещо, което трябва да ти кажа.

– Добре, но после и аз имам да ти кажа нещо – отвърна Паула и го последва в кабинета му.

Той затвори вратата зад нея и седна. Тя се настани насреща му, но беше толкова нетърпелива да сподели какво бе открила, че не я свърташе на едно място.

– Първо, Франс Рингхолм е признал за убийството на Брита Йохансон. Намекнал е също, че той е убил Ерик Франкел и – Мартин се поколеба... – мъжа, когото открихме в гроба.

– Какво? Признал е пред сина си, преди да умре? – възкликна смаяна Паула. Мартин побутна към нея писмото от три страници, поставено в пластмасов джоб.

– Впоследствие всъщност. Шел е получил това по пощата днес. Прочети го и ми кажи непосредственото си впечатление.

Паула взе писмото и го зачете напрегнато. След като приключи, прибра страниците в пластмасовия джоб и продума замислено:

– Без съмнение, той изрично заявява, че е убил Брита. Но колкото до Ерик и Ханс Олавсен... Прсто пише, че носи вина за смъртта им, но това е доста странен начин на изразяване във въпросния контекст, особено сравнено с откровеността му по отношение на Брита. Така че не знам. Не съм сигурна, че признава физичес-кото убийство на другите двама. А освен това...

Тя се наведе напред и се канеше да съобщи на Мартин какво е открила, когато той я прекъсна.

– Чакай. Има още.

Той вдигна ръка и тя затвори уста, леко засегната.

– Шел е правел проучване за Ханс Олавсен. Опитвал се да разбере къде е отишъл и като цяло да научи повече за него.

– И? – нетърпеливо го подкани Паула.

– Свързал се е с норвежки преподавател, експерт по германската окупация в Норвегия. Тъй като преподавателят разполагал с много материал за норвежкото съпротивително движение, Шел се надявал той да му помогне да открие къде е Ханс Олавсен.

– И какво? – отново изрече настойчиво Паула, вече подразнена, защото Мартин така и не стигаше до важното.

– Отначало нищо не открил.

Паула изпъшка шумно.

– Докато Шел не му пратил по факса снимка на „бореца от съпротивата“ Ханс Олавсен.

Мартин направи жест за кавички.

– И какво станало?

Интересът на Паула толкова се бе усилил, че за миг тя забрави собствената си новина.

– Работата е там, че момчето изобщо не е било борец от съпротивата. Бил е син на офицер от СС на име Райнхард Волф. Олавсен било моминското име на майка му, което той приел за своя фамилия след бягството си в Швеция. Майка му била норвежка, омъжена за германец, и когато германците окупирали Норвегия, Волф получил висок пост в норвежкото СС благодарение на факта, че жена му го научила на езика. В края на войната бащата бил пленен и пратен в затвор в Германия. Никой не знае какво е станало с майката, но синът Ханс изчезнал от Норвегия през 1944 година и не го видели повече. А ние знаем защо. Избягал е в Швеция, като се е престорил, че е от съпротивата, и някак се е озовал в гробището на Фелбака.

– Невероятно. Но как се вмества това в разследването ни? – попита Паула.

– Още не знам. Но имам чувството, че е важно разкритие – продума замислено Мартин. После се усмихна. – Е, вече знаеш моята голяма новина. А ти какво искаше да ми кажеш?

Паула дълбоко пое дъх и бързо обясни какво е установила. Мартин погледна с уважение колежката си.

– Е, това със сигурност поставя нещата в нова светлина – заяви той и се изправи. – Трябва незабавно да извършим обиск. Върви и вземи колата, а аз ще ида да издействам съдебна заповед от прокурора.

Паула само това и чакаше да чуе. Скочи и кръвта забуча в ушите й. Вече бяха много близо. Усещаше го.

Ерика не беше казала и една дума, откакто отново се качиха в колата. Само се взираше през стъклото с дневниците в скута си, а в главата й кънтяха майчините й думи и болка. Патрик не я закачаше, като знаеше, че тя ще му разправи всичко, когато е готова. Не знаеше толкова много подробности, колкото Ерика, тъй като той самият не беше чел дневниците, но докато Ерика ги четеше, Кристина му беше разказала за детето, от което Елси била принудена да се откаже.

Отначало той се ядоса на майка си. Как можеше да крие такъв важен факт от Ерика? И от Ана също? Но постепенно започна да вижда нещата от нейната позиция. Беше обещала на Елси да не казва. Дала бе обещание пред приятелка и го бе спазила. Призна, че от време на време обмисляла дали да не каже на Ерика и Ана, че имат брат, но в същото време се бояла от последствията и решавала, че е по-добре да остави нещата, както са. Донякъде Патрик все още оспорваше избора й, но вярваше, че Кристина е действала по съвест.

Ето че сега тайната бе оповестена и си личеше, че Кристина изпитва облекчение. Оставаше да се види какво възнамерява съпругата му да стори с информацията, която бе получила. Макар че се досещаше почти със сигурност. Познаваше достатъчно добре Ерика, за да е наясно, че тя ще направи всичко по силите си, за да открие брат си. Той се обърна и погледна профила й, докато тя се взираше с невиждащи очи през стъклото. Внезапно осъзна колко много я обича. Толкова лесно забравяше това. Покрай работа и домашни задължения дните се изнизваха един по един и животът отминаваше. Но в някои моменти, като сега, той усещаше с почти плашеща сила колко тясно са свързани двамата. И колко обича да се събужда до нея всяка сутрин.

Когато се прибраха, Ерика отиде направо в кабинета си. Все така без да казва дума и със същото отнесено изражение на лицето си. Патрик поразтреби малко и после сложи Мая в креватчето за следобедния й сън, преди да се осмели да обезпокои Ерика.

– Може ли да вляза? – попита той, след като леко почука по вратата.

Ерика се извърна и кимна, все още малко бледа, но с по-ясен поглед в очите.

– Как се чувстваш? – попита той и седна на креслото в ъгъла.

– И аз не знам точно – каза тя и пое дълбоко дъх. – Замаяна, бих казала.

– Ядосана ли си на майка ми, че не ти е казала?

Ерика се замисли за момент, после поклати глава.

– Не, не съм. Мама е накарала Кристина да обещае и разбирам защо тя се е бояла, че ще навреди повече, ако ни каже.

– Ще го съобщиш ли на Ана? – попита Патрик.

– Ама разбира се. Тя също има право да го знае. Но първо трябва самата аз да свикна с мисълта.

– И вероятно вече си започнала издирването. Прав ли съм? – попита Патрик и кимна усмихнат към компютъра с отворен на екрана интернет.

– Естествено – слабо му се усмихна в отговор Ерика. – Проверявам начините да се проследят осиновявания и мисля, че няма да е проблем да го открия.

– Не те ли е страх малко? – попита Патрик. – Нямаш представа какъв е той и що за живот е водил.

– Дори много ме е страх – призна Ерика. – Но по-страшно е да не знам. Някъде имам брат. А винаги съм искала по-голям брат.

Тя се усмихна.

– Майка ти сигурно много е мислила за него през годините. Това променя ли представата ти за нея?

– Да, без съмнение – отвърна тя. – Според мен не е била права да го крие от мен и Ана, но... – Тя затърси точните думи. – Но мога да разбера защо е отказала повече да се доверява. Представи си жена, изоставена от бащата на детето си, защото това е мис-лела тя, че е станало. А после – принудена да даде детето за осиновяване. Била е само на шестнайсет! Дори не мога да си представя колко болезнено трябва да е било за нея. И то веднага след като е изгубила баща си, а на практика и майка си, както схващам. Не, не мога да я обвинявам. Колкото и да ми се иска, просто не мога.

– Поне да беше знаела, че Ханс не я е изоставил – поклати глава Патрик.

– Да, това е едва ли не най-лошата част. Той така и не е напуснал Фелбака. Не я е изоставил. Някой го е убил. – Гласът на Ерика пресекна. – Но защо? Защо е бил убит?

– Искаш ли да се обадя на Мартин да проверя дали не са открили още нещо? – попита Патрик.

Не само заради Ерика искаше да позвъни в участъка. Бе обзет от силен интерес към съдбата на норвежеца, а още повече сега, когато бяха установили, че той е баща на полубрата на Ерика.

– Да, би ли го направил? – развълнува се Ерика.

– Добре, ей сега ще звънна в управлението.

Патрик се изправи.

Петнайсет минути по-късно отново влезе в кабинета на Ерика и по изражението му тя отгатна, че има новини.

– Открили са вероятен мотив за убийството на Ханс Олавсен – каза й той.

Ерика не я сдържаше на мястото й.

– Какъв? – попита.

Патрик се поколеба за миг, преди да й предаде на-ученото от Мартин.

– Ханс Олавсен не е бил борец от съпротивата. Бил е син на високопоставен офицер от СС и самият той е работил за германците по време на окупацията на Норвегия.

В стаята надвисна тишина. Ерика се взираше в него, за пръв път изгубила дар слово. Патрик продължи:

– А Шел Рингхолм отишъл в управлението с предсмъртно писмо от Франс, което получил днес. Франс признавал, че е убил Брита. Пишел също, че е виновен за смъртта на Ерик и Ханс. Макар че Мартин май не вярва особено на последното твърдение. Попитах го дали според него това значи, че Франс е убил Ерик и Ханс, а той отвърна, че не бил готов да се закълне в това.

– А защо тогава Франс е казал, че той е виновен? Какво би могло да значи това? – попита Ерика, когато вече беше в състояние да проговори. – А и фактът, че Ханс в крайна сметка не е бил борец от съпротивата... Дали майка ми е знаела това? Как...?

Тя поклати глава.

– Какво е твоето мнение, след като прочете дневниците? Знаела ли е? – попита Патрик и отново седна.

Ерика се замисли за момент, после поклати глава.

– Не – отвърна тя категорично.

– Въпросът е дали Франс не го е узнал някак – взе да разсъждава Патрик на глас.

– Но защо не е написал изрично в писмото си, че ги е убил, ако това е имал предвид? Защо вместо това твърди, че негова е вината за смъртта им? Мартин сподели ли какво смятат да предприемат оттук нататък?

– Не, само спомена, че Паула е открила възможна следа, че тръгват да я проверят и ще ми се обади, когато узнаят повече. Звучеше много въодушевен – добави Патрик и усети как нещо го жегва в стомаха.

Не беше свикнал да е встрани от събитията.

– Отгатвам за какво си мислиш сега – подхвърли закачливо Ерика.

– Е, ще те излъжа, ако кажа, че не искам да съм в управлението, за да работя по случая – призна Патрик. – Но не бих желал нещата да стоят другояче и мисля, че ти го знаеш.

– Знам го – кимна Ерика. – И разбирам какво ти е. Няма нищо лошо в това да ти се иска да си част от разследването.

Сякаш като потвърждение на онова, за което говореха, откъм стаята на Мая долетя силен вик. Патрик се изправи.

– Ето че звучи моята фабрична сирена.

– Хайде, връщай се в солните мини – засмя се Ерика. – Но първо ми донеси малката робовладелка да я целуна.

– Ей сега идваме – обеща Патрик.

В мига, в който излезе през вратата, чу Ерика да ахва внезапно.

– Знам кой е брат ми – промълви тя. – Засмя се, по страните й рукнаха сълзи и тя повтори: – Патрик, знам кой е моят брат!

Докато бяха в колата, съобщиха на Мартин, че имат разрешение за обиск. Допускаха, че ще го получат, затова вече бяха тръгнали. Никой от тях не проговори по пътя. И двамата бяха потънали в мислите си, като се опитваха да сглобят всички откъслечни факти и да анализират модела, който започваше да си проличава.

Не получиха отговор, когато почукаха на вратата.

– Май няма никой – каза Паула.

– И как ще влезем тогава? – попита Мартин и огледа солидната врата, която трудно можеше да се отвори с взлом.

Паула се засмя и протегна ръка към една от гредите над входа.

– С ключ – отвърна тя и размаха онова, което бе открила.

– Какво бих правил без теб? – продума Мартин и беше напълно искрен.

– Вероятно щеше да си счупиш ключицата в опит да разбиеш вратата – отвърна Паула и отключи.

Влязоха вътре. Бе някак призрачно тихо, задушно и горещо и те окачиха якетата си в антрето.

– Да се разделим ли? – предложи Паула.

– Добре, аз поемам партерния етаж, а ти се качи горе.

– Какво точно търсим?

В тона на Паула внезапно прозвуча несигурност. Беше категорична, че са на прав път, ала сега, когато бяха толкова близо, започна да се чуди дали ще открият нещо, което да докаже теорията им.

– И аз не съм сигурен – промърмори Мартин, който изглеждаше обхванат от същите съмнения. – Да огледаме внимателно, пък ще видим на какво ще попаднем.

– Добре.

Паула кимна и се отправи към горния етаж.

Час по-късно се върна долу.

– Дотук нищо. Да продължа ли да търся горе, или да си сменим местата? А може би ти си открил нещо интересно?

– Не, още не – поклати глава Мартин. – Но... – Той се замисли, после посочи към преддверието. – Можем да огледаме най-напред мазето. Никой от нас още не е бил там.

– Добра идея – отвърна Паула и отвори вратата към сутерена.

На стълбите беше тъмно като в рог, но тя откри ключ за осветлението в антрето до самата врата и светна. Тръгна първа напред, а Мартин я последва. Секунди по-късно тя стоеше в основата на стълбите, като изчакваше очите й да свикнат със слабата светлина.

– Ама че злокобно място – подхвърли Мартин, когато слезе при нея.

Обходи с поглед стените и видяното го накара да зяпне.

– Шш... – рече Паула и допря пръст до устните си. – Не чу ли нещо?

– Не – отвърна Мартин и се ослуша. – Не, нищичко не чух.

– Стори ми се, че чух да се затръшва врата на кола. Ти сигурен ли си, че не чу нищо?

– Да, сигурен съм. Вероятно ти се е сторило.

Ала и двамата замълчаха, когато внезапно чуха стъпки над главите си.

– Сторило ми се е, а? Я по-добре да се върнем горе – каза Паула, но в мига когато стъпи на първото стъпало, вратата на мазето се затвори с трясък и чуха в ключалката да се превърта ключ.

– Какво беше това, да му се не види?

Паула продължи да се изкачва по стълбите, но светлината угасна. Озоваха се в непрогледен мрак.

– О, по дяволите! – изруга Паула и Мартин я чу как задумка по вратата. – Пуснете ни да излезем! Чувате ли ме? Тук е полицията! Отворете вратата и ни пуснете навън!

Но когато млъкна, за да си поеме дъх, ясно чуха затръшване на врата на кола и включване на двигател.

– Мамка му! – процеди Паула и слезе обратно по стълбите.

– Трябва да се обадим за помощ – рече Мартин и посегна за мобилния си телефон, но си спомни, че го е оставил в джоба на якето си.

– Ще трябва да използваме твоя телефон, защото моят е в якето, което виси в антрето – съобщи Мартин.

Откъм Паула го посрещна мълчание, което го притесни.

– Не ми казвай, че и твоят е там.

– Да – отрони Паула с нещастен глас. – И аз оставих моя мобилен в джоба на якето си.

– Дявол да го вземе!

Мартин се качи по стълбите и се помъчи да отвори вратата с блъскане.

– Мамичката му! – изкрещя, когато единственият резултат бе натъртено рамо. Обезкуражен слезе долу при Паула. – Не поддава.

– И какво ще правим сега? – попита унило Паула. После ахна. – Йохана!

– Коя е Йохана? – попита изненадан Мартин.

Паула помълча за миг. После отговори:

– Партньорката ми. Очакваме да ни се роди бебе до две седмици. Но никога не се знае... Обещах й винаги да държа телефона си под ръка.

– Не се тревожи – отвърна той, докато се опитваше да смели много личната информация, споделена от колежката му. – При първо раждане бебетата обикновено закъсняват.

– Много се надявам да е така – въздъхна Паула. – Иначе ще иска главата ми на тепсия. Слава богу, че винаги може да се свърже с майка ми. В най-лошия случай...

– Дори не си го мисли – посъветва я Мартин. – Няма да останем затворени тук задълго. И, както казах, при положение, че й остават още две седмици, няма страшно.

– Но никой не знае къде сме – отбеляза Паула и седна на най-долното стъпало. – И докато сме в този капан, убиецът се измъква.

– Погледни го от добрата страна. Поне вече няма съмнение, че сме били прави – каза Мартин в опит да разведри обстановката.

А горе в преддверието мобилният телефон на Паула се скъсваше да звъни.

Мелберг се поколеба за момент, застанал на прага. Всичко беше чудесно на курса по танци в петък, само че оттогава не беше виждал Рита въпреки непрестанните си разходки по обичайния им маршрут. А тя му липсваше. Изненадваше се от тъй силните си чувства, ала повече не можеше да игнорира факта, че тя му липсваше истински. Ернст явно мислеше в същия дух, защото нетърпеливо подръпна повода и се отправи към сградата, където живееше Рита, а Мелберг не му оказа ни най-малка съпротива. Ала сега се колебаеше. Отчасти защото не знаеше у дома ли си е тя, отчасти защото внезапно се усети необичайно срамежлив и се уплаши да не изглежда натрапчив. Ала се отърси от това чувство и натисна звънеца на интеркома. Никой не отговори и той тъкмо се канеше да си тръгва, когато чу пукане и звук на стресиран глас.

– Ехо? – каза той, като се върна при вратата. – Тук е Бертил Мелберг.

Отначало не последва отговор, после прозвуча едно едва чуто „Качи се“, последвано от стон. Той се намръщи. Колко странно. Ала, сподирян от Ернст, изкачи двата етажа до апартамента на Рита. Вратата беше широко отворена. Недоумяващ, той влезе вътре.

– Ехо? – подвикна отново. Пак никакъв отговор, докато изведнъж не чу стенание съвсем наблизо и като погледна по посока на звука, видя, че някой лежи на пода.

– Имам... контракции... – изпъшка Йохана, свита на кълбо в опит да устои на болката.

– О, мили боже! – промълви Мелберг и усети как по челото му избива пот. – Къде е Рита? Ще й се обадя! И на Паула. Трябва да повикаме Паула и линейка – заяви той и се заоглежда в антрето за най-близкия телефонен апарат.

– Звънях им, но не можах да се свържа... – простена Йохана и не можа да довърши, докато контракцията не отслабна. После бавно се надигна на крака, уловена за дръжката на близкия гардероб. Притискаше корема си и гледаше Бертил с паника в очите. – Да не мислиш, че не съм се опитала да им се обадя? Но никой не отговаря! Толкова ли е трудно да... О, по дяволите... – Ругатнята й бе прекъсната от нова контракция, тя се отпусна на колене и тежко задиша. – Откарай ме до... болницата – каза тя на Мелберг и му посочи връзката ключове, лежаща на бюрото.

Той ги загледа, сякаш всеки миг можеха да се превърнат в съскаща змия, но после като на забавен кадър видя ръката му да се протяга към ключовете. Без да се усети, внезапно вече наполовина влачеше, наполовина носеше Йохана към колата навън, където я натика на задната седалка. Наложи се Ернст да бъде оставен в апартамента. Мелберг натисна газта и подкара към общинската болница „Нора Елвсборг“. Усети как го обзема паника, когато Йохана задиша по-тежко, а пътуването им от Венерсборг до Тролхетан изглеждаше безкрайно. Накрая спря пред входа на родилното отделение и измъкна Йохана от колата. Очите й бяха пълни с ужас, когато го последва до рецепцията вътре.

– Тя ще ражда – обяви Мелберг на сестрата зад остъкленото гише.

Сестрата погледна Йохана и изражението й ясно даваше да се разбере, че думите му са напълно излишни.

– Елате с мен – каза и им посочи близка стая.

– Ами аз май... ще си тръгвам вече – притеснено измърмори Мелберг, когато на Йохана й бе поръчано да си свали панталоните.

Но тя се вкопчи в ръката му тъкмо когато той се канеше да побегне и просъска тихо, тъй като вече я нападаше нова контракция:

– Никъде няма да... ходиш. Нямам намерение да... правя това... сама.

– Но... – понечи да протестира Мелберг.

И тогава осъзна, че сърце не му дава да я остави там съвсем самичка. С въздишка се отпусна на един стол и се опита да гледа в друга посока, докато траеше прегледът на Йохана.

– Разкритие седем сантиметра – съобщи акушерката и погледна към Мелберг, за когото допускаше, че желае да научи тази информация.

Той кимна, макар да се почуди на себе си какво ли можеше да означава това. Хубаво ли беше? Лошо ли? Колко сантиметра се изискваха? И с нарастваща почуда си даде сметка, че му е писано да го научи заедно с куп други факти, преди цялата тази сага да приключи.

Извади мобилния телефон от джоба си и отново наб-ра номера на Паула. Но чу само гласовата й поща. Същото беше и с Рита. Какво им ставаше на тези жени? Защо не носеха телефоните със себе си, след като знаеха, че Йохана може да роди всеки момент? Мелберг прибра телефона в джоба си и заобмисля дали няма начин да се изниже незабелязано.

Два часа по-късно още беше там. Отведоха ги в родилната зала. Йохана го стискаше здраво за ръката и го държеше плътно до себе си. Нямаше как да не му домъчнее за нея. Научил бе, че онези седем сантиметра трябва да станат десет, но последните три сякаш не се бяха разбързали. Йохана честичко слагаше маската с райски газ, а вече и на самия Мелберг му се прищя да я използва.

– Не издържам повече – продума Йохана с очи, изцъклени от райския газ.

Мократа й от пот коса бе полепнала по челото и Мелберг взе кърпа да го избърше.

– Благодаря ти – каза тя и го загледа с изражение, ко-ето го накара да се откаже от всякакви мисли да си тръгне.

Против волята си беше като омагьосан от случващото се пред очите му. Винаги бе знаел, че раждането е болезнен процес, но никога не бе подозирал какви херкулесовски усилия се изискваха и за пръв път в живота си изпита дълбок респект към женския пол. Той никога не би се справил, това го знаеше със сигурност.

– Опитай се... да им се обадиш пак – помоли Йохана и вдиша райски газ, когато апаратът, включен към корема й, показа, че се задава мощна контракция.

Мелберг издърпа ръката си и отново набра двата номера, както бе опитвал безброй пъти през последните часове. Все така никой не отговаряше и той тъжно поклати глава.

– Но къде, по дяволите... – изрече тя, само че бе нападната от нова контракция и думите й се превърнаха в стонове.

– Сигурна ли си, че не искаш онова... педизуралното или как го нарече тя там? – попита притеснен Мелберг и отново избърса потта от челото на Йохана.

– Не, близо съм вече... А упойката може да забави... И между другото, нарича се епидурална.

Тя отново застена и изви гръб в дъга.

Акушерката влезе да провери разкритието на Йохана, както бе правила на равни интервали през цялото време.

– Вече има пълно разкритие – съобщи тя доволно. – Чу ли това, Йохана? Браво на теб. Десет сантиметра. Скоро ще можеш да напъваш. Чудесно се справяш. Бебето ти ще се появи много скоро.

Мелберг хвана ръката на Йохана и я стисна. Усещаше странно чувство в гърдите си. Най-близката дума, с която му хрумваше да го опише, беше „гордост“. Горд беше, че акушерката похвали Йохана, че двамата действаха в сътрудничество и бебето скоро щеше да е тук.

– Колко време трае напъването? – обърна се той към акушерката и тя търпеливо отговори на въпроса му.

Никой не беше попитал каква е връзката му с Йохана и най-вероятно го приемаха за бащата, макар и възстаричък. Той не се опита да разсее заблудата им.

– Различно е – отвърна акушерката, – но предполагам, че до половин час бебето ще се е родило.

И тя се усмихна насърчително на Йохана, която почиваше в няколкосекундната пауза между контракциите. След това лицето й се изкриви и тялото й отново се напрегна.

– Сега го чувствам различно – процеди през стиснати зъби и отново посегна към райския газ.

– Това са вече болките от напъните. Почакай, докато усетиш някой много силен. Ще ти помагам. И като ти кажа да напъваш, вдигни колене, притисни брадичка към гърдите си и напъвай с всичка сила.

Йохана кимна изтощено и отново стисна ръката на Мелберг. Той стисна нейната в отговор, после и двамата погледнаха към акушерката, зачакали напрегнато по-нататъшните й нареждания.

След няколко секунди Йохана започна да пъхти шумно и стрелна въпросителен поглед към акушерката.

– Чакай, чакай, чакай... не още... изчакай да стане много силен... Добре, сега!

Йохана изпълни каквото й бе казано, притисна брадичка към гърдите си, повдигна колене и после напъна, докато лицето й стана яркочервено, а болката утихна.

– Браво! Много добре! Справи се отлично. Сега да изчакаме следващия напън и преди да си усетила, ще е свършило.

Акушерката се оказа права. След още две контракции бебето се плъзна навън и веднага бе поставено върху корема на Йохана. Мелберг не можеше да откъсне очи от ставащото. На теория знаеше как се раждат бебетата, но да го наблюдава непосредствено беше... Отвътре наистина излезе бебе, което размахваше ръчички и крачета, врещеше и протестираше, след което вече беше на гърдите на Йохана.

– Да помогнем на твоето момченце. Опитва се да суче – каза меко акушерката и постави бебето така, че да намери зърното и да засуче.

– Поздравления – обърна се акушерката към двама им и Мелберг усети грейналата широка усмивка на лицето си.

Никога преди не бе изживявал нещо подобно. Със сигурност никога.

Малко по-късно бебето приключи със сученето, а акушерката го почисти и го уви в одеялце. Йохана седна в леглото с възглавница, подпряна зад гърба й, и се вгледа с обожание в сина си. После се обърна към Мелберг и промълви тихо:

– Благодаря ти. Никога не бих се справила сама.

Мелберг можа само да кимне. Усещаше голяма буца в гърлото си, която му пречеше да заговори, и преглъщаше ли, преглъщаше в опит да я прогони.

– Искаш ли да го подържиш? – попита Йохана.

Мелберг отново успя единствено да кимне. Притеснено протегна ръце и Йохана внимателно му подаде сина си, като се погрижи да постави правилно главичката на бебето. Странно бе усещането да държи това топло новородено телце в ръце. Погледна към мъничкото личице и почувства буцата в гърлото му да нараства. А когато погледна в очите на момченцето, едно нещо му стана ясно – от този момент нататък щеше завинаги да е силно и безнадеждно влюбен.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Ханс се усмихна на себе си. Може би не биваше да прави това, но беше безсилен да му се противопостави. Разбира се, щеше да им бъде трудно в началото. Мнозина щяха да изказват гласно критики и мнения, без съмнение щеше да има и приказки за грях срещу Бога, както и други упреци в този дух. Ала след като най-лошото преминеше, щяха да си създадат общ живот. Той, Елси и тяхното дете. Как можеше да не изпитва огромна радост при такава перспектива?

Ала усмивката му помръкна, като се замисли какво му предстоеше. Нямаше да е лека задача. Една част от него искаше напълно да забрави случилото се в миналото, да остане тук и да се престори, че никога не е имал предишен живот. Тази част искаше той да повярва, че се е преродил, превърнал се е в чиста бяла страница в деня, когато се промъкна на гемията на бащата на Елси.

Ала войната вече бе свършила и това променяше всичко. Той не можеше да върви напред, без първо да се върне назад. Правеше го главно заради майка си. Движеше го желанието да се увери, че тя е добре, и да я успокои, че е жив и е открил нов дом.

Ханс започна да слага в куфар дрехи за няколко дни. Най-много за седмица. Нямаше намерение да се бави по-дълго. Не му се искаше да се разделя с Елси. Тя се бе превърнала в толкова голяма част от него, че не можеше да понесе мисълта да е далеч от нея и ден повече от необходимото. Просто щеше да направи това неизбежно пътуване и после щяха да са заедно завинаги. Всяка нощ щяха да си лягат заедно и всяка сутрин щяха да се събуждат в обятията един на друг без срам, без да се налага да крият любовта си. Беше напълно искрен, когато заяви намерението си да подаде молба до властите за разрешение да се оженят. Така щяха да сключат брак, преди да се е родило бебето. Почуди се дали то щеше да е момче или момиче. Усмихна се отново, докато стоеше и прибираше вещите си. Малко момиченце с нежната усмивка на Елси. Или пък момченце с къдрава руса коса. Нямаше никакво значение. Той бе толкова щастлив, че с благодарност щеше да приеме каквото и да им пратеше Бог.

Нещо твърдо, увито в плат, падна, когато извади риза от чекмеджето на бюрото. Изтрака, като се удари в пода, и Ханс бързо се наведе да го вдигне. Отпусна се на леглото и заразглежда предмета в ръката си. Беше „Железен кръст“, получен от баща му като признание за заслугите му през първата година на войната. Ханс се втренчи в него. Откраднал бе медала от баща си и го бе донесъл да му припомня от какво бе избягал, когато напусна Норвегия. Беше и един вид осигуровка, ако германците го хванеха, преди да е успял да се добере до Швеция. Отдавна трябваше да се е отървал от този медал. Знаеше го. Ако някой решеше да рови из вещите му, тайната му можеше да бъде разкрита. Но той имаше нужда от него. За да му припомня.

Не бе изпитал угризения, че напуска баща си. Ако зависеше от Ханс, никога не би имал нищо общо с този човек. Той олицетворяваше всичко сбъркано у човешките същества и Ханс се срамуваше, че в някакъв период от живота си е бил твърде слаб, за да се противопостави на баща си. Из ума му запрепускаха спомени. Жестоки, безпощадни образи на дела, извършвани от човек, с когото вече не желаеше да бъде свързван. Самият той беше слаб човек, преклонил се пред волята на баща си, но от когото накрая бе успял да се откъсне. Ханс стисна медала толкова силно, че острите му ръбове се отпечатаха по дланта му. Не се връщаше, за да се срещне с баща си. Най-вероятно съдбата му вече го бе застигнала и той бе получил заслуженото си наказание. Ала имаше нужда да види майка си. Тя не заслужаваше да страда от огромната тревога, която със сигурност изпитваше. Дори не знаеше дали синът й е жив или мъртъв. Ханс трябваше да говори с нея, да я увери, че е добре, и да й съобщи за Елси и бебето. С времето можеше да я убеди да дойде в Швеция, за да живее при тях. Елси не би възразила. Едно от нещата, които обичаше у нея, бе, че има толкова добро сърце. Вярваше, че Елси и майка му ще се разбират отлично.

Ханс стана от леглото. След като се поколеба за миг, върна медала обратно в чекмеджето. Можеше да остане там до завръщането му, за да му припомня човека, който никога повече не желаеше да бъде. Да му напомня, че никога вече няма да бъде слабо и малодушно момче. Сега, заради Елси и бебето, се налагаше да бъде мъж.

Затвори куфара и огледа стаята, в която бе изживял толкова много щастие през последната година. Влакът му тръгваше след няколко часа. Само още едно нещо трябваше да свърши преди заминаването. Внезапно го обзе съдбовно предчувствие, когато чу вратата да се затваря. Усещане, че нещо няма да се получи добре. Отърси се от него и тръгна. Щеше да се върне след седмица.

* * *

ЕРИКА БЕ НАСТОЯЛА сама да иде с колата до Гьотеборг, макар Патрик да бе предложил да я придружи. Това беше нещо, което имаше нужда да свърши сама.

Стоя пред вратата известно време, като се мъчеше да накара ръката си да натисне звънеца. Накрая вече не можеше да отлага повече.

Марта погледна Ерика с изненада, когато й отвори вратата, но после се отдръпна да я пусне вътре.

– Простете, че ви безпокоя – каза Ерика, изведнъж усетила гърлото си сухо. – Трябваше да телефонирам предварително, но...

– О, не се тревожете за това – усмихна се мило Марта. – На моята възраст съм благодарна за малко компания, така че ми е приятно. Заповядайте, влезте.

Ерика я последва по коридора към дневната, където и двете седнаха. Обзета от паника, се почуди как да започне, но Марта заговори първа.

– Имате ли напредък в разследването на убийството? – попита тя. – Съжалявам, че не можахме да помогнем повече, когато бяхте тук последния път, но, както ви казах, нищо не знам за нашите финансови дела.

– Знам за какво са били парите. Или, по-скоро, за кого – каза Ерика.

Сърцето й блъскаше в гърдите.

Марта я погледна озадачено, но очевидно не разбираше за какво й говори.

С очи, приковани в старата жена, Ерика изрече меко:

– През ноември 1945 година майка ми е родила син, когото веднага е дала за осиновяване. Родила е в дома на леля си в Борленге. Мисля, че човекът, който беше убит, Ерик Франкел, е превеждал пари на съпруга ви в полза на това дете.

В дневната настана пълна тишина. После Марта отмести поглед и Ерика забеляза, че ръцете й трепереха.

– И аз така си бях помислила. Но Вилхелм никога не ми каза нищо по този повод и... част от мен не искаше да знае. Той винаги е бил нашият син и колкото и коравосърдечно да звучи, никога не съм се замисляла особено над факта, че друга жена го е родила. Той беше наш. Мой и на Вилхелм, и не е обичан по-малко, задето не ни беше роден син. Много искахме дете, дълго бях-ме опитвали и... Йоран се появи като дар от небесата.

– Той знае ли, че...?

– Че е осиновен ли? Да, никога не сме го крили от него. Но, искрено казано, като че не се е замислял много за това. Ние бяхме неговите родители, неговото семейство. Понякога с Вилхелм сме говорили как бихме се почувствали, ако Йоран поиска да научи повече за... биологичните си родители. Но все си казвахме, че този мост ще го пресечем, като стигнем до него. А Йоран като че никога не прояви желание да научи за тях, така че оставихме нещата както си бяха.

– Аз го харесвам – заяви импулсивно Ерика, като се опитваше да свикне с мисълта, че мъжът, когото бе видяла тук миналия път, е неин брат.

Неин и на Ана, поправи се тя.

– Той също ви хареса – каза Марта и лицето й грейна. – Част от мен реагира подсъзнателно на факта, че двамата малко си приличате. Има нещо в очите... Не съм много сигурна, но имате подобни черти.

– Как мислите, че би реагирал, ако... – Ерика не се осмели да довърши въпроса си.

– Предвид колко много искаше да има братя или сес-три, когато беше дете, мисля, че би посрещнал една по-малка сестра с отворени обятия.

Марта се усмихна, очевидно възстановила се от първоначалния шок.

– Две сестри – уточни Ерика. – Имам по-малка сестра на име Ана.

– Две сестри – повтори Марта и поклати глава. – Виж ти. Животът никога не престава да ме смайва. Дори на моята възраст. – После тя стана сериозна. – Ще възразите ли да ми разправите нещо за майка ви... за неговата майка?

Тя погледна изпитателно Ерика.

– На драго сърце ще ви разкажа за нея – каза Ерика и подхвана историята за Елси и как бе дала сина си за осиновяване.

Говори дълго време, повече от час, в опит да е справедлива към майка си и да предаде точно ситуацията на жената, обичала и отгледала сина, от когото Елси е била принудена да се откаже.

Когато външната врата се отвори и от антрето се дочу весел глас, и двете подскочиха.

– Здравей, мамо. Гости ли имаш?

Към стаята приближиха стъпки.

Ерика погледна Марта, която кимна в знак на съгласие. Времето на тайните беше свършило.

Четири часа по-късно Паула и Мартин вече започваха да се отчайват. Чувстваха се като къртици, затворени в непрогледно тъмното мазе, дори след като очите им посвикнаха с мрака и започнаха да отличават контурите на помещението.

– Не така си представях, че ще протекат нещата – въздъхна Паула. – Мислиш ли, че скоро ще изпратят издирващ отряд? – пошегува се тя, но не можа да сдържи нова въздишка.

Мартин, който не бе устоял на импулса да направи още няколко опита да разбие вратата, потърка рамото си, което доста го болеше. Определено нямаше да се размине без синини.

– Сигурно отдавна вече е заминал – отбеляза Паула с нарастваща нервност.

– Има голяма вероятност да си права – съгласи се Мартин, което само я накара да се притесни още повече.

– Със сигурност има куп страшновати сувенири тук – подхвърли Паула и примижа, за да види по-ясно предметите, изпълващи рафтовете в мазето.

– Нищо чудно повечето да са на Ерик – каза Мартин. – Доколкото разбрах, той е бил колекционерът.

– Но тези нацистки артефакти... Като нищо струват цяло състояние.

– Без съмнение. Човек, посветил живота си да колекционира конкретни предмети, накрая натрупва много от тях.

– Защо го е направил според теб?

Паула се взираше в мрака, като се опитваше да проумее онова, на което вече гледаха като на факт. Честно казано, тя лично се почувства убедена в момента, в който се зае да проучва алибито му. Тогава й хрумна да провери дали през юни е имало полет с Аксел Франкел в списъка на пътуващите. Когато проверяваха алибито му, се бяха ограничили само да сверят датата, на която той каза, че е летял, но не се поинтересуваха дали не е имал и още пътувания. И ето че го бяха открили черно на бяло. Аксел Франкел бе летял от Париж до Гьотеборг на шестнайсети юни и се беше върнал същия ден.

– Не знам – отговори на въпроса й Мартин. – Тъкмо това се опитвам все още да разбера. Изглеждало е, че братята са в добри отношения, защо му е било тогава на Аксел да убива Ерик? Кое е провокирало толкова силна реакция?

– Сигурно има нещо общо с подновените контакти между четиримата: Ерик, Аксел, Брита и Франс. Това не може да е съвпадение. И някак е свързано с убийството на норвежеца.

– И аз така мисля. Но как? И защо? Защо сега, след шейсет години? Ето това не мога да разбера.

– Ще трябва да попитаме него. Тоест, ако някога излезем от тук. И ако успеем да го хванем. Сигурно в момента пътува към някоя далечна страна – рече обезсърчена Паула.

– Може да открият скелетите ни тук по някое време догодина – пошегува се Мартин, но опитът му за хумор не беше оценен.

– Ако имаме късмет, току-виж, някое местно хлапе отново опитало да нахълта с взлом – сухо отвърна Паула, което накара Мартин да я сръчка силно.

– Хей! Ти напипа нещо! – възбудено възкликна той, а Паула разтърка мястото, където я бе смушкал с лакът.

– Каквото и да е то, дано изкупи факта, че току-що ми пукна ребро.

– Не помниш ли какво каза Пер, като го разпитвахме?

– Не съм била там. Ти и Йоста го разпитвахте – припомни тя на Мартин, но вече се бе заинтригувала.

– Той каза, че проникнал в къщата през прозорец в мазето.

– Не мисля, че тук има прозорци. Ако имаше, щеше да е много по-светло – промърмори скептично Паула и примижала огледа стените на мазето.

Мартин стана и опипом се добра до външната стена.

– Но той така каза. Трябва да има прозорец. Може би нещо виси пред него. Защото, както каза ти, тези предмети тук струват цяло състояние. Може би Ерик не е искал някой да види колекцията му отвън.

Сега и Паула се изправи и се приближи към Мартин. Чу го да изохква, когато се блъсна в насрещната стена, последва едно „Аха!“ и тя се почувства обнадеждена. Надеждата се превърна в триумф, когато Мартин дръпна тежка завеса пред един от прозорците и в сутерена нахлу дневна светлина.

– Не можа ли да се сетиш за това преди няколко часа? – укори го Паула.

– Хей, покажи малко благодарност, че разреших затворническата дилема – весело й се скара Мартин, докато вдигаше резето и отваряше прозореца.

Взе един стол, който видя наблизо, и го постави точно под прозореца.

– Първо дамите!

– Благодаря – измърмори Паула, покачи се на стола и се провря през прозореца.

Мартин я последва. За момент двамата останаха неподвижни, та очите им да свикнат с ослепителната дневна светлина. После хукнаха към външната врата, но тя беше заключена и този път над вратата нямаше ключ. Това означаваше, че якетата им са недостъпни вътре заедно с мобилните телефони и ключовете от колата. Мартин тъкмо се канеше да изтича до най-близката съседска къща, когато чу силен трясък. Погледна по посока на шума и видя Паула с доволно изражение, след като бе запратила камък по един от прозорците на приземния етаж.

– След като се измъкнахме през прозорец, реших, че можем и да влезем по същия начин.

Тя взе една пръчка, изби парчетата стъкло от рамката на прозореца и погледна към Мартин.

– Е, каниш се да дадеш на Аксел още по-голяма преднина или ще ми помогнеш да вляза вътре?

Мартин се колеба само секунда. После повдигна колежката си, за да влезе през прозореца, и я последва. Сега важното беше да хванат убиеца на Ерик Франкел. Аксел вече си беше спечелил голяма преднина. А те все още имаха твърде много въпроси без отговор.

Аксел беше стигнал само до летище „Ландветер“. И просто седеше там. Във вените му бе бликнал адреналин, когато заключи полицаите в мазето, а после метна куфарите си в колата и отпътува, но замайващото усещане вече си бе отишло. Остана единствено празнота.

Седеше неподвижен и гледаше през прозореца как самолетите един след друг излитат от пистата. Можеше да е заминал с всеки един от тях. Разполагаше и с пари, и с контакти. Имаше шанса да изчезне където и както си поиска. Толкова дълго бе изпълнявал ролята на ловеца, че бе изучил всички трикове, използвани при бягство. Ала не искаше да го прави. Това бе финалният извод, до който бе стигнал. Можеше да избяга, но нямаше желание. Ето защо седеше тук, в ничия територия, докато гледаше как самолети кацат и излитат. Чакаше съдбата му да го застигне. И за голяма негова изненада чувството, съпровождащо това очакване, не беше толкова ужасно, както си бе мислил. Може би същото бяха усещали и преследваните от него, когато един ден някой почукваше на вратата им и ги назоваваше с истинското им име. Странна смесица от страх и облекчение.

Ала в неговия случай цената бе твърде висока. Платил бе с живота на Ерик.

Да можеше само дъщерята на Елси да не се бе появявала с медала, символизиращ за тях онова, което цял живот се бяха опитвали да забравят. Тя рязко бе извадила всичко на повърхността и Ерик го бе приел като знак, че времето е дошло. Естествено, Ерик и преди бе говорил как трябва да поправят нещата, доколкото могат, или поне да си понесат отговорността. Не пред закона. Вече бе твърде късно за това. Никой вече не би могъл да ги обвини в извършването на криминално деяние. Но на хуманно, морално ниво. Би трябвало да признаят извършеното пред другите човешки същества. Така бе казал Ерик. Смяташе, че заслужават да си понесат срама и заклеймяването. Упорито бе твърдял, че прекалено дълго са успявали да се изплъзнат от присъдата си.

Но Аксел винаги бе съумявал да го успокои, да го убеди, че няма никакъв смисъл от подобна постъпка. Че тя само би причинила повече вреда. Нищо от случилото се не можеше да бъде променено. Миналото беше минало и трябваше да го оставят зад себе си. Тогава Аксел можеше да се посвети на борбата си за справедливост, да служи на доброто и да се бори срещу злото. А това нямаше как да стане, ако Ерик не спреше да настоява, че трябва да поемат отговорността за миналите си грехове. Станалото бе станало и вече беше безсмислено да се жертва всичкото добро, което бе извършил и което можеше да продължи да върши, защото вече нищо не можеше да се промени. Дори законът проявяваше безразличие към такива случаи и не предвиждаше нищо.

Ерик бе слушал, опитвал се беше да разбере. Но дълбоко в сърцето си Аксел знаеше, че чувството за вина измъчва брат му, че го изяжда отвътре и че накрая ще остане само срамът. Аксел се бе опитал да обясни на брат си, че светът е сив, макар да би трябвало да осъзнае, че такова внушение няма да издържи дълго. За добро или зло светът на Ерик винаги бе останал в черно и бяло. Този свят беше съставен от факти. В него нямаше двусмислици. Състоеше се само от дати, имена и места, написани с черни букви на бял фон. Ето с това Аксел бе принуден да се бори. И дълго време го бе правил с успех. Шейсет години. Докато на прага им не се появи Ерика Фалк със символ от миналото и по същото време защитните стени на Брита не рухнаха от болестта, която бавно унищожаваше мозъка й.

Ерик се разколебаваше все повече. И Аксел бе усещал как паниката му расте с всеки изминал ден. Отчаяно се бе опитвал да изтъква разумни доводи и аргументи. Не можеше да бъде накаран да отговаря за нещо, което не се вместваше в образа му. Не такъв го виждаха хората. Всичко, което представляваше, което околните виждаха у него, щеше да се разпръсне като мъгла, щеше да остане само ужасното от него. Работата на цял един живот щеше да бъде съсипана.

И тогава дойде онзи ден в библиотеката у дома им, след като Ерик телефонира на Аксел в Париж и му каза, че е време. Ей така, внезапно. Звучеше като пиян, когато се обади, което бе особено тревожно, защото Ерик никога не бе прекалявал с пиенето. Хлипаше по телефона, говореше как не издържа повече, казваше, че е отишъл да каже сбогом на Виола, та да не й се налага да понася срама, когато истината излезе наяве. И че вече бил задействал нещата, че не можел да чака друг да изкара на показ кирливите им ризи. Всичко, което никога не се бе осмелявал да признае. Сега щял да сложи край на собственото си малодушие и на чакането, беше казал той, като заваляше думите, а Аксел стискаше здраво телефонната слушалка с изпотена длан.

И тогава Аксел се бе качил на първия самолет за Швеция, решен да се опита да вразуми брат си, да го накара да разбере. Открил бе Ерик в библиотеката. Аксел затвори очи и усети сърцето му болезнено да се свива при спомена за тази сцена. Ерик седеше зад бюрото си, когато Аксел нахлу забързан. Драскаше разсеяно в бележника си и с малко сух и безличен глас изрече думите, от които Аксел се бе боял цели шест десетилетия. Вината го разяждала отвътре, не можел да понася това повече. Направил бил необходимото, та всички те най-сетне да поемат отговорността си за станалото.

Аксел се бе надявал казаното от Ерик по телефона да е само празни приказки и брат му да се осъзнае, щом изтрезнее. Ала сега виждаше, че е грешил. Брат му настояваше на своето с плашеща решимост.

Аксел го бе убеждавал. Умолявал бе Ерик да не го прави, да остави погребаното да си стои погребано. Ала за пръв път брат му остана недосегаем за думите му. А Аксел разбра, че нито един от аргументите му няма да успее. Този път Ерик беше решил да извади истината на бял свят. Бе говорил също и за детето. За пръв път му каза, че е било момче и как бе успял да открие кой го е осиновил. И че е превеждал пари за него всеки месец, още откакто сам започнал да изкарва прехраната си. Като един вид компенсация за онова, което са отнели от момчето. Осиновителят му вероятно мислел, че Ерик е бащата, и приел плащанията за сина си, без да ги оспорва. Но това не се бе оказало достатъчно. Подобно изкупление не бе облекчило болката, разкъсваща Ерик, само бе направило последствията от извършеното още по-реални. Дошло е време за истинското изкупление, казал бе Ерик, вперил поглед в очите на брат си.

Аксел си бе представил живота си. Разглеждаше го отвън, така, както го виждаха другите. Живот, белязан от възхищението и респекта на околните. И щеше да си иде ей тъй, отведнъж. После си представи концентрационния лагер. Затворника до себе си, затрупан с пръст от лопатите им. Глада, вонята, деградацията. Усещането от удара на приклада по ухото му, след което нещо се счупи вътре в него. Мъртвеца, облегнат на него в автобуса, докато преминаваха през Европа на път за Швеция. Внезапно се озова пак там. Чуваше шумовете, подушваше миризмите, усещаше омразата, тлееща в сърцето му, макар тогава да не му бе останала никаква сила и да се бе съсредоточил единствено върху оцеляването. И вече пред себе си не виждаше своя брат, седнал на стола. Не виждаше Ерик. Вместо това виждаше всички хора, които го бяха унижавали и тормозили и които сега му се подиграваха злорадо, доволни, че този път той щеше да е поведеният към позорния стълб. Ала той отказваше да им даде това удовлетворение. На всички онези, живи и мъртви, строили се да го осмиват. Нямаше да може да го преживее. Трябваше да оцелее. Единствено това имаше значение.

Усети шум в ухото си, по-силен от обикновено, и не можа да чуе какво му казва Ерик, само виждаше, че устните му се движат. И изведнъж това вече не беше Ерик. Беше русият младеж от Грини, който изглеждаше така дружелюбен, когато бяха разговаряли, който го бе подвел да вярва, че е негов ближен, накарал бе Аксел да гледа на него като на единственото човечно създание в едно безчовечно място. Той беше този, който вдигна пушката си с очи, вперени в тези на Аксел, и го удари с приклада. И като разби главата му зад ухото, разби и сърцето му.

Обладан от ярост и болка, Аксел бе грабнал най-близкия до себе си предмет. Вдигнал бе каменния бюст високо над главата си, докато Ерик продължаваше да говори и да драска нещо върху бележника на бюрото си.

Аксел просто пусна бюста. Не упражни сила, остави гравитацията да стовари бюста върху главата на брат му. Не, не главата на Ерик. Главата на затворническия пазач. Или все пак беше Ерик? Всичко изглеждаше така объркано. Той бе у дома, в библиотеката, но всички звуци и миризми изглеждаха тъй живи. Вонята от труповете, тропането на подкованите ботуши, заповедите, изкрещени на немски, които можеха да означават още един ден живот или смърт на момента.

Аксел още чуваше в съзнанието си звука от тежкия камък, пробил кожата и костта. И после всичко свърши. Ерик издаде един-единствен стон и се отпусна, все още с отворени очи. След първоначалния шок и осъзнаването какво беше извършил, Аксел бе обладан от странно, нечовешко спокойствие. Станалото бе непоп-равимо. Той внимателно постави каменния бюст под бюрото, свали окървавените си ръкавици и ги натика в джоба на сакото си. После спусна щорите, заключи вратата и се качи в колата си. Пристигна на летището и там се качи на първия полет за Париж. Опитал се бе да забрави всичко това и да се потопи в работата си, докато полицията не го потърси по телефона.

Беше му трудно да се върне у дома. Отначало не знаеше как ще успее отново да прекрачи прага на тази къща. Но след като двамата дружелюбни полицаи го посрещнаха на летището и го откараха до дома му, се бе стегнал и просто направи каквото бе нужно. Дните минаваха и той успя да се помири с духа на Ерик, който още усещаше като присъствие в къщата. Знаеше, че неговият брат му е простил. Ала Ерик никога не би му простил онова, което стори на Брита. Алекс не бе стиснал шията й със собствените си ръце, но добре знаеше какви ще са последствията, когато проведе онзи телефонен разговор с Франс. Съзнаваше какво прави, когато съобщи на Франс, че Брита е на път да разкрие всичко. Подбра думите си внимателно. Каза каквото бе нужно, за да провокира Франс към действие като прецизно изстрелян смъртоносен куршум. Знаеше, че политическите амбиции на Франс, стремежът му към власт и статут ще го накарат да реагира. По време на телефонния им разговор Аксел вече чуваше яростния гняв, който открай време бе единствената движеща сила у Франс. Така че той носеше точно толкова вина за смъртта й, колкото и Франс. Херман я бе гледал с изражение на обич, каквато Аксел никога не би могъл да извика у себе си. И точно тази обич, това чувство на духовно родство им бе отнел.

Аксел се загледа в поредния излитащ самолет, отправен към неизвестна дестинация. Стигнал бе до края на пътя. Нямаше къде да иде вече.

Дойде му като облекчение след часове чакане най-сетне да усети ръка на рамото си и да чуе глас, изричащ името му.

Паула целуна Йохана по бузата, а после и сина си по главичката. Още не можеше да повярва, че е пропуснала всичко. И че вместо нея беше присъствал Мелберг.

– Толкова съжалявам – повтори тя за стотен път.

Йохана се усмихна уморено.

– Трябва да си призная, доста ругатни изредих, когато не можах да се свържа с теб, но разбирам, че вината не е твоя, задето си била заключена. Радвам се, че си добре.

– Аз също се радвам, че ти си добре – промълви Паула и отново я целуна. – А той е... удивителен.

Тя погледна сина си в ръцете на Йохана и просто не можеше да повярва, че той е тук. Че наистина е тук.

– Вземи го – каза Йохана и го подаде на Паула, която седна до леглото, залюляла бебето в прегръдките си. – И какво съвпадение точно в този ден телефонът на Рита да изключи.

– Наистина. Мама е направо съкрушена – сподели Паула, докато гукаше на новородения си син. – Убедена е, че няма да й проговориш повече.

– Ама каква вина има тя? Пък и нали намерих кой да ми помогне все пак.

Йохана се разсмя.

– Да. Боже мой, кой да предположи, че нещата ще се развият така? – продума Паула, все още в шок от фак-та, че началникът й беше съдействал при раждането на сина й. – Само да го беше чула в чакалнята с мама. Седи и се перчи. Какво „превъзходно момче“ бил синът ни и колко прекрасно си се справила ти. Ако мама не беше вече влюбена в Бертил, то сега определено щеше да се влюби, след като е помогнал внукът й да дойде на бял свят. Боже мили.

Паула поклати глава.

– В един момент си мислех, че ще избяга, но трябва да призная, че се оказа по-корав, отколкото го мислех.

И сякаш чул, че говорят за него, Бертил почука на вратата и се появи на прага заедно с Рита.

– Влезте, влезте – махна им Йохана.

– Само искаме да проверим как сте всички – каза Рита, като отиде до Паула и внука си.

– Разбира се, цял половин час мина от последното ти посещение – подразни я Йохана.

– Просто ни се щеше да видим дали е пораснал вече. И дали не е пуснал брада – намеси се сияещият Мелберг и се приближи колебливо, отправил нежен поглед към бебето.

Рита погледна Бертил с изражение, което би могло да се тълкува само като любов.

– Може ли да го подържа пак? – не можа да се стърпи да не помоли Мелберг.

Паула кимна.

– Разбира се, заслужихте си го – каза тя и му подаде сина си.

Облегна се назад, загледана как Мелберг изучава внимателно момченцето й, а Рита изучава и двамата. И макар да си бе мислила, че няма да е зле в живота на сина й да има мъжко присъствие, никога не си бе представяла в тази роля Бертил Мелберг. Ала ето че, изправена пред такава вероятност, това вече никак не й изглеждаше лоша идея.

* * *

Фелбака 1945 г.

Реши да рискува с предположението, че Ерик може да си е у дома. Струваше му се важно да проведат разговор, преди да замине за Норвегия. Можеше да се довери на Ерик. Имаше нещо много искрено и честно зад доста резервираната фасада на приятеля му. Ханс вярваше в лоялността на Ерик. Именно на нея разчиташе най-много. Защото не можеше да пренебрегне вероятността, че нещо може да му се случи. Връщаше се в Норвегия и макар войната да беше свършила, нямаше как да предвиди какво може да стане с него там. Бе вършил разни неща, непростими неща, и баща му бе един от най-ярките символи на злините, които германците бяха сторили в родината му. Така че на Ханс му се налагаше да е реалист. Сега, когато щеше да става баща, длъжен бе да се държи като мъж и да обмисля всички възможности. Не можеше да остави Елси без резервен вариант, без закрилник. И Ерик бе единственият, за когото можеше да се сети, достоен за тази роля. Почука на вратата.

Ерик не беше сам у дома. Ханс въздъхна, като видя, че Брита и Франс също са в библиотеката. Слушаха плочи на грамофона на бащата на Ерик.

– Мама и татко ще се приберат чак утре – обясни Ерик, заел обичайното си място зад бюрото.

Ханс стоеше на прага разколебан.

– Всъщност аз се надявах да можем да поговорим насаме – каза той на Ерик.

– Какви тайни имате вие двамата? – подразни ги Франс, преметнал единия си крак върху подлакътника на креслото, на което седеше.

– Да, какви са секретните ви дела? – намеси се и Брита и се усмихна на Ханс.

Ерик сви рамене и се изправи.

– Да излезем отвън за малко – каза той на Ханс и тръгна към верандата.

Ханс го последва, като внимателно затвори вратата зад себе си. Седнаха на най-долното стъпало.

– Трябва да замина за няколко дни – каза Ханс, като риеше с носа на обувката си в чакълената настилка.

– Къде отиваш? – попита Ерик, като помести нагоре очилата си, които все се изплъзваха по носа му.

– В Норвегия. Трябва да си ида у дома и... да се погрижа за някои неща.

– Добре – отвърна Ерик, без да показва особен интерес.

– Искам да те помоля за услуга.

– Давай – сви рамене Ерик.

От вътрешността на къщата долетя музика от грамофона. Франс трябва да беше увеличил звука.

Ханс се поколеба. После каза:

– Елси е бременна.

Ерик не отговори. Само отново избута очилата си нагоре.

– Бременна е и искам да подам молба до властите за разрешение да се оженим. Но първо трябва да си ида у дома да уредя някои неща, така че ако... ако нещо ми се случи... Ще обещаеш ли да се погрижиш за нея?

Ерик все така не казваше нищо, а Ханс притеснено чакаше отговора му. Не искаше да тръгне, без някой, на когото вярваше, да обещае да помогне на Елси.

Накрая Ерик каза:

– Разбира се, че ще се грижа за Елси. Макар да смятам, че не е добре, дето си я поставил в такава ситуация. Но защо се тревожиш, че нещо може да ти се случи? – Той се намръщи. – Би трябвало да те посрещнат у дома като герой. Защо някой би те критикувал, че си избягал, когато ситуацията е станала твърде опасна?

Той се обърна да погледне приятеля си.

Ала Ханс не отговори на въпроса. Изправи се и отупа панталоните си.

– Естествено, че нищо няма да ми се случи. Но за всеки случай исках да ти го кажа. А сега ми обещай.

– Добре, добре – отвърна Ерик и също стана. – Искаш ли да влезеш вътре и да се сбогуваш с другите, преди да тръгнеш? Брат ми също е у дома. Върна се вчера – съобщи Ерик и лицето му светна.

– Много се радвам да го чуя – каза Ханс и потупа Ерик по рамото. – Как е той? Чух, че бил на път за къщи, но че доста бил препатил.

– Така е. – По лицето на Ерик пробяга сянка. – Наистина доста е препатил. И е много слаб. Но поне вече си е у дома! – каза и лицето му отново се разведри. – Защо не влезеш вътре да те запозная? Двамата още не сте се виждали.

Ханс се усмихна, кимна и последва Ерик в къщата.

* * *

ПРЕЗ ПЪРВИТЕ НЯКОЛКО МИНУТИ атмосферата около кухненската маса беше напрегната. Но после напрежението започна да се топи и те успяха да проведат весел и спокоен разговор с брат си. Ана все още изглеждаше малко шокирана от новината и гледаше с удивление Йоран, който седеше срещу нея.

– Никога ли не си си задавал въпроси за родителите си? – попита Ерика, като си взе бонбон от купчината в купата.

– Разбира се, че съм, понякога – каза Йоран. – Но в същото време... на мен мама и татко, искам да кажа, Вилхелм и Марта, ми бяха достатъчни. Да, понякога съм си мислел за това и съм се чудел защо майка ми ме е изоставила. – Той се поколеба. – Но доколкото разбрах, й е било тежко.

– Да, така е било – каза Ерика, като погледна към Ана.

Отначало й бе трудно да прецени колко да разкаже пред по-малката си сестра, която винаги се бе опитвала да закриля. Но си даде сметка, че Ана е преживяла много по-лоши ситуации от нея самата, и сподели с нея цялата информация, която бе събрала, включително от дневниците. Ана бе приела спокойно всичко и ето ги, тримата заедно, в къщата на Ерика и Патрик. Две сестри и един брат. Усещането беше малко странно и същевременно толкова естествено. Може би е вярно, че кръвта вода не става.

– Ами, предполагам, че е твърде късно да започнете да ме осведомявате кои са последните ви гаджета и такива неща – засмя се Йоран, сочейки към Патрик и Дан. – Изглежда, този етап съм го изпуснал, за съжаление.

– Да, май че е така – каза Ерика с усмивка и лапна още един бонбон.

– Между другото, чух, че сте хванали убиеца – брата на жертвата – каза вече сериозно Йоран.

Патрик кимна.

– Да, седеше и чакаше на летището. Странно е, защото можеше да замине по всяко време и най-вероятно никога нямаше да го хванат. Колегите ми казаха, че напълно им е съдействал.

– А защо е убил брат си? – попита Дан, обгръщайки с ръка раменете на Ана.

– Все още го разпитват, така че наистина не знам – отвърна Патрик и подаде парче шоколад на Мая, която седеше на пода до него и си играеше с куклата, подарена й от майката на Йоран.

– Все още не мога да разбера защо братът, този, който е починал, имам предвид, е пращал пари на баща ми през всичките тези години. Ако правилно съм разбрал, не той е бил истинският ми баща, а някакъв норвежец.

Йоран погледна Ерика.

– Да, прав си. Според дневниците на мама, баща ти се казва Ханс Олавсен, или по-скоро, Ханс Волф. Ерик и мама не изглежда да са имали романтична връзка. Така че не знам... – Ерика прехапа устни, докато мис-леше. – Вероятно ще знаем повече, когато разберем какво има да каже Аксел Франкел.

– Вероятно. – Патрик кимна в знак на съгласие.

Дан прочисти гърлото си и всички се обърнаха към него. Двамата с Ана се спогледаха, след това тя каза:

– Ами, ъъ... ние имаме новини.

– Какви? – попита Ерика, като пъхна още един бонбон в устата си.

– Ами... – Ана замълча, но думите сами се изплъзнаха от устата й. – Ще имаме бебе. През пролетта.

– Наистина?! Това е страхотно! – извика Ерика и изтича да прегърне първа сестра си, а после и Дан, преди отново да седне с блеснали очи. – Е, как си? Наред ли е всичко? Добре ли се чувстваш?

Ерика изстреля въпросите един след друг и Ана се засмя.

– Ами, гади ми се сутрин. Така беше и когато очаквах Адриан. И постоянно си купувам близалки.

– Ха-ха, близалки, значи! – засмя се Ерика. – Но аз по-добре да не се обаждам. Спомням си как се тъпчех с бонбони, когато бях бременна с…

Ерика спря по средата на изречението и се загледа в купчината опаковки от бонбони на масата. Извърна очи към Патрик и по отворената му уста разбра, че той си мисли същото. Трескаво започна да изчислява. Кога трябваше да й дойде? Толкова се бе вглъбила във всичко, свързано с майка й, че дори не се бе замисляла за... Преди две седмици! Трябваше цикълът й да е дошъл преди две седмици. Отново се взря втрещена в опаковките от бонбони. После чу как Ана се залива от смях.

* * *

Фелбака, 1945 г.

Аксел чу гласове на долния етаж. С голямо усилие се измъкна от леглото. Щеше да отнеме време да се възстанови напълно – така каза лекарят, когато го прегледа при завръщането му в Швеция. И баща му притеснено бе заявил същото, когато Аксел се приб-ра вкъщи вчера. Почувства се истински блажен, че е отново у дома. За момент му се стори, че всички ужаси, всичките му кошмарни изживявания никога не са съществували. Но майка му се разплака при вида му. Плака още повече, когато обви ръце около измършавялото му и немощно тяло. От това го бе заболяло – не бяха само сълзи на радост. Тя плачеше, защото нищо вече не беше същото. И никога нямаше да бъде. Прямия, смел, весел Аксел вече го нямаше. Последните години му бяха отнели всичко това. Съз-ря в очите на майка си, че тя тъгува за сина, който никога няма да си върне, и същевременно се радва на малката част от него, която се е върнала у дома.

Тя не искаше да излезе с мъжа си и да отсъства цяла нощ, макар че отдавна го бяха планирали. Но баща му знаеше, че Аксел има нужда за малко да остане сам, затова бе настоял да отпътуват

– Момчето е вече вкъщи – каза баща му. – Ще имаме достатъчно време да се виждаме с него. Сега се нуждае от тишина и спокойствие, за да може да си почине. А и Ерик ще му прави компания.

Най-накрая тя отстъпи и двамата излязоха. Аксел беше благодарен, че може да остане сам, трябваше му време, за да свикне отново да е у дома. Да свикне отново да бъде Аксел.

Обърна се с дясното си ухо към вратата и се ослуша. Лекарят му бе казал просто да приеме, че завинаги е оглушал с лявото си ухо. Той не бе и очаквал нещо друго. Когато пазачът завъртя приклада на пушката и го удари над ухото, Аксел знаеше, че е станало нещо непоправимо. Раненото му ухо щеше винаги да му напомня за това, което се бе случило.

С несигурни крачки излезе в коридора. Тъй като краката му все още бяха много слаби, баща му му даде бастун, който да използва, докато поукрепне. Някога бе принадлежал на дядо му по бащина линия. Солиден, як, със сребърен връх.

Аксел трябваше да се хване за парапета, когато бавно тръгна надолу по стълбите, но бе прекарал в леглото достатъчно дълго време, а и му стана любопитно на кого принадлежат гласовете, които беше чул. Въпреки че копнееше за уединение, точно сега имаше нужда от компания.

В креслата в библиотеката седяха Франс и Брита и Аксел си помисли, че е странно да ги види отново, сякаш нищо не се бе случило. За тях животът бе продължил по обичайния си път. Те не бяха виждали трупове, струпани на купчини, или как човекът, който стои до тях, е отхвърлен назад и рухва с куршум в челото. При мисълта колко несправедливо е всичко Аксел бе обзет от гняв, но после си припомни, че сам е избрал да излага живота си на риск и трябва да изтърпи последствията. Ала част от гнева остана да тлее вътре в него.

– Аксел! Радвам се, че си буден! – рече Ерик, седнал с изправен гръб на стола зад бюрото.

Лицето му светна, когато видя брат си. Точно това бе стоплило истински сърцето на Аксел, когато се прибра вкъщи. Че отново вижда лицето на брат си.

– Точно така. Старецът успява да се придвижва с помощта на бастуна си – засмя се Аксел, повдигайки бастуна на шега, за да го покаже на Франс и Брита.

– Има тук някой, с когото бих искал да те запозная – каза Ерик нетърпеливо. – Ханс е норвежец. Той е бил в съпротивителното движение, но се е измъкнал с лодката на Елоф, когато германците са били по петите му. Ханс, това е брат ми Аксел.

Гласът на Ерик беше изпълнен с гордост.

Едва сега Аксел забеляза, че някой стои в другия край на стаята. Беше с гръб към вратата, така че Аксел видя само стройна фигура с къдрава руса коса. Направи крачка напред, за да поздрави, и тогава човекът се извърна.

В този момент светът спря да се върти. Аксел видя приклада на пушката. Припомни си как бе изпитал чувството, че е предаден, че се е доверил на някого, за когото е мислел, че е на страната на доброто, само за да бъде разочарован. Видя, че момчето пред него също го е разпознало. Усети пронизителен звук в ухото си, кръвта се втурна бясно в гърдите му. Преди дори да осъзнае какво прави, Аксел вдигна бастуна високо над главата си и замахна право към лицето на момчето.

– Какво правиш! – извика Ерик и забърза към Ханс, който бе паднал на пода с ръце върху лицето си.

Кръв бликаше измежду пръстите му. Франс и Брита също бяха скочили и се взираха в Аксел невярващо.

Той посочи с бастуна си към момчето, а гласът му трепереше от омраза, когато каза:

– Излъгал ви е. Той не е боец от норвежката съпротива. Беше пазач в Грини, когато бях затворник там. Той е човекът, който ми отне слуха. Той разби приклада си в ухото ми.

Тишина се спусна над стаята.

– Вярно ли е това, което каза брат ми? – тихо попита накрая Ерик, като седна до Ханс, който лежеше на пода и скимтеше. – Наистина ли си ни лъгал? За германците ли си работил?

– В Грини казваха, че е син на офицер от СС – каза Аксел, който още трепереше.

– И Елси е бременна от такъв като теб – рече Ерик, гледайки Ханс с омраза.

– Какво каза? – попита Франс с лице, бяло като тебешир. – Елси е бременна от него?

– Това искаше да ми каже. Дори има наглостта да ме помоли да се грижа за нея, ако нещо се случи с него. Защото трябвало да се върне в Норвегия.

Ерик беше толкова бесен, че цял се тресеше. Не спираше да разтваря и затваря юмруци, докато се взираше в Ханс, който се опитваше да се изправи на крака.

– Точно така. Обзалагам се, че е трябвало. Вероятно щеше да работи при баща си.

Аксел отново вдигна бастуна. С цялата си сила отново удари Ханс, който се сви и застена.

– Не, аз щях… при майка ми…

Ханс с мъка произнасяше думите си.

– Ти, шибано копеле – изсъска Франс със стиснати зъби и силно изрита Ханс в диафрагмата.

– Как можа? Как можа да ни лъжеш така? Когато разбра, че брат ми…

В очите на Ерик имаше сълзи, гласът му се пречупи. Той се изправи и се отдръпна на няколко крачки. Обви ръце около тялото си и започна да се поклаща напред-назад.

– Значи, планира се да си плюеш на петите, нали? – изкрещя Франс. – Направи на Елси дете и сега я зарязваш? Исусе Христе, ти, шибано прасе! Ако беше някое друго момиче… но не и Елси! И сега тя ще има немско копеле!

Гласът му се извиси до фалцет.

Брита се втренчи в него с отчаяние. Едва сега напълно проумя какви дълбоки чувства изпитва Франс към Елси. Болката в сърцето й я накара да се строполи на пода и да заридае неудържимо.

Франс се обърна към нея и я гледа в продължение на няколко секунди. После, преди някой да е имал време да реагира, той се приближи до бюрото, вдигна един нож за отваряне на писма, който лежеше там, и намушка Ханс в гърдите.

Другите го загледаха с ужас. Ерик и Брита стояха като парализирани от шока, докато гледката на кръвта, извираща около ножа, освободи нещо животинско в Аксел. Той насочи цялата си ярост към неподвижната маса на пода. Надавайки нечленоразделни звуци, двамата с Франс блъскаха, ритаха и удряха Ханс с юмруци. Когато спряха, изтощени и задъхани, момчето на пода вече не беше разпознаваемо. Спогледаха се. Бяха изплашени, но някак въодушевени. Усещането, че омразата, че всичко вътре в тях, което е искало да излезе навън, е най-после освободено, беше така силно, че можеха да го видят в очите на другия.

Постояха така за момент, споделяйки емоцията, оставяйки я да проникне в тях. Кръвта на Ханс пок-риваше ръцете, дрехите, лицата им. Беше се разпростряла в широк кръг около тях, тъмното й петно бавно се разширяваше под тялото. Част от нея бе попаднала върху Ерик, който все още стоеше там и силно се тресеше, с ръце, увити около тялото си. Не можеше да откъсне очи от кървавата купчина, а устата му беше полуотворена, когато се обърна да погледне брат си. Брита седеше на пода, втренчена в ръцете си, също изпръскани с кръв, а лицето й беше празно като на Ерик. Никой от тях не каза нито дума. Беше като тишина след буря. Всичко беше спокойно, но тишината все още носеше спомена за ревящия вятър.

Франс беше първият, който най-накрая проговори.

– Трябва да се отървем от това – каза той студено, подритвайки тялото на Ханс. – Брита, ти остани и почисти. Ерик, Аксел и аз ще го разкараме оттук.

– Но къде ще го занесем? – попита Аксел, докато се опитваше да избърше кръвта от лицето си с ръкава на ризата.

Франс обмисли въпроса за момент и после отговори:

– Ето какво ще направим. Ще изчакаме, докато се стъмни, за да го изнесем от къщата. Трябва да го поставим върху нещо, така че да не изплеска с кръв всичко. Междувременно, можем да помогнем на Брита да почисти тук и да се измием.

– Но… – подзе Ерик, но не се доизказа, свлече се на пода, загледан в една точка някъде отвъд Франс.

– Знам идеалното място. Ще бъде погребан сред свои – поусмихна се Франс.

– Сред свои? – повтори Аксел.

Гласът му прозвуча кухо. Той се взираше във върха на бастуна си, който беше покрит с кръв и косми.

– Ще го хвърлим в гроба на германските войници. На гробището – обясни Франс с още по-широка усмивка. – Така ще има някаква поетична справедливост.

– Ignoto militi – промърмори Ерик, седна на пода и се втренчи право напред.

Франс го изгледа озадачено.

– „На незнайния войн“ – обясни Ерик тихо. – Това пише на гроба.

Франс се изсмя.

– Виждаш ли? Идеално.

Нито един от останалите не се засмя, но и никой не възрази срещу плана на Франс. Като автомати започнаха да вършат каквото трябваше да бъде свършено. Ерик отиде да донесе един голям хартиен чувал от мазето и като за начало поставиха тялото на Ханс в него. Аксел донесе препарати за почистване от шкафа в коридора, а Франс и Брита се захванаха с неблагодарната работа да почистят библиотеката. Оказа се много по-трудно, отколкото си представяха. Кръвта беше гъста и всеки опит да я изтрият сякаш още повече я замазваше. Брита плачеше истерично, докато търкаше, понякога спираше да хлипа и стоеше коленичила на пода с твърда четка в ръка. Франс й изръмжаваше да продължи да работи. Той не спираше, дори когато потта му се лееше, но за разлика от другите в очите му нямаше и следа от шок. Ерик търкаше механично. Бе престанал да повтаря, че трябва да се обадят в полицията, след като осъзна, че Франс беше прав. Не можеше да допусне Аксел, който току-що се бе върнал у дома, след като бе преживял ада на концентрационните лагери, да бъде отведен от полицията и хвърлен в затвора.

След повече от час упорита работа избърсаха потта от челата си, а Франс се убеди, че няма и следа от това, което се бе разиграло в библиотеката.

– Ще трябва да ви заемем някакви дрехи от гардероба на родителите ни – каза Ерик тихо и отиде да донесе.

Когато се върна, се спря да погледне брат си, който се бе сгушил на пода в ъгъла на библиотеката, с очи, все още вперени в кръвта и косата, останали на върха на бастуна. Аксел не бе продумал и дума, откакто бе излял гнева си, но сега вдигна очи и каза:

– Как ще го пренесем до гробището? Не би ли било по-добре да го погребем в гората?

– Вашите имат мотопед с ремарке. Ще използваме него – отговори Франс, който не желаеше да се откаже от идеята си. – Ако го погребем в гората, някое животно може просто да го изрови. Но никой няма да предположи, че има един труп повече в гроба на германците. Искам да кажа, че вече има няколко тела, погребани там. А ако го вземем с мотопеда, ще го покрием с нещо и никой няма да види нищо.

– Изкопал съм достатъчно гробове – каза Аксел разсеяно, като измести погледа си обратно към бастуна.

– Франс и аз ще го направим – каза Ерик бързо. – Можеш да останеш тук, Аксел. Брита, ти трябва да се прибереш. Ще започнат да се притесняват, ако не си вкъщи за вечеря.

Говореше бързо, изстрелвайки думите като картечница, без да откъсва очи от брат си.

– Никой не се интересува от това дали аз съм вкъщи или не – обади се Франс глухо. – Така че аз мога да остана. Ще изчакаме до десет. Обикновено няма много хора по това време на нощта, а и тогава ще бъде достатъчно тъмно.

– А какво ще правим с Елси? – попита Ерик и се загледа в обувките си. – Тя ще го очаква. И сега, когато ще има дете…

– Немско дете, да. Сама да си понесе последствията! – изръмжа Франс. – Няма да казваме нищо на Елси! Ясно ли е? Тя ще си помисли, че той се е върнал в Норвегия и я е изоставил, което вероятно той щеше да направи, така или иначе. Но аз нямам никакво намерение да й съчувствам. Сама трябва да се справи с това. Някой има ли възражения?

Франс измери с поглед останалите. Никой не каза нищо.

– Добре тогава. Решено е. Всичко това ще си остане наша тайна. Сега си иди вкъщи, Брита, така че да не започнат да те търсят.

Брита се изправи и с трепереща ръка приглади окървавената си рокля. Без да продума, взе роклята, която Ерик й подаде, и отиде да се измие и преоблече. Последното нещо, което видя, преди да остави трите момчета в библиотеката, бе изражението на Ерик. Всичкият гняв, появил се в очите му, когато тайната на Ханс бе разкрита, бе изчезнал. Останал бе само срамът.

Няколко часа по-късно Ханс бе положен в гроба, където щеше да почива необезпокояван в продължение на шейсет години.

* * *

Фелбака, 1975 г.

Елси внимателно положи в сандъка рисунката на Ерика. Торе бе извел момичетата с лодката и за няколко часа домът беше на нейно разположение. Тя често се качваше тук, за да поседи известно време и да помисли за това, което е било и което е сега.

Животът й се беше развил различно от това, което си бе представяла. Извади сините дневници и разсеяно погали корицата на най-горния. Колко млада е била. Колко наивна. Колко болка би могла да си спести, ако тогава знаеше това, което вече бе научила. Че човек не може да си позволи да обича твърде много. Че цената винаги е твърде висока и че затова тя все още плащаше за единствения път, толкова отдавна, когато бе обичала твърде много. Но Елси изпълни обещанието, което бе дала на себе си – никога вече да не обича по този начин.

Разбира се, понякога се чувстваше изкушена да се поддаде, да допусне някого в сърцето си. Особено когато гледаше към двете си дъщери, а лицата им се обръщаха към нея с такъв копнеж в очите. Виждаше в тях глад за нещо, което се очаква от нея, но не беше в състояние да им го даде. Особено Ерика. Тя се нуждаеше от това нещо повече от Ана. Понякога Елси забелязваше как Ерика просто седи и я наблюдава с израз, който издаваше целия несподелен копнеж, който би могло да се намери в телцето на едно малко момиче. И част от Елси искаше да наруши обещанието си и да отиде да прегърне дъщеря си, за да усети как сърцето й бие в такт с нейното. Но нещо винаги я възпираше. В последния момент, преди да стане, преди да прегърне дъщеря си, винаги си припомняше неговото малко, топло тяло в ръцете си. Чистите очи на Ханс я гледаха от лицето му, което приличаше колкото на Ханс, толкова и на нея. Дете на любовта, което тя си мислеше, че ще отгледат заедно. Вместо това, го роди сама, в една стая, пълна с непознати, почувства го как се изплъзва от тялото й, след това от ръцете й и отива при друга майка, за която не знаеше нищо.

Елси бръкна с ръка в сандъка и извади бебешката ризка. Петната от кръв бяха избелели през годините и сега приличаха по-скоро на ръжда. Вдигна ризката до носа си, помириса я, за да усети дали все още носи някаква следа от неговия сладък, топъл аромат, когато го бе държала в ръцете си. Но нямаше нищо. Само застояла миризма на мухъл. Всички тези години в сандъка бяха изтрили аромата на момчето и тя вече не можеше да го помирише.

Понякога мислеше дали да не го издири. Може би само за да се увери, че е добре. Но никога не го направи. Същото беше и с мисълта да прегърне дъщерите си и по този начин да се освободи от обещанието, което държеше сърцето й затворено.

Взе медала, който лежеше на дъното на сандъка, и го претегли в ръката си. Бе го намерила, докато претърсваше стаята на Ханс, преди да роди детето си. Тогава все още таеше надежда, че може да намери сред вещите му някакво обяснение, да разбере защо той така и не се върна при нея и детето. Но единственото, което откри, освен малко дрехи, бе медалът. Не знаеше какво означава той, не знаеше къде го е намерил Ханс, или каква роля е играл в живота му. Но усещаше, че е важен, така че го задържа. Елси внимателно уви медала в бебешката ризка и постави малкия вързоп обратно в сандъка. После прибра в дневниците и рисунката, която Ерика бе направила за нея сутринта. Тъй като това бе единственото нещо, което Елси можеше да даде на своите момичета. Един миг на любов, изживяван, когато оставаше сама със спомените си. Това беше единственото време, когато можеше да си позволи да мисли за тях не само с ума си, но и със сърцето си. Ала щом я погледнеха с гладни очи, сърцето й веднага се затваряше.

Защото този, който отказва да обича, няма нищо за губене.

БЛАГОДАРНОСТИ

И този път Мике ми беше голяма опора и ми оказа огромна подкрепа. Затова той е пръв сред тези, на които бих искала да благодаря. Благодаря, както обикновено, на моя издател, Карин Линде Норд, която с топлината и изключителното си внимание превърна ръкописа ми в по-добра книга и ме направи по-добър писател. Благодаря и на всички в шведската ми издателска къща „Форум“, които непрекъснато ми вдъхваха смелост и бодрост. Удоволствие бе да работя с всички вас.

Признателна съм, разбира се, на Бенгт Нордин и Мария Енберг, най-добрите Бенгт и Мария на света, от „Нордин Агенси“, които винаги успяват да звучат по детински весело.

Получих голяма помощ по проверката на фактите и различните становища, изразени в историята. Най-вече от служителите на полицейското управление в Танумсхеде, които бяха, както винаги, повече от отзивчиви. По-специално бих искала да благодаря на Петра Виден и Фолке Асберг. Мартин Мелин пък прочете ръкописа и предложи ценна информация във връзка с работата на полицията. Като допълнителен бонус бе помощта, която получих от баща му, Ян Мелин, за историческите данни от 1940 г. и за Швеция по време на войната. А Йонас Линдгрен от „Съдебна медицина“ в Гьотеборг беше така любезен да отговори на всичките ми въпроси.

Благодаря и на Андерш Тореви, който прочете ръкописа и коригира някои данни, свързани с Фелбака, тъй като са минали доста години, откакто живях там. Майка ми, Гунел Лекберг, също можа да ми предостави информация за Фелбака, а освен това ми беше от нечувана помощ като детегледачка. Същото важи и за Ханс и Мона Ериксон, която прочете ръкописа и сподели с мен мнението си.

Бих искала да благодаря и на Ласе Aнрел за разрешението му да се появи в книгата. Както и за обещанието му да ме посъветва как се отглеждат мушката следващия път, когато се видим.

Както обикновено, в Гимо Хергард намерих спокойствие за работа. Там винаги се грижат така добре за мен, когато пристигна с компютъра си на рецепцията.

И най-сетне на момичетата... Вие си знаете кои сте... Какво би бил животът на писателя без вас? Пуст и самотен, и тъжен... И на всички читатели и последователи на блога – огромно, огромно благодаря, че продължавате да четете книга след книга.

Накрая бих искала да кажа „благодаря“ на Каролин, Йохан, Май-Брит и Улф, който ни доведе и помогна да се настаним в рая, където се намирам сега.

Камила Лекберг

Ко Ланта, Тайланд, 9 март 2007 г.

www.CamillaLackberg.com

Content

Камила Лекберг
Немското дете
(книга 5 от "Патрик Хедстрьом")

1

2

3

4

5

6

7

БЛАГОДАРНОСТИ