Сюзан Колинс

Грегор и проклятието на топлокръвните

(книга 3 от "Подземните хроники")

ЧАСТ 1

ЧУМАТА

Глава 1

Грегор се взираше в огледалото в банята цяла минута, преди да събере смелост. После бавно разви свитъка и вдигна изписаната на ръка страна към стъклото. В отражението прочете първата строфа от стихотворението, озаглавено „Кървавото пророчество”.

Както винаги, от прочетеното му стана лошо.

На вратата се почука.

— Бутс трябва да отиде до тоалетната! — съобщи осемгодишната му сестра Лизи.

Грегор пусна горния край на свитъка и той се нави на руло. Бързо го пъхна в задния джоб на джинсите и дръпна суичъра си надолу, за да го скрие. Все още никой не знаеше за това ново пророчество и нямаше намерение да им казва, докато не станеше абсолютно необходимо.

Преди няколко месеца, точно около Коледа, той се завърна вкъщи от Подземната страна — мрачен, разкъсван от войни свят на километри под Ню Йорк. Там живееха грамадни говорещи плъхове, прилепи, паяци, хлебарки и най-различни други огромни създания. Имаше и хора — с бледа кожа и виолетови очи, които бяха слезли под земята в началото на седемнайсети век и бяха построили каменния град Регалия. Жителите на Регалия вероятно все още спореха дали Грегор е предател или герой. При последното си пътуване той отказа да убие бялото плъхче, наречено Гибелния. За много долноземци това беше непростимо, защото бяха убедени, че някой ден Гибелния ще причини пълното им унищожение.

Сегашната кралица на Регалия, Нериса, беше крехка тийнейджърка с тревожни видения за бъдещето. Именно тя пъхна свитъка в джоба на якето на Грегор, когато си тръгваше. Той си помисли, че това е „Гибелното пророчество”, за чието сбъдване току-що беше допринесъл. Оказа се обаче, че е ново и ужасяващо стихотворение.

— За да можеш понякога да размишляваш върху отражението му — каза Нериса. Оказа се, че има предвид буквално това — „Кървавото пророчество” беше написано отзад напред. Никой не можеше да го разчете, освен ако нямаше огледало.

— Хайде, Грегор! — провикна се Лизи, като почука пак на вратата на банята.

Той отвори и видя Лизи с двегодишната им сестричка Бутс. И двете бяха дебело навлечени с палта и шапки, въпреки че днес не бяха излизали.

— Трябва да пишкам! — изписка Бутс, като смъкна гащичките си около глезените, а после се затътри към тоалетната чиния.

— Първо отиваш до тоалетната, после си смъкваш гащичките — инструктира я Лизи за стотен път.

Бутс се намести на седалката.

— Аз вече голямо момиче. Аз мога ида пишкам.

— Браво — похвали я Грегор, като вдигна окуражително палци. В отговор Бутс му се ухили широко.

— Татко прави курабии в кухнята. Печката там е включена — каза Лизи, като потриваше ръце една в друга, за да ги стопли.

В апартамента беше леденостудено. През последните няколко седмици градът беше обхванат от рекордно ниски температури и бойлерът, който захранваше с пара старите отоплителни тръби, изнемогваше. Хората в сградата се бяха оплакали в общината веднъж, а после и втори път. Без особен резултат.

— Приключвай, Бутс. Време е за курабии — каза Грегор.

Тя издърпа почти един метър тоалетна хартия от ролката и донякъде се избърса. Дори да ѝ предложеха помощ, винаги отговаряше: „Не, аз самичка”.

Грегор се увери, че си е измила ръцете, а после взе лосиона, за да втрие малко в напуканата ѝ кожа. Лизи го хвана за ръкава, точно когато щеше да стисне бутилката.

— Това е шампоан! — извика тя разтревожено. Напоследък я тревожеше почти всичко.

— Вярно — каза Грегор и взе другото шише.

— Имаме желе, Гре-го? — попита Бутс с надежда, докато той втриваше лосиона.

Грегор се усмихна на това ново произношение на името си. В продължение на около година беше „Ге-го”, но наскоро Бутс добави едно „р”.

— Гроздово желе — каза Грегор. — Купих го специално за теб. Гладна ли си?

— Да-а! — възкликна Бутс и той я взе на ръце.

Двамата влязоха в кухнята и ги посрещна облак от топлина. Баща му тъкмо изваждаше тавата с курабии от фурната. Хубаво беше да го види на крака и да прави дори нещо съвсем обикновено, например да приготви закуска за децата. След продължилия повече от две години и половина плен при огромните кръвожадни плъхове в Подземната страна баща му се разболя много тежко. Когато на Коледа Грегор се върна от второто си посещение в Подземната страна, донесе със себе си специално лекарство. Изглежда му помагаше. Пристъпите на треска бяха по-редки, ръцете му престанаха да треперят и си върна няколко изгубени килограма. Далеч не беше добре, но Грегор хранеше тайна надежда, че ако лекарството продължи да действа, наесен баща му може и да успее да се върне на работа като учител по естествени науки.

Грегор намести Бутс на напуканото червено пластмасово столче за хранене, което имаха, откакто той самият беше бебе. Тя започна весело да потропва с крака по стола в очакване на закуската. А и закуската изглеждаше добре, особено като за ядене в края на месеца. Майката на Грегор получаваше заплата на първо число и към края на месеца парите винаги свършваха. Баща му сложи на всеки по две големи курабии и по едно твърдо сварено яйце. Бутс получи чаша разреден ябълков сок — разреждаха го, за да има за по-дълго. Всички други пиха горещ чай.

Баща му им каза да започват да ядат, а той занесе поднос с храна на баба им. Тя прекарваше много време в леглото дори когато беше по-топло, но тази зима рядко го напускаше. В стаята ѝ бяха сложили малка електрическа печка, а на леглото ѝ имаше много завивки. И въпреки това, винаги, когато Грегор влезеше да я види, ръцете ѝ бяха студени.

— Же-ле, же-ле, же-ле — повтаряше Бутс.

Грегор разчупи курабийките ѝ и сложи по една голяма лъжица желе върху всяка. Тя веднага отхапа голяма хапка от една, като изпоцапа цялото си лице в лилаво.

— Хей, нали знаеш, че желето не е за гримиране, а за ядене? — каза Грегор и Бутс се заля от смях. Смехът ѝ беше толкова откачен, че никой не можеше да се сдържи да не се засмее с нея.

Грегор и Лизи трябваше да побързат със закуската, за да не закъснеят за училище.

— Измийте си зъбите — напомни баща им, когато станаха от масата.

— Стига да мога да вляза в банята — каза Лизи и се ухили на Грегор.

Грегор прекарваше много време в банята и това се беше превърнало в семейна шега. В апартамента имаше само една баня и тъй като Грегор беше започнал да се заключва вътре, за да чете пророчеството, всички бяха забелязали. Майка му все се шегуваше, че се мъчи да се издокарва заради някое момиче в училище, а той се преструваше, че е права, като полагаше всички усилия да изглежда смутен. Той наистина си мислеше за едно момиче, но то не беше от неговото училище. И не се тревожеше какво ще каже за косата му, а дали изобщо е жива.

Лукса. Тя беше на същата възраст като него, на единайсет, а вече беше кралица на Регалия. Или поне беше кралица допреди няколко месеца. Против желанията на управляващия съвет на Регалия, тя тайно отлетя след Грегор, за да му помогне в мисията за убиването на Гибелния. Спаси живота на Бутс, като се хвърли в битка с плъховете в лабиринта, а през това време сестричката му успя да избяга на гърба на една предана хлебарка. Но къде беше Лукса сега? Дали се луташе из Мъртвата земя? Пленница на плъховете? Мъртва? Или по някакво чудо беше успяла да се прибере у дома? А и какво беше станало с прилепа на Лукса, Аврора? И с Темп, хлебарката, която беше избягала с Бутс? И с Туичтип, женския плъх с толкова остро обоняние, че можеше да долавя дори цветове? Всичките му приятели. Всичките — изчезнали по време на мисията. Нощем те всички се промъкваха в сънищата му, а денем си мислеше постоянно за тях.

Грегор беше помолил долноземците да му съобщят какво се е случило. Трябваше да му оставят бележка в решетката на пералното помещение, където се намираше един от входовете към Подземната страна. Защо не го бяха направили? Какво ставаше?

Да не знае за Лукса и другите… да се опитва да дешифрира загадъчното пророчество сам… съчетанието от тези неща подлудяваше Грегор. Струваше му огромни усилия да внимава в час, да се държи нормално с приятелите си, да крие тревогите си от близките си, защото всеки намек, че крои планове да се върне в Подземната страна, би ги хвърлил в паника. Беше постоянно разсеян, не чуваше какво му казват, забравяше разни неща. Както например сега.

— Грегор, раницата ти! — напомни баща му, когато двамата с Лизи тръгнаха да излизат. — Според мен може да ти потрябва.

— Благодаря, татко — каза Грегор, като избегна погледа на баща си, за да не забележи тревогата в него.

Двамата с Лизи слязоха по стълбите и преди да излязат на улицата, се подготвиха да посрещнат студа. Един остър порив на вятъра премина право през дрехите му, сякаш изобщо ги нямаше. Видя как на Лизи ѝ потекоха сълзи; очите ѝ винаги се насълзяваха от вятъра.

— Хайде да побързаме малко, Лиз. Поне в училище ще е топло — каза Грегор.

Вървяха по улиците толкова бързо, колкото позволяваха заледените тротоари. За щастие началното училище на Лизи беше само на две пресечки. Тя беше дребна за възрастта си — „с деликатна фигура”, казваше майка му. „Един по-силен вятър направо ще те отвее” казваше баба му, когато прегръщаше Лизи. И днес Грегор се чудеше дали не е права.

— Нали ще ме вземеш след училище? Ще бъдеш тук? — попита Лизи на вратата.

— Разбира ce — обеща Грегор. Тя го изгледа с упрек. През последния месец я беше забравил два пъти и тя трябваше да седи в училищната канцелария и да чака някой да дойде да я прибере. — Ще бъда тук!

Грегор тръгна пак срещу вятъра почти с облекчение. Зъбите му тракаха, но поне имаше няколко минути спокойствие. Мислите му веднага се насочиха към Подземната страна и какво ли ставаше сега там, някъде далече под краката му. Беше само въпрос на време, преди да го повикат да се върне долу — той знаеше това. Точно затова прекарваше толкова много време в банята, като проучваше новото пророчество и се мъчеше да разбере думите, обзет от отчаяно желание да се подготви по всякакъв начин за онова, което го чакаше. Долноземците разчитаха на него.

Ах, тези долноземци! Отначало намираше оправдания за мълчанието им, но сега беше направо бесен. Не само че нямаше новини за Лукса и другите му изчезнали приятели: Грегор не знаеше и какво се е случило с Арес, големия черен прилеп, на който имаше повече доверие, отколкото на всеки друг в Подземната страна. Арес и Грегор бяха клетвени съюзници и бяха положили клетва да се защитават взаимно до смърт. Пътуването с цел да открият и убият Гибелния беше ужасно, но ако от него беше произтекло нещо хубаво, то беше, че връзката между Грегор и Арес беше станала непоклатима. За нещастие Арес беше изгнаник сред хората и прилепите. Беше оставил първия си клетвен съюзник, Хенри, да падне и да загине, за да спаси живота на Грегор. Въпреки че Хенри беше предател и Арес беше постъпил правилно, долноземците го мразеха. Освен това обвиняваха прилепа за това, че не е убил Гибелния, макар че, строго погледнато, това беше задача на Грегор. Грегор имаше лошото предчувствие, че където и да беше, Арес страда.

Грегор отвори вратата на училището и се опита да не мисли за Подземната страна и да насочи вниманието си към задачите по математика. Всеки петък денят започваше с тест. После следваше баскетбол на един кош в салона по физическо, някакъв експеримент с кристална захар в часа по естествени науки и накрая — обяд. Стомахът на Грегор винаги почваше да стърже от глад поне цял час, преди да стигне до училищната столова. Заради студа, усилията да пестят храната вкъщи, за да стигне за по-дълго и факта, че просто растеше, той беше непрекъснато гладен. В училище получаваше безплатен обяд и си изяждаше всичко от подноса, дори да не му харесваше. За щастие петък беше ден за пица, която той обожаваше.

— Ето, вземи моята — каза приятелката му Ан-джелина, като премести своето парче пица в чинията му. — И без това съм прекалено нервна, за да ям. — Тази вечер се играеше училищната пиеса, а Анджелина изпълняваше главната роля.

— Искаш ли да преговорим още веднъж репликите? — попита я Грегор.

Текстът се озова моментално в ръката му.

— Сигурен ли си, че нямаш нищо против? Излизам на сцената ето на това място…

Сякаш той не го знаеше прекрасно. Грегор и общият им приятел Лари преговаряха репликите с Анджелина всеки ден от шест седмици насам. По-често това се падаше на Грегор. Студеният, сух зимен въздух влошаваше астмата на Лари и от четенето на глас започваше да кашля. Миналата седмица лежа в болницата с тежък пристъп и още изглеждаше малко отпаднал.

— Няма значение, все едно ще забравиш всичко — обади се Лари, който рисуваше върху салфетката си нещо, което приличаше на око на муха. Не вдигна поглед.

— Не говори така! — ахна Анджелина.

— Ще бъдеш пълна скръб, също като в предишната пиеса — подхвърли Лари.

— Да, едва издържахме до края — кимна Грегор.

Анджелина беше играла прекрасно в миналата пиеса. Всички го знаеха. Тя се опита да скрие доволното си изражение.

— Я ми припомни пак, ти какво играеше? Някаква буболечка, нали? — каза Грегор.

— Нещо с криле — рече Лари.

Тя беше играла феята кръстница в „Пепеляшка”, само че действието се развиваше в Ню Йорк.

— Може ли да започваме вече? — помоли Анджелина. — За да не се изложа напълно довечера?

Грегор преговори репликите с нея. Всъщност нямаше нищо против — така се разсейваше от по-мрачните мисли.

„Дръж мислите си в Горната земя”, нареди си той. „Иначе само ще се побъркаш”.

И през остатъка от деня се справи доста добре с тази задача. Изкара часовете в училище и прибра Лизи вкъщи, а после се отби в апартамента на Лари. Майката на Лари поръча китайска храна като специална почерпка и отидоха да гледат пиесата. Беше забавна и Анджелина беше най-хубавото нещо в нея. Когато се върна, Грегор донесе на сестрите си цял джоб сладки с късметчета, които беше запазил от вечерята. Бутс никога не беше виждала сладки с късметчета и все се опитваше да ги яде заедно с хартията.

Легнаха си по-рано, защото беше прекалено студено да правят нещо друго. Грегор се зави не само с одеялата, но и с палтото си и няколко хавлиени кърпи. Майка му и баща му влязоха да му кажат лека нощ. Това му вдъхна чувство за сигурност. В продължение на толкова много години баща му отсъстваше или беше твърде болен, за да дойде при него. Струваше му се истински лукс и двамата му родители да го завиват вечер в леглото.

И така, той се справяше добре, като успяваше да задържи ума си в Горната земя, преди баща му да се надвеси да го прегърне за лека нощ и да прошепне тихо, за да не чуе майка му: „Няма поща”.

Двамата с баща му бяха разработили система. Миналото лято майката на Грегор забрани да се влиза в пералното помещение. Никой не ѝ се разсърди. През последните няколко години първо съпругът ѝ, а после Грегор и Бутс бяха паднали през решетката в стената на пералното помещение, която водеше към Подземната страна. Изчезването им беше мъчително. Грегор не знаеше как майка му беше успяла да поддържа семейството емоционално и финансово през всичкото това време. Тя беше невероятна. Така че да я оставят да постигне своето за пералното помещение беше дребна отстъпка.

Проблемът беше… че поради забраната за Грегор беше невъзможно да проверява решетката, която водеше към Подземната страна. Баща му обаче знаеше с каква тревога и нетърпение чака новини за Лукса и останалите и веднъж на ден слизаше за малко в пералното помещение и проверяваше дали няма съобщение за сина му. Не казваха на майка му; щеше само да се разстрои. За нея беше друго. Тя никога не беше ходила в Подземната страна. В нейните представи всеки, който живееше там, беше свързан по някакъв начин с отвличането на съпруга и децата ѝ. Но и Грегор, и баща му имаха приятели там долу.

Значи нямаше поща. Пак нито дума. Никакви отговори. Грегор продължи да се взира в тъмнината часове наред, а когато най-после заспа, сънищата му бяха неспокойни.

На другата сутрин се събуди късно и трябваше да побърза, за да бъде в апартамента на госпожа Кормаки преди десет. Всяка събота ходеше да ѝ помага. През есента имаше случаи, когато Грегор усещаше, че тя му измисля работа, защото знае, че семейството му изнемогва с парите. Но сега, когато времето беше толкова лошо, госпожа Кормаки наистина имаше нужда от помощта му. От студа я боляха ставите и се придвижваше трудно по заледените тротоари. Все се притесняваше, че ще падне и ще си счупи бедрената кост. Грегор беше доволен, че сега наистина си е заслужил парите.

Днес тя му беше приготвила дълъг списък с поръчки — химическото чистене, супермаркетът, хлебарницата, пощата и железарския магазин. Както винаги, първо го нахрани.

— Ял ли си? — попита го тя.

Преди да успее да отговори, тя добави:

— Все едно, в този студ няма да ти се отрази зле, ако ядеш два пъти.

Сложи на масата голяма димяща купа овесена каша с много стафиди и кафява захар. Наля му портокалов сок и намаза с масло няколко препечени филийки.

След като се нахрани, Грегор се почувства готов да се изправи срещу всякакво време, което беше добре, тъй като навън беше десет градуса под нулата дори и без ледения вятър. Следвайки списъка, той тичаше от място на място, благодарен, че се налага да чака на опашки, за да се постопли. След като остави покупките върху кухненската маса на госпожа Кормаки, беше възнаграден с огромна чаша горещ шоколад. После двамата се навлякоха дебело, за да отидат заедно до двете места, където Грегор не можеше да изпълни поръчките ѝ — банката и магазина за алкохол. Щом излязоха навън, госпожа Кормаки пристъпваше много внимателно и се държеше здраво за Грегор, докато преодоляваха заледени участъци, пешеходци, наполовина заслепени от шалове, и рязко завиващи таксита. Успяха да се стоплят в банката, защото госпожа Кормаки нямаше доверие на банкоматите и се наложи да стоят на опашка на касата. После отидоха до магазина за алкохол, за да избере бутилка червено вино за рождения ден на приятелката си Айлийн. Но докато стигнат обратно вкъщи, пръстите на госпожа Кормаки вече бяха толкова премръзнали, че тя изпусна виното в коридора точно когато Грегор отключи вратата. Бутилката се счупи на плочките и виното се разля върху изтривалката.

— Е, няма как — Айлийн ще получи бонбони — заяви госпожа Кормаки. — Имам една хубава кутия шоколадови бонбони с крем, изобщо не е отваряна. Някой ми я подари за Коледа. Дано да не е била Айлийн. — Тя накара Грегор да се дръпне назад, събра стъклата, а после вдигна изтривалката и му я подаде: — Хайде. Да я занесем в пералното помещение, преди да е останало петно.

Пералното помещение! Докато тя вземаше прах за пране и препарат за отстраняване на петна от килера, Грегор се опита да си измисли извинение защо не може да я придружи. Едва ли можеше да каже: „О, не мога да сляза там долу, защото майка ми се страхува, че ще изскочи гигантски плъх, ще ме завлече на километри под земята и ще ме изяде”. Ако се замислиш, почти не съществуваше основателна причина някой да не може да отиде в пералното помещение. Затова отиде.

Госпожа Кормаки напръска изтривалката с препарат за отстраняване на петна и я пъхна в пералнята. Пръстите ѝ все още бяха премръзнали и тя с труд намери монети от двайсет и пет цента в портмонето си с дребни пари. Изпусна една на циментовия под и тя се търкулна през помещението, като спря със звънтене до последната сушилня. Грегор отиде да я вземе. Когато се наведе да вземе монетата, нещо привлече погледа му и той си удари главата в сушилнята.

Грегор примигна, за да се увери, че не му се привиждат неща. Не му се привиждаха. Там, между рамката на решетката и стената, беше пъхнат свитък.

Глава 2

— Хей, удари ли се? — попита госпожа Кормаки, докато слагаше прах за пране в пералнята.

— Не, няма ми нищо — каза Грегор и разтърка удареното място. Вдигна монетата от четвърт долар и устоя на изкушението да измъкне свитъка от решетката. Помъчи се да си придаде вид, сякаш нищо не е станало, и върна монетата.

Госпожа Кормаки я пъхна в машината и я включи.

— Готов ли си да хапнем нещо за обяд? — предложи тя.

На Грегор не му оставаше да направи нищо, освен да я последва до асансьора. Не можеше да прибере свитъка пред нея. Тя щеше да поиска да разбере какво е това, а тъй като вече беше подозрителна относно историите, с които прикриваше времето, прекарано от семейството му в Подземната страна, едва ли щеше да измисли убедителна лъжа. Той не беше успял да измисли дори оправдание да не влиза в пералното помещение!

Върнаха се горе и госпожа Кормаки стопли домашна пилешка супа и сипа големи порции. Грегор ядеше механично, като слушаше само с половин ухо и се мъчеше да поддържа своята част от разговора. Довършваха тортата, когато госпожа Кормаки хвърли поглед към стенния часовник и каза:

— Изтривалката сигурно вече е готова за сушилнята.

— Отивам! — Грегор скочи на крака толкова бързо, че събори стола си. Той го вдигна обратно кол-кото можеше по-спокойно. — Извинявайте. Отивам да сложа изтривалката в сушилнята.

Госпожа Кормаки го изгледа особено.

— Добре.

— Искам да кажа, не е нужно да сме двамата, за да сложим една изтривалка в сушилнята — каза Грегор, като сви рамене.

— Прав си за това. — Тя пъхна в ръката му няколко монети по четвърт долар и продължи да го наблюдава внимателно. — А защо вие вече не използвате нашето перално помещение?

— Какво? — Въпросът го свари неподготвен.

— Защо двамата с майка ти ходите чак до пералнята при месарницата? — попита тя. — Цената е същата. Проверих.

— Защото… пералните машини… там… са по-големи — каза Грегор. Това наистина беше така. Не беше пълна лъжа, макар и да не беше цялата истина.

Госпожа Кормаки го изгледа изпитателно, а после поклати глава:

— Отивай за изтривалката — каза тя кратко.

Асансьорът никога не се беше движил толкова бавно. Едни хора се качваха, други слизаха, една жена задържа вратата, както му се стори, цял час, докато детето ѝ изтича обратно до апартамента им да си вземе шапка. Когато най-после стигна до пералното помещение, Грегор трябваше да изчака някакъв мъж, който очевидно не си беше прал дрехите от близо месец, да зареди шест перални.

Грегор пъхна изтривалката в сушилнята до решетката и се засуети около нея, докато мъжът си тръгна. Веднага щом хоризонтът беше чист, се наведе и издърпа свитъка от решетката. Пъхна го в ръкава на суичъра си и се отправи навън. Без да си прави труда да взима асансьора, тръгна нагоре по стълбите. Изкачи се на първата площадка и седна. Никой нямаше да го смущава тук, не и когато асансьорът работеше.

Измъкна свитъка от ръкава на суичъра си и го разви с треперещи ръце. Там пишеше:

Скъпи Грегор,

Изключително наложително е да се срещнем.

Ще бъда на стълбището, където те остави Арес,

Когато часовникът в Горната земя удари четири.

Разчитаме на твоето благоволение. Връхлетя ни

„Кървавото пророчетво”.

Моля те, не предавай приятелите си.

Викус

Грегор прочете бележката три пъти, преди да разбере за какво става дума. Не очакваше това. Не се споменаваше нищо за Лукса и другите му изчезнали приятели. И нищо за Арес. Вместо това беше ясен вик за помощ.

„Връхлетя ни Кървавото пророчество?”

„Почна се!”, помисли си Грегор. Сърцето му блъскаше като юмрук в гърдите, а през тялото му пробяга тръпка на ужас. „Кървавото пророчество”.

Всъщност вече не му трябваше огледало, за да го прочете, макар че като гледаше редовете, разбираше по-лесно някои части. Вече го знаеше наизуст. В ритъма на думите имаше нещо, което набиваше пророчеството в ума и го запечатваше там, като някоя от онези непоносими песни от телевизионните реклами. Сега то звучеше в главата му в такт с потрепването на ботушите, докато бавно се качваше по стълбите.

ТОПЛОКРЪВНИ, СЕГА ПО КРЪВТА ВИ СЕ НОСИ СМЪРТТА,

ОТ ТЕЛАТА ВИ АЛЧНО ЩЕ ИЗТРЪГНЕ ДЪХА.

ЩЕ ОСТАВИ ПО КОЖАТА ГРОЗНИ СЛЕДИ, И ПЕЧАТ –

ВЪРХУ ВАШТА СЪДБА,

А СТРАНАТА ПОДЗЕМНА ЩЕ ПРЕВЪРНЕ В ПЛОСКА ТАВА.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ ВЪВ НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

ВОИНА ОТ ГОРЕ ДОВЕДЕТЕ,

АКО ОЩЕ НОСИ ОБИЧ В СЪРЦЕТО.

ДОВЕДЕТЕ ПРИНЦЕСАТА, ИЛИ ОТЧАЯНИ ДНИ ВИ ГРОЗЯТ:

ТАМ БЕЗ НЕЯ ПЪЛЗЛИВЦИТЕ СТРАДАТ И ГОРКО СКЪРБЯТ.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

ТЕЗИ, ДЕТО ТЕЧЕ В ТЯХ ЧЕРВЕНА И ТОПЛА КРЪВТА,

ТРЯБВА МИГОМ ДА ИДАТ ТАМ, ДЕ СЕ КРИЕ ЛЕКЪТ.

ТАМ, В ЛЮЛКАТА, ЛЕКАРСТВОТО ТАИ СЕ СЕГА

ЗА ЗЛИНАТА, КОЯТО ОМЪРСЯВА КРЪВТА.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА ЗДРАВА ЛОЗА.

ЧОВЕК И ПЛЪХ ОСТАВЯТ НАСТРАНИ

ОМРАЗА, БИТКИ, ВЪТРЕШНИ ВРАЖДИ.

РАЗПАЛИ ЛИ СЕ МЕЖДУ ТЯХ ВОЙНА,

ИЗГУБВАТ ТОПЛОКРЪВНИТЕ ПОДЗЕМНАТА СТРАНА.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

Грегор беше оцелял след други две пророчества от автора на това — Бартоломю Сандуич. Именно Сандуич беше отвел долноземците дълбоко под днешния Ню Йорк и беше основал града на хората Регалия. След смъртта си беше оставил каменна стая, чиито стени бяха изцяло покрити с пророчества — негови видения за бъдещето. И не само хората, но и всички същества в Подземната страна вярваха, че Сандуич е притежавал способността да вижда в бъдещето.

Грегор не можеше да реши как да приема предсказанията на Сандуич. Понякога ги мразеше. Понякога беше благодарен за насоките, които му даваха, макар пророчествата да бяха толкова загадъчни, че понякога сякаш означаваха едновременно много неща. Но в претрупаните редове обикновено можеше да схванеш в общи линии какво те очаква. Като тук например…

ТОПЛОКРЪВНИ, СЕГА ПО КРЪВТА ВИ СЕ НОСИ СМЪРТТА,

ОТ ТЕЛАТА ВИ АЛЧНО ЩЕ ИЗТРЪГНЕ ДЪХА.

ЩЕ ОСТАВИ ПО КОЖАТА ГРОЗНИ СЛЕДИ И ПЕЧАТ –

ВЪРХУ ВАШТА СЪДБА,

А СТРАНАТА ПОДЗЕМНА ЩЕ ПРЕВЪРНЕ В ПЛОСКА ТАВА.

Грегор вече се беше досетил, че става дума за някаква смъртоносна болест и много хора ще се разболеят от нея. Не само хора, а и всички топлокръв-ни. Всички бозайници. Долу в Подземната страна към тях спадаха прилепите и плъховете… всъщност не знаеше още колко други същества може да бъдат засегнати. А какво ли означаваше този страшен ред за „тавата”? Че накрая всички ще бъдат изядени?

ВОИНА ОТ ГОРЕ ДОВЕДЕТЕ,

АКО ОЩЕ НОСИ ОБИЧ В СЪРЦЕТО.

ДОВЕДЕТЕ ПРИНЦЕСАТА, ИЛИ ОТЧАЯНИ ДНИ ВИ ГРОЗЯТ:

ТАМ БЕЗ НЕЯ ПЪЛЗЛИВЦИТЕ СТРАДАТ И ГОРКО СКЪРБЯТ.

Воинът беше Грегор — безполезно беше да се самозалъгва, че е някой друг. Той не искаше да е воинът. Мразеше да се бие, мразеше факта, че толкова го бива за това. Но след като успешно беше изпълнил две пророчества в ролята си на „воин”, престана да мисли, че долноземците са сбъркали човека.

Беше намесена и принцесата… Таеше надежда, че не става дума за Бутс. Пълзливците — така долноземците наричаха хлебарките — я бяха обявили за принцеса, но тя не беше истинска принцеса. Може би пълзливците си имаха собствена принцеса и щяха да доведат нея.

Други строфи, изглежда, намекваха, че хората и гризачите — плъховете — ще бъдат принудени да се съюзят, за да намерят лекарство за болестта. Това едва ли щеше да им хареса! Бяха прекарали цели столетия в опити да се избият взаимно. А после, налице беше и обичайното предсказание на Сандуич, че ако нещата не се получат, ще последва пълно унищожение и накрая всички ще умрат.

Грегор си помисли дали Сандуич някога е написал оптимистично пророчество. Нещо за мир и радост, със старомоден щастлив край. Вероятно не.

В „Кървавото пророчество” най-много го влудяваше строфата, която се повтаряше четири пъти. Сякаш Сандуич се мъчеше да я набие в главата му.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

Какво означаваше това? Звучеше абсолютно безсмислено! Грегор трябваше да говори с Викус! Освен че беше дядо на Лукса и сред най-влиятелните хора в Регалия, Викус беше един от най-добрите тълкуватели на пророчествата на Сандуич. Ако някой можеше да обясни този пасаж, това беше той.

Грегор осъзна, че е застанал на площадката на стълбите на своя етаж, вкопчен в парапета. Не беше сигурен колко време е прекарал така. Но сега трябваше да приключи с госпожа Кормаки и да се прибере вкъщи.

Ако се беше забавил твърде дълго, тя, изглежда, не забеляза. Даде му обичайните четирийсет долара плюс голяма тенджера ядене за семейството му. Докато си тръгваше, тя уви около врата му още един шал, защото „си имам достатъчно шалове да удуша кон с тях”. Госпожа Кормаки никога не го оставяше да си тръгне с празни ръце.

Вкъщи Грегор повика баща си насаме в кухнята и му показа бележката от Викус. Лицето на баща му помръкна, докато я четеше.

— „Кървавото пророчество”. Знаеш ли какво е то, Грегор? — попита той.

Без нито дума Грегор подаде на баща си свитъка с пророчеството. Беше измачкано и леко зацапано от много четене.

— Откога имаш това? — попита баща му.

— От Коледа — каза Грегор. — Не исках да се тревожиш.

— Ще започна да се тревожа, ако знам, че криеш от мен разни неща — каза баща му. — Не го прави повече.

Грегор кимна. Баща му отвори свитъка, за да го прочете, и придоби озадачено изражение.

— Написано е огледално — каза Грегор. — Но аз го знам наизуст. — Издекламира пророчеството на глас.

— „По кръвта ви се носи смъртта”. Е, това не звучи добре — отбеляза баща му.

— Не, звучи, сякаш много хора ще се разболеят — каза Грегор.

— Изглежда, Викус мисли, че си им нужен и трябва пак да слезеш там долу. Знаеш, че майка ти няма да позволи това да се случи — каза баща му.

Знаеше. Не беше трудно да си представи ужаса на майка си, щом научи за пророчеството. След изчезването на баща му тя беше прекарала много безсънни нощи, седнала сама до кухненската маса. Първо плачеше. После мълчеше и прокарваше пръсти по шарките по покривката. Накрая изобщо не помръдваше. А вероятно ѝ е било още по-тежко, когато двамата с Бутс изчезнаха. Можеше ли наистина да я подложи отново на това? „Не, не мога!”, помисли си той. После лицата на приятелите му от Подземната страна започнаха да преминават в съзнанието му. Те можеше да умрат — всички до един — ако не отидеше.

— Трябва поне да отида да изслушам Викус, татко — каза Грегор, с глас, задавен от безпокойство.

— Трябва да разбера какво става! Искам да кажа, не мога просто да скъсам бележката и да се престоря, че не съм я получил!

— Добре, добре, ще отидем и ще го изслушаме. Искам от теб само едно — не му обещавай нищо, което не можеш да изпълниш — каза баща му.

Помолиха госпожа Кормаки да се отбие за малко, като ѝ казаха, че отиват на кино. Тя, изглежда, се зарадва на шанса да поседи със сестрите и баба му. Въоръжена с тесте детски карти за игра и кутия пуканки, тя отпрати с махване на ръка Грегор и баща му към вратата.

— Вие двамата вървете. Имате нужда да прекарате малко време заедно, като баща и син.

Може и да имаха. Но не точно по този начин.

Преди да тръгнат, Грегор се погрижи да вземе хубаво, силно фенерче. Видя как баща му пъхна под якето си един лост. Отначало Грегор си помисли, че го взема за защита, но баща му прошепна: „За камъка”. Мястото, където Арес винаги оставяше Грегор, беше в подножието на едно стълбище под Сентрал парк. Каменна плоча покриваше входа към стълбището. В такова време тя щеше да е замръзнала.

За да стигнат при Викус преди четири, трябваше да вземат такси до парка. Грегор си помисли, че да отидат пеш до метрото и без друго ще е прекалено трудно за баща му. Дори така, краткото разстояние от улицата до входа към Подземната страна, скрит сред дърветата, изглежда го изтощи.

В мразовитото време Сентрал парк беше почти пуст. Имаше съвсем малко хора, които вървяха забързано с приведени глави и ръце, пъхнати в джобовете. Никой не обърна внимание, когато Грегор разхлаби каменната плоча и я отмести настрани, за да разкрие входа.

— Подранили сме с пет минути — каза Грегор и погледна надолу в тъмнината.

— Може и Викус да е подранил. Хайде да слизаме. Поне ще се махнем от този вятър — каза баща му.

Спуснаха се в дупката. Грегор не забрави да вземе със себе си лоста — камъкът вероятно щеше да замръзне веднага, а той не искаше да остане заклещен под земята. Върна каменната плоча на място и настъпи пълна тъмнина. Грегор включи фенерчето си и освети дългото стълбище.

— Арес обикновено ме оставя най-долу — каза той. Заслиза, а баща му тръгна бавно зад него, като пристъпваше предпазливо.

Стълбището водеше в голям, построен от хора тунел, който изглеждаше изоставен. Въздухът беше тежък, студен и влажен. Долу не проникваше шум от парка, но покрай стените се чуваха слаби звуци от пробягващи миши крачета.

Когато стигна до последните няколко стъпала, Грегор се обърна назад и видя, че баща му е изминал едва половината път.

— Не бързай. Още го няма.

Думите едва бяха излезли от устата му, когато върху китката му се стовари рязък удар и Грегор усети как фенерчето изхвърча от ръката му. Обърна глава навреме, за да зърне едър, космат силует, който се хвърли към него от сенките.

Плъхът го беше чакал.

Глава 3

Грегор замахна с лоста, но плъхът го хвана със зъби и го дръпна силно. Грегор полетя във въздуха и после се стовари по корем в тунела. Лостът падна с дрънчене в тъмното. Грегор успя да вдигне ръце, за да предпази лицето си от удара в студения бетонен под.

— Грегор! — извика разтревожено баща му, докато плъхът го притискаше с гърди към земята. Усети горещия му дъх на бузата си. Опита се да замахне, но беше безпомощен.

— Жалка работа. Абсолютно жалко изпълнение — изсъска познат глас в ухото му.

Грегор изпита първо вълна на облекчение, а после веднага се ядоса.

— Махни се от мен, приятел!

Плъхът само се намести по-удобно.

— Нали разбираш — в мига, щом си изгубиш светлината, може направо да се смяташ за мъртъв.

Освети ги лъчът на фенерчето. Грегор присви очи и видя баща си да се приближава към тях с голямо назъбено парче бетон в едната ръка.

— Пусни го! — изкрещя той и вдигна бетонния къс.

— Няма нищо, татко. Това е Рипред! — Грегор се заизвива, за да се освободи, но плъхът тежеше цял тон. — Той е приятел — добави, за да успокои баща си, макар че да нарече Рипред „приятел” беше малко пресилено.

— Рипред? — каза баща му. — Рипред? — Гърдите му мъчително се повдигаха и спускаха, а погледът му беше безумен, докато се мъчеше да осмисли думите.

— Да, опитвам се да давам на момчето ти съвети за оцеляване, но той не внимава. — Рипред се надигна и с лекота преметна Грегор с лапа. Изражението на покрития с белези плъх беше обвинително. — Не се упражняваш по ехолокация, нали?

— Упражнявам се и още как! — отвърна бързо Грегор. — Упражнявам се със сестра ми.

Това беше истина, но все пак Грегор пропусна да каже, че го правеше главно защото Лизи го караше. Тя беше изключително съвестна по отношение на домашните си. Когато научи, че Рипред е казал на Грегор да се упражнява по ехолокация, тя го прие много сериозно. Поне три пъти седмично завличаше Грегор някъде в сградата — в коридора, под стълбището, във фоайето — и му връзваше очите. После той трябваше да стои и да цъка с език, за да я намери. Предполагаше се звукът от цъкането ще се отрази в нея и по някакъв начин Грегор ще разбере къде е застанала. Но въпреки всичките ѝ усилия уменията му в ехолокацията не се подобряваха особено.

Сега, когато Рипред започна да му се кара, Грегор се приготви за отбрана.

— Виж, вече ти казах, че ехолокацията не ми се отдава. Къде е Викус?

— Няма да дойде — каза Рипред.

— Но той ми писа за „Кървавото пророчество”. Мислех, че ще се срещне с нас — възрази Грегор.

— А пък аз мислех, че ще си сам — каза Рипред, седна на задните си крака и погледна бащата на Грегор: — Помниш ли ме?

Баща му още стискаше парчето бетон, но беше свалил ръка до тялото си. Вгледа се в Рипред, сякаш се опитваше да си спомни някой, когото беше видял насън. Дълъг сън, изпълнен с глад и самота и страх и злобните подмятания на разни гласове в тъмното. Гласове на плъхове. Като този, който седеше пред него. Той се намръщи и се помъчи да проясни бъркотията в ума си.

— Носеше ми храна. Долу в ямата на плъховете… ти понякога ми носеше храна.

— Точно така — каза Рипред. — А някой тук да е донесъл храна на мен? Умирам от глад.

Рипред наистина изглеждаше по-слаб от обикновено. Коремът му доста се беше смалил, а костите на лицето му се очертаваха по-ясно.

Грегор не беше очаквал, че ще се види с Рипред, нито че ще го храни, но автоматично прерови джобовете на якето си. Напипа една забравена бискви-тка с късметче от снощи и я измъкна.

— Заповядай — каза той.

Рипред реагира с пресилена изненада.

— О, небеса, всичкото това само за мен ли е?

— Виж, изобщо не знаех… — започна Грегор.

— Не, моля ти се. Не се извинявай. — Езикът на Рипред се стрелна навън и бисквитката моментално изчезна в устата му. — О, да! О, честна дума! — занарежда възторжено той, докато дъвчеше и преглъщаше. — Натъпках се до пръсване!

— Защо си толкова гладен? — попита Грегор.

— Ами, поради факта, че Соловет си е наумила да умори плъховете от глад… — каза Рипред.

Грегор смътно си спомняше как Рипред веднъж повдигна този въпрос по време на вечеря в Регалия. Хората бяха отнели една от реките на плъховете, или нещо подобно.

— И факта, че трябва да храня онова ненаситно бебе, дето ми го натресе… — рече Рипред.

— Гибелния ли? — прекъсна го Грегор. — Как е той?

— Голяма беля е, честно казано. Яде три пъти повече от нас, останалите, и въпреки това не може да се научи да ловува. Ако не го храним, хленчи. Затова, разбира се, ние го храним, а после той пораства с още двайсет сантиметра и хленчи още по-силно. Повярвай ми, живее си много по-добре от мен — изръмжа Рипред.

Плъхът намери край стълбите стара летва и почна да я глозга. Разхвърчаха се дървени стърготини като обелки от ябълка.

— Ами Лукса? Тя прибра ли се? — попита Грегор, почти страхувайки се да чуе отговора.

— Не, не се прибра — каза Рипред, вече не толкова рязко. — От надежден източник знам, че не е пленница на плъховете. Възможно е наистина да се е измъкнала от Лабиринта, но… на твое място не бих хранил много големи надежди по въпроса.

Грегор кимна леко. Бяха минали месеци. Ако Лукса се беше измъкнала от плъховете, защо не се беше върнала в Регалия?

— А другите? — попита той.

— Прилепът ѝ още липсва. А за прекрасната Туичтип също не се знае нищо. О, знаеш ли обаче кой се появи? Оня пълзливец, дето разнасяше насам-натам сестра ти. Как му беше името, Ток… Тинг…? — каза Рипред.

— Темп? — каза бащата на Грегор.

— Точно така, Темп. Прибра се няколко седмици, след като ти замина, по-добре от всякога. Прекарал известно време в Мъртвата земя, докато му пораснат един-два нови крака — каза Рипред. — Много се вълнува, че пак ще види „принцесата”.

Грегор и баща му се спогледаха. Дори да успееха някак да убедят майката на Грегор да го пусне долу, щеше да е невъзможно да я убедят да позволи на Бутс да се върне в Подземната страна.

Рипред усети смущението им.

— Е, нали знаете, че тя трябва да се върне? Искам да кажа, чели сте „Кървавото пророчество”, нали?

— Прочетох го — каза Грегор уклончиво. — Но не съм сигурен какво следва.

— Аз ще ти кажа какво следва — рече Рипред. — Викус ще изпрати прилеп до пералното ви помещение в полунощ. Иска двамата със сестра ти да го чакате. Всички го искаме.

— А ако не го чакаме? — попита Грегор.

— В такъв случай има много малък шанс някое топлокръвно същество в Подземната страна да оцелее. Там долу вилнее чума, която причинява всевъзможни беди — или не си чул? — каза Рипред.

— Да, тази история с чумата едва ли ще е голям плюс, когато помоля майка ни да ни пусне — отбеляза Грегор.

— Чумата. Разкажи ни за нея — каза бащата на Грегор.

— О, нещо като едра шарка е — каза Рипред. — Висока температура, гнойни мехури по кожата, накрая блокира белите дробове. Наричат я Проклятието на топлокръвните, защото поразява само топлокръвни същества. Плъховете измират като мухи. В Мъртвата земя намериха телата на няколко прилепа съгледвачи. А никой още няма вест от гризльовците.

— Гризльовците ли? — каза Грегор.

— От мишките. Така ги наричаме. Но слушай, в Регалия има само три случая на чума и те са под карантина, така че там сте в пълна безопасност. Всъщност ни трябвате само за това, за срещата в Регалия. Всички топлокръвни изпращат представители. Хората ще изследват кръвта на всички участници, за да са сигурни, че не са болни от чума. Ела само на срещата и после можеш да си вървиш вкъщи — каза Рипред.

— Мога ли? — попита Грегор. Обикновено пророчествата изискваха от него много повече.

— Защо не? В пророчеството се казва само да те доведем отгоре. След това каква полза ще има от теб? Ти си на единайсет. Никой не очаква лично да забъркаш лекарство срещу чума с училищния си комплект по химия — каза Рипред.

Плъхът беше прав. Лекуването на чума беше работа повече за лекари и учени, отколкото за воини.

Грегор погледна баща си с надежда.

— Става дума само за една среща, татко. И няма да присъства никой от заразените с чума. Няма да е проблем, не мислиш ли?

— Не знам, Грегор — каза баща му и поклати глава.

— О, воинът ще дойде. Знаем това. Сестра му е тази, за която се безпокоим — каза Рипред.

— Защо си толкова сигурен, че ще дойда? — попита Грегор.

— Заради онзи твой прилеп. Онзи, големият, навъсеният — каза Рипред.

— Арес ли? — каза Грегор. — Какво общо има това с Арес? Ще го прогонят ли, ако не се появя?

— По-лошо е от това, боя се. — Дъската, която Рипред гризеше, се прекърши на две. Той изплю дървените стърготини, напълнили устата му, и уморено погледна Грегор. — Нали ти казах, че в Регалия има три случая на чума? Единият е той.

Глава 4

— О, не! — прошепна тихо Грегор. От всички ужасни възможности, които се въртяха в главата му през последните няколко месеца, тази не му беше хрумвала. — Зле ли е?

— Зле е. Той беше първият случай в Регалия. Смятат, че е прихванал чумата, когато го нападнаха онези мушици във Водния път. После сигурно я е предал на плъховете в Лабиринта — каза Рипред.

— Мушици? Но аз си мислех, че само топлокръвните животни могат да се разболеят от нея — възрази бащата на Грегор.

— Да, но кръвосмучещите и месоядните насекоми могат да я пренасят и разпространяват от едно топлокръвно същество на друго — каза Рипред.

— Ще умре ли? — попита Грегор с пресекващ глас.

— Е, да не го отписваме още — каза Рипред. — В Регалия имат лекарства, които могат поне да облекчат симптомите му — плъховете не разполагат дори с това. А и той е силен.

— Вярно е — каза Грегор и се почувства малко по-обнадежден. — Той е най-силният прилеп там долу. И е упорит. Ще се пребори.

— Да, ще се опита да се държи, защото вярва, че идва помощ. Защото воинът, неговият клетвен съюзник, ще дойде. Ще има среща. После ще започне търсене на лекарството. Разбира се, ако му отнемеш тази надежда… — Рипред нарочно остави изречението да увисне недовършено.

— Ще бъда там, Рипред — каза Грегор.

— Не си прави труда да идваш без сестра си. Загуба на време е. Според Сандуич трябва да участват и пълзливците, а те се съгласиха да изпратят представител само ако Бутс е там — каза Рипред.

— Не знам как ще убедя мама да я пусне…

— Майка ти. Предай ѝ от мое име следното. Ако ти и сестра ти не се появите, плъховете ще изпратят ескорт — каза Рипред.

— Какво значи това? — попита баща му.

— Значи да сте там в полунощ — каза Рипред.

— Но… — започна Грегор.

Плъхът изпъшка от болка и се прегърби за няколко мига.

— А-а, трябва да намеря с какво да си напълня стомаха. И след още една минута това ще е някой от вас — озъби се той. — Вървете. Вървете си у дома! Знаете какво трябва да направите! Така че го направете!

Рипред се обърна и изчезна в сенките.

Грегор и баща му се изкачиха обратно до парка, повдигнаха каменната плоча и се измъкнаха навън. Бързо върнаха камъка на мястото му и тръгнаха към улицата.

— Какво ще правим, татко? — попита Грегор, докато се опитваха да хванат такси.

— Не се тревожи, ще измислим нещо — каза баща му. — Само не се тревожи.

Но Грегор беше много разтревожен, а му беше ясно, че и с баща му е така.

Когато се върнаха, майка му се беше прибрала от кафенето, където работеше като сервитьорка. Още беше с униформата си; беше вдигнала крака на масичката за кафе и изглеждаше пребита от умора. Работеше седем дни в седмицата, всяка седмица, освен ако не беше някой от големите празници като Денят на благодарността или Коледа, когато почти всички бяха в почивка. Шегуваше се, че съботните и неделните вечери са свободните ѝ дни, защото свършваше работа в четири. Никога не споменаваше как освен това трябваше да се явява на работа в шест сутринта през уикендите. Не, майка му никога не се оплакваше. Вероятно защото беше толкова благодарна, че всички са си отново вкъщи при нея. А сега се налагаше да ѝ каже, че се връщат в Подземната страна.

— Хубав ли беше филмът? — попита тя с усмивка, когато влязоха.

— Не сме гледали филм, мамо — каза Грегор.

Майка му повдигна въпросително вежди, но преди Грегор да успее да продължи, вратата на кухнята се отвори и госпожа Кормаки подаде глава.

— Хубаво, върнали сте се. Вечерята е след три минути — заяви тя и изчезна.

— Какво прави тя още тук? — попита Грегор.

— Поканих я да остане за вечеря. В края на краищата тя сготви яденето. И не ми позволиха да помагам — каза майка му. — Какво те прихваща? Мислех, че харесваш госпожа Кормаки.

— Да — каза Грегор. — Да.

— Тогава върви да се измиеш и после се дръж прилично — нареди майка му.

Вратата на кухнята пак се отвори и Лизи и Бутс подадоха глави навън.

— Две минути! — заяви Лизи важно.

— Две! — повтори като ехо Бутс.

— Върви да се измиеш, Грегор — каза баща му. — После ще разкажем на майка ти как сме прекарали следобеда.

Грегор разбра. Не можеше да разговарят за Подземната страна, преди госпожа Кормаки да си тръгне. Но кой знае кога щеше да е това? До полунощ нямаше много време.

През цялата вечеря едва можеше да си намери място; щеше му се госпожа Кормаки вече да си тръгва. Чувстваше се донякъде виновен, защото тя очевидно си прекарваше чудесно. Така беше с всички — сестрите му, майка му; и дори баба му беше излязла и беше седнала на масата, вместо да се храни от поднос в леглото си. Имаше яхния и топъл хляб, а госпожа Кормаки и сестрите му бяха направили торта изненада. Беше истинско празненство. Но Грегор не можеше да се включи в забавлението; не можеше да мисли за нищо друго, освен че трябва да се върне в Подземната страна и да помогне на Арес.

Вечерята се проточи безкрайно. После всички седнаха в хола да си поприказват. Грегор се прозяваше широко с надеждата, че госпожа Кормаки ще схване намека, но тя, изглежда, изобщо не забелязваше. Най-после, към девет и половина, тя стана, протегна се и каза, че е по-добре да се прибира да си ляга.

Всички бяха толкова развълнувани, че мина още час, преди баба му, Лизи и Бутс да се приберат по стаите си. Когато майка му излезе, след като целуна всички за лека нощ, Грегор я сграбчи за ръката и без нито дума я заведе в кухнята. Баща му ги последва веднага.

— Какво има? Какво ви става на вас двамата? — попита майка му.

— Днес получих вест от Подземната страна. Отидохме и говорихме с Рипред под Сентрал парк, и Арес умира, мамо, и двамата с Бутс трябва да се върнем долу да го спасим! В полунощ! Сега! — Думите, които беше сдържал до този момент, се изляха, преди да успее да ги спре и той веднага съжали за импулсивния си изблик. По ужаса, изписан върху лицето на майка му, разбра, че не това беше начинът да съобщи новината.

— Не, не трябва! Няма! Никога няма да слезете пак на онова място! — заяви тя.

— Виж, мамо, ти не разбираш! — възкликна Грегор.

— Разбирам всичко, което ми е нужно да разбирам! Първо държаха баща ти пленник там долу с години. После двамата с Бутс изчезнахте ей-така, като дим. Грамадни хлебарки ми отвличат бебчето! Няма нищо за разбиране и нищо за обсъждане! Няма да се върнете пак там долу! Никога!

Майка му стискаше облегалката на стола толкова силно, че кокалчетата на пръстите ѝ побеляха.

Намеси се баща му. Накара я да седне и се опита да обясни положението със спокоен, разумен тон. Колкото повече говореше, толкова по-слисана изглеждаше тя.

— Какво му каза? Каза ли на онзи плъх, че ще отидат? Каза ли на Грегор, че може да отиде? — попита тя.

— Разбира се, че не съм! Но не е толкова просто — да оставим цяла една цивилизация да загине! Там долу има много добри хора. Добри хора, а също и животни, които рискуваха живота си, за да спасят мен, да спасят децата. Не можем просто да им обърнем гръб! — каза баща му.

— Аз мога — каза ядосано майка му. — Само гледайте.

— Е, аз отивам — заяви Грегор.

— О, не, нищо подобно. Не отиваш никъде, освен в леглото — каза майка му. — Сега заминавай да си измиеш зъбите. И не искам да чувам нито дума повече за това от вас двамата. — Изражението на майка му беше каменно.

Грегор усети как баща му слага ръка върху неговата.

— По-добре си лягай, синко. Едва ли ще променим решението ѝ.

— Нищо няма да промени решението ми — каза майка му.

И тогава се започна.

Отначало се чу само слабо дращене зад стената. После шум от бързо тичащи крачета. И внезапно кухнята сякаш оживя. Десетки малки, ноктести крачета тичаха неспирно зад стените. Само тънък пласт мазилка делеше Грегор и родителите му от тях.

— Какво е това? Какъв е този звук? — попита майка му, като въртеше глава ту на една, ту на друга страна.

— Май са плъхове — каза баща му.

— Плъхове? Мислех, че не могат да стигнат тук горе! — възкликна майка му.

— Онези от Подземната страна не могат. Но сигурно обикновените могат. А те се познават — каза Грегор и погледна тревожно към стените. Какво ставаше?

— Може би това имаше предвид Рипред, като каза, че плъховете ще ти изпратят ескорт — каза баща му.

Сега плъховете започнаха да писукат, сякаш за да потвърдят думите му.

„Това трябва да е” помисли си Грегор. „Плъховете ще се опитат да уплашат мама, за да ни пусне да отидем”. Но докъде щяха да стигнат? Плъховете от Подземната страна вярваха, че цялото им съществуване е застрашено. Че всички до един ще загинат, ако Грегор и Бутс не отидат в Подземната страна. По-скоро ще ни убият, отколкото да ни позволят да останем тук — каза той на глас, без да мисли.

— Ще се обадя в полицията. Или в пожарната. Ще се обадя на 911! — заяви майка му. Втурна се в хола, а Грегор и баща му я последваха.

— Няма никаква полза, мамо! — каза Грегор. — Какво ще направи пожарната?

Плъховете се пренесоха зад стените на хола. Сега вдигаха още повече шум.

— О, божичко! Оо! Вземете момичетата! Вземете баба! — Майката на Грегор сграбчи телефонната слушалка и набра номера за спешни случаи. — Хайде, хайде! — После по лицето ѝ премина шокирано изражение. — Връзката прекъсна.

— Добре, махаме се оттук! — заяви баща му.

Всички се втурнаха в спалнята да вземат бабата и сестрите на Грегор. Майка му измъкна спящата Бутс от креватчето ѝ.

— Няма да вземат отново Бутс! Няма да я вземат! — изпищя майка му.

Баща му вдигна завивката от леглото и наметна баба му с нея.

— Какво става? — попита объркано тя.

— Нищо, мамо. Възможно е в сградата да има пожар, затова ще излезем, докато проверят — каза баща му. Той се напрегна и успя да я вдигне от леглото като бебе.

Грегор разтърси рамото на Лизи. Тя отвори очи и веднага се разсъни.

— Какво има, Грегор? Какъв е този звук?

Плъховете не ги бяха последвали в спалнята, но все още вдигаха силен шум зад стените на хола.

— Плъхове са, нали? — каза тя. — В апартамента са!

— Не, не са в апартамента. Само зад стените. Но трябва да се измъкнем оттук. Хайде, идвай! — Помогна на сестра си да стане от леглото и да отиде в хола. Когато чу шума на плъховете с цялата му сила, Лизи се разтрепери.

— Хайде, Лизи! Всичко ще е наред, щом излезем навън! — обеща Грегор и я побутна към вратата. Грабна горните им дрехи, майка му отвори светкавично външната врата и побягнаха. Грегор дърпаше Лизи след себе си. Баща му беше най-отзад с баба му.

— Никой да не се качва на асансьора — каза майка му. — Слизайте по стълбите.

Тя стисна здраво Бутс, поведе ги към другия край на коридора и отвори вратата към стълбището.

На площадката баща му трябваше да изправи баба му на крака.

— Ще трябва да ми помогнеш, Грегор. Не мога да я сваля сам.

Грегор тикна горните дрехи в ръцете на Лизи.

— Вземи ги. — В отговор Лизи се втренчи в него: зениците ѝ бяха огромни и едва си поемаше дъх. — Всичко е наред, Лизи. Всичко е наред. Слушай, дори не се чуват тук навън.

Не се чуваше нищо. Стълбището не граничеше с ничий апартамент. Беше разположено между външната стена на сградата и шахтата на асансьора. Там, където живееха, през нощта беше тихо. Повечето хора в сградата имаха малки деца или бяха доста стари. Изглежда, че дори в събота вечер всички си лягаха около десет.

Лизи притисна палтата към гърдите си.

— Мога — да — ги — нося — изрече задъхано тя.

Грегор и баща му сключиха ръце зад гърба на баба му и я повдигнаха да седне. Бяха я носили така преди из апартамента, когато пристъпите на артрита ѝ бяха особено мъчителни..

— Не се отделяй от нас, миличка — каза баща му на Лизи. — Дръж се за ръката ми, за да знам, че си тук.

Цялото семейство тръгна в плътна група надолу по стълбите. Слязоха два етажа надолу, когато шумът на плъховете се разнесе отново. Отначало не беше кой знае какво. Но се усилваше с всяка крачка, докато накрая трябваше да повишат глас, за да се чуват.

— Побързайте! — каза майка му. — Оше малко!

Накрая стигнаха до вратата към фоайето. Майка му я подпря с гръб, за да я задържи отворена, а Грегор и баща му се приближиха с препъване.

— Когато излезем навън, тръгваме право към авенюто. Вземаме такси. После към автобусната спирка. Хайде, Лизи. Хайде, миличка! — каза майка му.

Сега по бузите на Лизи вече се стичаха сълзи. Беше спряла най-долу на стъпалата и се задъхваше толкова силно, че не можеше да говори. Майка му взе с една ръка Бутс, а с другата прегърна Лизи и всички хукнаха към входа.

Шумотевицата, вдигана от плъховете, стана още по-силна. Писуканията на гризачите се превърнаха в ужасни пронизителни писъци. Сега ноктите дращеха усърдно, решително, като се мъчеха да пробият мазилката.

Грегор и баща му стигнаха първи до изхода. Вратата беше двойна с дебело стъкло. Сложиха баба му да стъпи на земята и бащата на Грегор посегна към дръжката на вратата. Открехна я и в този момент Грегор видя нещо. Той пусна баба си и бързо затръшна стъклената врата с рамо.

Баща му падна на колене, за да улови баба му. Грегор видя как майка му крещи, но не я чуваше заради врявата на плъховете. Като знаеше, че и те не могат да го чуят, Грегор стовари юмрук в стъклото, за да привлече вниманието на всички към долната част на вратата.

Притиснати към външната страна на стъклото, размазвайки слюнка по него, докато се мъчеха да г о прегризат, там се бяха събрали стотици плъхове.

Глава 5

Всички се дръпнаха назад от входната врата и притиснаха един към друг. Лизи приклекна, сви се, започна да се задъхва, а ръцете ѝ се изпотиха. Майката на Грегор коленичи на пода и с една ръка прегръщаше Лизи, а с другата — Бутс, която започна да се събужда. Малката потри съненото си лице в рамото на майка си и примигна срещу флуоресцентните лампи на фоайето. Баща му се изправи пак на крака и държеше баба му, която стискаше очи и притискаше ушите си с длани.

Грегор се страхуваше да се отдалечи от вратата и да отиде при другите. Страхуваше се, че ключалката няма да издържи под натиска на плъховете. Подпря гръб на вратата и погледна безпомощно семейството си. Нямаше начин да излязат от сградата. Какво щяха да правят?

Нещо привлече вниманието на майка му и тя сякаш престана да диша. Грегор проследи погледа ѝ до стената вдясно. Отначало не видя нищо. После малко над пода мазилката се разкърти. Малка ноктеста лапа проби стената и един плъх подаде носа през дупката.

— Добре! — изпищя майка му. — Добре, могат да отидат!

Сякаш някой натисна копче. Шумът от плъховете спря мигновено. Сега Грегор чуваше само неравното дишане на Лизи, звука на флуоресцентните лампи и далечния шум на трафика от улицата. Погледна надолу към стъклената врата. Не се виждаше нито един плъх. Но той знаеше, че са там, зад стените, в храстите — чакат и наблюдават.

— Може да отидем? — попита Грегор.

— Може да отидете — отвърна майка му с дрезгав глас. — Но този път и аз идвам с вас.

— Хайде. Да се върнем горе и да поговорим за това — каза баща му.

Грегор се приближи до Лизи и ѝ помогна да се изправи.

— Добре ли си, Лиз?

— Изтръпнали… са… ми… пръстите — каза задавено тя.

— Това е пристъп на паника, миличка — каза тихо бащата на Грегор. — И нищо чудно. Като стигнем горе, ще ти дам книжна торба да дишаш в нея. Веднага ще ти мине. — Той натисна бутона на асансьора и вратата веднага се отвори. Сякаш ги чакаше.

Всички влязоха в асансьора.

— Аз мога натисна копче — каза Бутс. Майката на Грегор я вдигна на ръце, за да натисне копчето за техния етаж.

— Видяхте ли? — попита гордо Бутс.

— Браво на момичето — каза с безизразен тон майката на Грегор и вратата се затвори.

Когато влязоха в апартамента, стенният часовник показваше единайсет и трийсет.

— Имаме половин час — каза Грегор.

Баща му настани баба му в леглото ѝ. После сложи Лизи да седне на дивана и ѝ показа как да диша в книжна торбичка.

— В дробовете ти влиза прекалено много кислород, тиквичке. Дишай по-бавно.

Лизи кимна и се помъчи да следва указанията му, но имаше нещастен вид.

— Не искам… мама… да отива.

— Мисля, че тя е права — каза бащата на Грегор. — Имаме нужда от теб тук горе. Аз ще сляза с Бутс и Грегор.

— Не — каза майка му. — Трябва аз да отида.

— Защо не да не дойде татко? — попита Грегор, малко по-сърдито, отколкото трябваше. Майка му го стрелна с поглед и той мина в отстъпление. — Искам да кажа, той вече е бил там. Хората го познават.

Това беше вярно, но не беше истинската причина, поради която Грегор предпочиташе баща си вместо майка си. Първо, тя беше бясна. Не се знаеше какво ще каже на долноземците. А и нещо друго — долу в Подземната страна Грегор си имаше роля. Той беше воинът. Дори самият той невинаги да вярваше в това, важното беше, че всички други го вярват. И според него нямаше да е много мъжествено воинът да се появи с майка си. Особено като знаеше, че тя няма изобщо да се замисли да нарежда неща от рода на: „Сега заминавай да си измиеш ръцете и после се дръж прилично”, или да го изпрати в леглото дори наоколо да имаше хора.

— Не може все аз да съм тази, която чака и се чуди какво става с вас, останалите. Не и този път. — Майка му пусна Бутс на земята и обви ръце около Лизи. — Знаеш за какво говоря, нали, Лизи?

Лизи кимна:

— Мога… и аз… да отида — каза тя храбро. Но самата мисъл беше толкова страшна, че тя пак започна да се задъхва.

— Не, искам да останеш тук горе и да наглеждаш баща си и баба си. Ние няма да се бавим дълго. Това е само една среща и веднага се връщаме — каза майката на Грегор, като галеше Лизи по косата.

— А после… може ли… да заминем? — попита Лизи.

— Точно така — каза майката на Грегор. — Какво ще кажеш да се преместим във фермата на чичо ви във Вирджиния?

— Хубаво — каза Лизи и се поуспокои. — Това ще е… хубаво.

— Е, по-добре започни да приготвяш багажа, до-като ме няма. Искаш ли, миличка? — предложи майка му.

— Искам — каза Лизи. И почти се усмихна.

Грегор се почувства като глупак. Беше седнал да се тревожи колко тъпо ще изглежда, ако вземе майка си със себе си в Подземната страна. Изобщо не мислеше за нея. Или за останалите от семейството си. Пресегна се и потупа Лизи по рамото.

— Ще се върнем след няколко часа, Лиз — каза той.

— Точно така. — Майка му целуна Лизи, прегърна я силно и после се обърна към него: — И така, какво трябва да вземем?

— Светлина — каза Грегор. — Това е най-важното. Аз ще се погрижа, мамо.

Баща му слезе с лоста в пералното помещение, за да отмести решетката, а Грегор прерови апартамента — намери две фенерчета и взе всички батерии. Майка му седеше на дивана, прегръщаше сестрите му и ги успокояваше как ще отидат да живеят във Вирджиния.

Грегор влезе в спалнята и видя, че баба му не спи.

— Трябва да се върнеш на онова място — каза тя. Не беше въпрос.

— Има ме в още едно пророчество, бабо — каза Грегор и ѝ го показа.

— Тогава си длъжен да отидеш. И да избягаш, пророчеството все някак ще те намери — каза тя.

— Изглежда така става — каза Грегор и оправи завивките ѝ. — Пази се!

— И ти. До скоро, Грегор — каза тя.

— До скоро — каза той. Целуна я по челото и тя му се усмихна.

Трябваше да рискуват да оставят баба му сама за малко, докато отидат до пералното помещение. Но тя едва ли щеше да се опита да стане от леглото. А плъховете нямаше да се върнат. Бяха получили каквото искаха.

Баща му беше отместил сушилнята и пред решетката, която беше отворена и подпряна на стената, се откри малко пространство. От тъмното се виеха къдрави струйки бяла пара.

— Изглежда теченията действат — каза баща му. — Вероятно можете да стигнете по тях чак долу до Подземната страна. Но Рипред каза, че ще има прилеп.

Още не беше изрекъл докрай думите, когато в отвора се появи едро, космато лице. Прилепът изглеждаше необичайно — беше бял, а от носа към ушите имаше черни ивици.

Майка му ахна, а Лизи изпищя. И двете виждаха за пръв път същество от Подземната земя.

Бутс обаче веднага протегна ръчичка да погали козината на прилепа.

— О, приличаш на зебра. „3” като зебра. Здрасти!

— Привет — измърка прилепът. — Аз съм женска, казвам се Нике. Готови ли сте да потегляме?

Всички се спогледаха и после безмълвно се прегърнаха.

— Как да се… качим върху теб? — обърна се майката на Грегор към прилепа.

— Трябва да скочите. Но не се страхувайте. Течението е толкова силно, че ще стигнете благополучно до земята със или без хвъркач. Тук съм само за наше успокоение — каза Нике.

Прилепът се спусна и изчезна от поглед. Бутс изтича нетърпеливо до решетката:

— Скачам!

Грегор я сграбчи и почти се разсмя на вълнението ѝ.

— Този път ще скочим заедно. Мамо, готова ли си?

Майка му коленичи пред решетката и провря глава в нея.

— Значи трябва… да скочим? — попита объркано тя.

— Чакай една секунда — каза Грегор. Остави Бутс на пода, влезе в шахтата и увисна на една ръка. — Сега ми подайте Бутс — каза. Баща му му подаде Бутс и той я хвана със свободната си ръка. Бутс се вкопчи в него като малка коала. — Хайде, мамо. Скачаш, хващаш се за нас и всички заедно се спускаме долу.

Майка му прехапа устни, хвърли поглед назад към баща му и Лизи, а после влезе с краката напред в шахтата. Провря се цялата, хвана Грегор за ръка и той се пусна от решетката.

След секунди светлината от пералното помещение изчезна сред виещата се мъгла. Грегор стискаше майка си за китката и усещаше как пулсът ѝ препуска бясно. Опита се да не мисли за страха си от височини и от падане, но не можеше да го контролира. При първото си пътуване се успокояваше, като си казваше, че е само кошмар.

Но гласчето, което пискаше възхитено в ухото му, беше съвсем истинско.

— Гре-го! Мама! Бутс! Ние летиииииим!

Глава 6

— Грегор! Ще загинем! — изкрещя майка му.

— Не, мамо, нищо няма да ни стане — каза Грегор с по-спокоен тон, отколкото се чувстваше. — Хей, Нике? Може ли да яздим до долу?

Не знаеше дали прилепът го е чул, нито дали изобщо още беше наблизо, но изведнъж се озова седнал на гърба ѝ. Нике се извъртя и Грегор усети, че и майка му е вече зад него.

— Естествено, че може да яздите — каза Нике. — Както ви е най-удобно. — Гласът ѝ звучеше приятно и бодро, което беше необичайно за прилеп. Разбира се, прилепът, с който Грегор разговаряше най-често, беше Арес, а той обикновено беше доста мрачен. От друга страна, приятелят му си имаше достатъчно причини да е такъв.

— Благодаря — каза Грегор, настани Бутс пред себе си и светна фенерчето. Лъчът улови къдравите струйки мъгла. Това създаваше впечатление, че са наобиколени от красива, призрачна бяла гора. През изпаренията обаче Грегор виждаше стените на широката каменна шахта, по която се спускаха.

— Аз мога яздя прилеп — каза Бутс, като потри-ttuiue ръчички в раирания врат на Нике. — „3” като „зебра”, „3” като зоопарк. И зъб! — Напоследък азбуката доста я занимаваше.

— Очаквах само теб и сестра ти, Горноземецо Грегор. Възможно ли е този трети човек да е майка ти? — попита Нике.

— Да, тя пожела да дойде, за да види Подземната страна — каза Грегор. Мислено добави: „Да-да, пожела друг път”

— О, в Подземната страна много се говореше за великата майка на воина и на принцесата — каза Нике. — Голяма чест е да се запознаем с теб, майко на воина!

— И за мен е така — каза смутено майка му. — И може да ме наричаш само Грейс.

Грегор се ухили в мъглата. Ясно му беше, че майка му беше смутена както от дружелюбността на прилепа, така и от комплиментите.

— Ние двамата май не се познаваме, Нике — каза той.

— О, не. Не се познаваме. Но аз те видях в родното си място, когато изпълняваше „Сивото пророчество” — каза тя.

— Когато отидохме да се срещнем с кралица Атина ли? — попита Грегор. Това беше единственият път, когато беше ходил в земята на прилепите. От тавана на огромната пещера висяха стотици, може би хиляди прилепи. Той помнеше само кралицата.

— Да, майка ми — каза Нике.

— Майка ти? Тогава трябва да си принцеса — каза Грегор, малко изненадан. Тя не се беше представила като „принцеса Нике”.

— Така е, да. Надявам се, че нямаш нищо против — каза Нике и се засмя.

Най-после кацнаха и слязоха от гърба на Нике, за се проврат през пролуката в каменната шахта и да влязат в тунела.

— Сега сигурно вече не е далече до Регалия — каза Грегор, когато всички се качиха пак върху Нике.

— Хубаво. Колкото по-скоро приключим с тази среща, толкова по-добре — каза майка му.

При първото падане Грегор беше стигнал за двайсетина минути с подтичване до Регалия, но с прилеп пътуването беше много по-кратко. Неусетно се озоваха пред охраняван вход, стражът махна с ръка на Нике да продължи и под тях се появи Регалия. Беше сутрин и градът точно започваше да се раздвижва.

— О-о! — възкликна тихо майка му. Великолепният каменен град с елегантните си кули и изящни резби успя да впечатли дори нея.

Нике ги отведе във Високата зала на двореца, където ги чакаше Викус. Лицето му беше измъчено и угрижено, а очите му бяха изгубили блясъка си. Изчезването и предполагаемата смърт на Лукса му се бяха отразили. Но щом видя Грегор, Викус се усмихна с облекчение.

— Грегор Горноземеца! Знаех, че няма да ни изоставиш — каза той. — А ето я и Бутс!

— Ей, здрасти! — каза Бутс.

Грегор и Бутс слязоха от гърба на Нике и Викус видя майка им. Тя също слезе и грабна Бутс, преди малката да успее да хукне.

— He се отделяй от мен.

— Ако не ме лъжат очите, това трябва да е жената, на която Подземната страна дължи самия си живот — каза Викус и се поклони ниско на майката на Грегор. — Добре дошла и приеми най-дълбоката ни признателност, Майко на нашата светлина.

— Може да ме наричате само Грейс — каза майка му.

— Грейс — повтори Викус, сякаш опитваше вкуса на думата. — Подобаващо име за човек, който ни помогна толкова много. — Аз съм Викус.

— Аха. Е, къде е тази среща? — попита майката на Грегор, като премести Бутс в другата си ръка.

— Сега, след като кацнахте, приготовленията може да започнат. Кръвта на делегатите трябва да се изследва за чума. Простете за неудобството, но трябва да ви вземем кръв — каза Викус.

— Но ние нямаме чума! — възкликна майката на Грегор, видимо разтревожена от тази мисъл.

— Надявам се. Но според нашите лекари Арес е прихванал чумата, когато е бил нападнат от мушици при пътуването до Лабиринта. Тъй като и двете ви деца са присъствали, когато е бил ухапан, а Грегор е бил в близък контакт с него през следващите няколко дни, изключително важно е да изследваме кръвта им — каза Викус. — Освен това трябва да изключим възможността децата да са предали болестта и на вас.

На Грегор не му беше минало през ума, че двамата с Бутс може да са били изложени на опасността от чумата. Сега си спомни как прегледа кожата на Арес заедно с Лукса, преди да намажат с лекарство местата, където мушиците го бяха ухапали. Пръстите му бяха покрити с кръвта на Арес. А в онзи момент по цялата си ръка имаше отворени рани от пипалата на нападналата ги сепия. Кръвта на прилепа може би беше проникнала в раните…

ТОПЛОКРЪВНИ, СЕГА ПО КРЪВТА ВИ СЕ НОСИ СМЪРТТА…

Майка му протегна свободната си ръка и го дръпна до себе си.

— Но… ако са били изложени на чумата, досега щяха да се разболеят, нали? — каза тя. — Искам да кажа, щяха да проявяват някакви симптоми, нали?

— Не знам — отговори Викус. — Някои същества се разболяват за броени дни, други, изглежда, не Проявяват симптоми в продължение на месеци. Болестта е коварна.

Майката на Грегор го прегърна силно и двамата последваха Викус по коридора и влязоха в ярко осветена стая. Една дребна жена се беше навела над маса, отрупана с медицинско оборудване. Имаше стъклени епруветки с течности, маслена лампа със син пламък и някакъв странен уред, за който Грегор Предположи, че е микроскоп.

— Доктор Нивийв… — каза Викус и жената буквално подскочи. Едно предметно стъкло излетя от ръката ѝ и се разби на пода.

О-о! — възкликна тихо д-р Нивийв. — Още едно се счупи. He се тревожете, не беше заразено.

— Простете, че ви стреснах — каза Викус. — От-както ни сполетя Проклятието на топлокръвните, всички сме изнервени. Това е доктор Нивийв, нашият най-добър специалист в изследването на чумата. Нивийв, ще ми позволите ли да ви представя Горноземеца Грегор, сестра му Бутс и почитаемата им майка Грейс.

Нивийв бързо ги огледа с напрегнати, бледовиолетови очи.

— Здравейте. Не можете да си представите колко се радваме, че сте тук.

— Трябва да бъдат изследвани преди срещата — каза Викус.

— Да, да се заемаме възможно най-бързо — каза Нивийв, като си сложи чифт прилепнали ръкавици. Взе кръв от пръстите на всички и се наведе над микроскопа. С един бърз поглед обяви, че майка му и Бутс са чисти. Но когато надникна в предметното стъкло с кръвта на Грегор, лекарката се намръщи и намести микроскопа няколко пъти.

„Кажете ми го направо” помисли си Грегор. „Имам чума. Знам, че имам”.

За негово облекчение Нивийв вдигна глава и за пръв път им се усмихна.

— Всички са чисти.

Грегор издиша шумно.

— Сега какво?

— Сега, ако седнеш, ще прегледам кожата на главата ти за бълхи — каза Нивийв.

— Бълхи ли? Това момче няма бълхи — заяви възмутено майка му.

Грегор не се сдържа и се засмя.

— Ние дори нямаме домашен любимец.

— Съжалявам, но е много важно да го направим — каза Викус. — Бълхите пренасят чумата от едно живо същество на друго. Ранното установяване на този факт от Нивийв обяснява защо в Регалия имаме само три случая, а стотици плъхове са се разболели.

Изведнъж проверката за бълхи вече не звучеше толкова смешно.

След като се установи, че никой няма бълхи, Викус им предложи да си починат преди срещата.

— Ще мине поне още час, преди да бъдат изследвани всички участници. Елате да се освежите.

Викус ги заведе в красива стая. По стените бяха изваяни нежни, виещи се фигури. Около бумтящата камина бяха подредени елегантни мебели. Имаше дори саксии с разцъфнали розови цветчета. Поднесоха им изискана храна, а двама музиканти влязоха със струнни инструменти и попитаха дали майката на Грегор желае музика. Грегор предположи, че цялото това показно гостоприемство сигурно е заради нея. Двамата с Бутс никога не бяха получавали подобно внимание.

— Не ми каза, че е толкова хубаво — отбеляза майка му.

— Обикновено не е. Мисля, че някой се опитва да те впечатли — каза той и добави: — Майко на нашата светлина.

Тя завъртя очи, но той видя, че беше доволна.

Грегор я погледна как седи на канапето, все още със сервитьорската си униформа, и си помисли, че ако някой заслужава към него да се отнасят като към звезда, това е майка му. Самият той с удоволствие би останал — музиката не приличаше на никоя друга, която беше чувал досега, — но трябваше да свърши нещо.

— Ще изтичам до банята — каза той на майка сй.

Щом излезе навън, наистина хукна, но не към банята. Насочи се към първото стълбище и заслиза по него, като вземаше по две стъпала наведнъж. Болницата беше на едно от по-ниските нива. Сигурно там държаха Арес.

Или започваше да се ориентира по-добре из двореца, или просто извади късмет, защото намери бързо болничното крило. Лекарите долноземци бяха изненадани, че го виждат, и още по-изненада-ни от молбата му.

— Да — каза един лекар колебливо. — Възможно е да го видиш. Но не може да разговаряте. Държим го под карантина зад дебели стъклени стени.

— Добре, тогава само ще… нали се сещате, ще му махна с ръка или нещо такова. Искам да види, че съм тук — каза Грегор. Ако Рипред беше прав и Арес се държеше само защото мислеше, че Грегор идва, трябваше да му се покаже.

Лекарят го поведе към дълъг коридор.

— Ето там. По коридора и вдясно. Сигурно знаеш… че е много болен.

— Знам — каза Грегор. — Няма да направя нищо, с което да го разстроя, или нещо подобно. — Знаеше, че около хората в болниците трябва да се пази тишина. Преди лекарят да размисли, Грегор тръгна бързо по коридора. Внезапно изпита вълнение при мисълта, че ще види приятеля си след всичките тези месеци. Искаше Арес да знае, че сега всичко ще се оправи. Беше тук. Щяха да открият лекарство. Щяха отново да летят заедно. Ускори крачка и с усилие се сдържа да не затича. Зави надясно и тръгна по друг коридор. От едната страна имаше дълга стъклена стена.

Грегор погледна през стъклото и видя прилепа си.

После се наведе и повърна.

Глава 7

Грегор се преви надве и изхвърли вечерята си върху каменния под, като опръска стъклената стена и ботушите си. Последва втори пристъп и той повърна отново. И после пак.

Нечия студена ръка докосна врата му и съчувствен женски глас каза:

— Ела, Горноземецо. Ела с мен.

Жената го отведе в близката баня. Хвана се с две ръце за тоалетната чиния. През нея непрестанно течеше вода и отмиваше всичко. Грегор реши, че е свършил, но после образът на Арес изпълни съзнанието му и той започна пак да повръща.

Арес лежеше проснат по гръб, с неудобно изпънати криле. Цели кичури от лъскавата му черна козина липсваха. На тяхно място имаше пурпурни мехури, големи колкото пъпеши. Някои се бяха спукали и отвътре се процеждаше кръв и гной. Езикът на прилепа, обложен в бяло, висеше от устата му. Главата му беше наклонена назад под странен ъгъл и Арес с труд си поемаше въздух. Грегор не беше виждал нищо толкова страшно през живота си.

Освободи се от обяда, а вероятно и от закуската, а после продължи да се разтърсва от пристъпи още известно време, докато вече не излизаше нищо.

Тялото му се обля в пот, а ръцете и краката му трепереха. Най-после се изправи.

— Съжалявам. Много съжалявам — каза той. Изпитваше смущение и срам от реакцията си при вида на Арес.

— Недей. Много хора реагират по същия начин, когато за пръв път видят жертва на чумата. Съпругът ми, прочут и храбър войник, припадна на секундата. Други издържат на гледката стоически, но после сънуват кошмари и се будят с писъци. Много е страшно — каза жената.

— Арес не ме видя, нали? — попита Грегор. Щеше да е ужасно, ако неговият прилеп го е видял да повръща само при вида му.

— Не, спеше. Не се измъчвай с мисли, че си го наскърбил — каза жената. — Ето, изплакни си устата. — Пъхна каменна чаша в ръката му, той се изплакна и изплю водата в тоалетната.

— Това няма да се повтори. Беше само от шока — каза Грегор.

— Знам — каза жената.

Грегор вдигна поглед и видя лицето ѝ за пръв път. В него имаше нещо познато, но беше сигурен, че не я познава.

— Лекарка ли сте тук?

— Не, и аз съм посетител като теб. Идвам от Извора. Казвам се Сузана — представи се жената.

— О, вие сте майката на Хауард — каза Грегор. Ето нищо му изглеждаше позната. Беше майка на един от спътниците на Грегор в мисията за откриването на Гибелния. Това означаваше също и че е дъщеря на Соловет и Викус. И леля на Лукса. Тук всички изглежда бяха роднини

— Да, синът ми много те цени — каза Сузана. — Ти си спасил живота му, когато го обвиниха в държавна измяна.

— Трябваше да го наградят с медал, или нещо подобно. Беше невероятен по време на цялото пътуване — каза Грегор.

— Благодаря ти — каза жената. После очите ѝ се наляха със сълзи.

— Добре ли сте? — попита Грегор. Да не беше казал нещо, с което да я разстрои?

— Толкова добре, колкото може да бъде някой при тези обстоятелства — каза тя, а после намокри една кърпа и избърса с нея лицето на Грегор. Той не се възпротиви. Майката на Хауард имаше пет деца и сигурно беше виждала доста от тях да повръщат.

— Как е Хауард? И той ли е в Регалия? — попита Грегор.

Сузана се вгледа в него за миг.

— Разбира се, ти не знаеш. Да, в Регалия е. Всъщност е само на няколко крачки от нас.

— Значи е в болницата? Не е болен, нали? — Грегор започна да проумява истината. — О, не, не искате да кажете, че е… нали не е болен от…?

— От чума, да — каза Сузана. — Но му поставиха диагнозата съвсем наскоро. Хвъркачът, Андромеда, също. Затова много се надяваме, че си пристигнал навреме. Че може да се намери лекарство и те няма да… — Тя прехапа устни.

Значи Хауард се беше заразил. А също и Андромеда. Тя беше прилепът, обвързан в клетвен съюз с Марет — войникът, който беше начело на мисията за откриването на Гибелния. По време на това пътуване рояк мушици на един остров оглозгаха до кости Пандора, прилепа на Хауард. После нападнаха и Арес, който едва се спаси. Хауард беше почистил и превързал раните на Арес, а Андромеда спа, притисната към него. Нищо чудно, че Викус поиска да изследват кръвта на семейството на Грегор веднага щом кацнаха в Регалия. Бутс не беше контактувала много с Арес, но сигурно беше истинско чудо, че кръвта на Грегор е чиста.

— Не мога да повярвам, че и аз не съм я прихванал — промърмори той.

— Навярно като горноземец имаш някакъв имунитет, какъвто долноземците не притежават — каза Сузана.

— Може би — каза Грегор. Майка му винаги много внимаваше да ги ваксинира навреме. Но едва ли го бяха ваксинирали срещу нещо подобно на това, от което страдаше Арес.

Взе влажната кърпа и се помъчи да си почисти ботушите.

— Може ли да ги видя? И тримата? Ако обещая да не повърна? — попита Грегор.

— Разбира се. Сигурна съм, че за тях видът ти ще е ободряващ като самата светлина — каза Сузана.

Тя поведе Грегор обратно по коридора със стъклените стени. Някой вече беше почистил повръщаното и подът и стъклото блестяха от чистота.

Грегор събра смелост и погледна отново Арес. Този път изпита единствено дълбока скръб заради мъките, които неговият прилеп — неговият приятел — сигурно преживяваше.

— О, боже! — възкликна той. — Колко време може да изкара така?

— Не знаем. Но силата му е почти легендарна — отговори Сузана.

Грегор кимна, но се запита дали това е добре. Ами ако означаваше, че Арес ще страда по-дълго от другите, преди да умре?

Крилото на Арес потрепна и той отвори очи. Отначало погледът му беше нефокусиран, но когато спря върху Грегор, прилепът го разпозна. Грегор събра всяка частица сила, която имаше, и отправи към Арес усмивка, която — надяваше се — беше насърчителна. Притисна дясната си ръка върху стъклото и видя как Арес повдигна левия си нокът на няколко сантиметра. Това беше най-близкото подобие до сключването на ръка и крак, което показваше, че са клетвени съюзници.

Арес пак затвори очи, а Сузана хвана Грегор за ръка.

— Хауард и Андромеда не са толкова зле. Ела с мен — каза тя.

Грегор я последва по коридора до друго помещение със стъклени стени. Хауард и Андромеда седяxa един срещу друг на пода с шахматна дъска между тях. Хауард имаше само един видим пурпурен мехур колкото орех отстрани на врата си. Златисто-черната козина на Андромеда изглеждаше здрава и лъскава, както винаги. Сузана почука по стъклото и двамата вдигнаха поглед. Изражението върху лицето на Хауард, когато ги видя, беше толкова възторжено, че на Грегор не му се наложи да се усмихва насила. Хауард и Андромеда се приближиха. През дебелото стъкло не се чуваше нищо, но Грегор беше сигурен, че Хауард възкликна:

— Грегор! Ти дойде!

— Да, тук съм — отвърна Грегор.

Хауард обърна глава, за да чуе какво му казва Андромеда, а после изрече към Грегор само с устни:

— Бутс?

Грегор кимна.

— И Бутс е тук.

В този момент вратата в дъното на стаята се отмори. Влезе жена, облечена в защитно облекло, която носеше табла с лекарства. Тя нареди на Хауард и Андромеда да се върнат в леглата си.

— Това Нивийв ли е? — попита Грегор. — Тя изследва кръвта ми.

— Да, тя лично лекува всички случаи на чума — каза Сузана.

— Това не е работа за бъзливци — каза Грегор, иидя, че Сузана не разбра и добави: — Човек трябва да е смел, за да прави това.

— О, да. Нивийв е изключително отдадена на работата си — каза Сузана. — Твърдо решена е да се справим с Проклятието на топлокръвните.

Хауард си съблече ризата и Грегор реши, че трябва да остави приятелите си на спокойствие. А и майка му сигурно вече се чудеше къде е изчезнал. Трябваше да се върне, преди да започне да се тревожи.

Грегор тръгна обратно през болничните коридори и като минаваше покрай една стая, чу познат глас:

— Горноземецо!

Видя Марет, който седеше на леглото.

— Здравей, Марет! — поздрави го Грегор. — Приятелю, радвам се да те видя! — Не добави „жив”, но точно това си помисли. При последната им среща Марет лежеше в безсъзнание и облян в кръв, след като едно морско влечуго го беше захапало за крака.

Марет взе нещо, стана от леглото и тръгна да го посрещне. Едва сега Грегор видя, че пострадалият му крак беше ампутиран. Бяха останали само няколко сантиметра от бедрото.

— Кракът ти… — Думите излязоха от устата му, преди да успее да ги спре.

— Да — каза Марет, като се подпираше на патерицата. — Мъча се да съм като Темп и да ми порасне нов крак.

— Да — каза тихо Грегор. — Това ще е много хитро.

Когато ги нападнаха сепиите, хлебарката изгуби два крака, но Рипред каза, че в Мъртвата земя са ѝ пораснали отново.

— Не можаха да го спасят. Инфекцията се разпространи много надълбоко. Но за какво ми е крак, когато мога да летя с Андромеда? — каза Марет. Като спомена за прилепа си, той прокара ръка по очите си.

— Тя ще се оправи, Марет — каза Грегор. — Срещата ще започне всеки момент. Трябва да има някакво лекарство. Ще го открият.

— Така се надявам и аз — каза Марет, като се овладя. — Изследваха ли те? Кръвта ти чиста ли е?

— Добре съм. Бутс също. А сигурно и ти си добре, щом като не си зад стъклена преграда — каза Грегор.

— Да, кой знае как. Не го проумявам напълно — каза Марет. — Как някои от нас се спасиха от чумата.

— Знам. Странно е — каза Грегор.

— Всички толкова се страхуваха, че няма да дойдеш. Но аз бях сигурен — каза Марет.

— Разбира се, че дойдох. Искам да кажа, става дума само за няколко часа — отвърна Грегор.

Марет изглеждаше объркан.

— За няколко часа? Викус ли ти каза така? — попита той.

— Да, каза, че ви трябваме само за срещата. После можем да се приберем у дома — каза Грегор. — Някой друг ще намери лекарството.

— Викус ти е казал така? И няма да потеглиш на мисия заедно с гризачите, за да намерите лекарството? Сигурен ли си? — каза Марет.

— Така каза. — Грегор се замисли за момент и се поколеба. — Чакай… Не, Викус не ми го каза лично.

Изпрати Рипред да ми съобщи… Но Рипред не би ме излъгал…

Изведнъж Грегор осъзна с ужас нещо. Да, Рипред би го направил. Би излъгал. Ако мислеше, че това е единственият начин да доведе Грегор и Бутс в Подземната страна, Рипред не би се поколебал да го излъже.

Глава 8

Грегор бързо тръгна обратно през двореца и се сблъска с Викус, майка си и Бутс пред елегантно обзаведената стая. Трябваше да поговори с Викус за цялата тази история с намирането на лекарството, но не можеше да го направи пред майка си. Може би Марет грешеше, а Рипред беше прав. Може би лекарството щеше да бъде открито в някоя лаборатория, а не в опасна мисия в неизвестна посока. Може би всичко беше недоразумение.

— Къде беше? — възкликна майка му. — Мислех, че отиде само до тоалетната.

— Да, но… повърнах — каза Грегор. — И мина време, докато стомахът ми се оправи.

— Лошо ли ти е? — Майка му веднага постави ръка на челото му.

— Не, мамо, сега се чувствам добре — каза Грегор.

— Е, яденето беше доста тежко. А и цялото това летене насам-натам. Никога не си имал особено здрав стомах — каза тя и добави към Викус: — На дълги пътувания му прилошава в колата. Винаги трябва да имаме подръка найлонова торбичка.

Грегор се притесняваше, че майка му все ще каже нещо такова. Баща му никога не би разправял пред кората как воинът трябва да си носи найлоново пликче, когато пътува. А това дори не беше истина, защото от летенето с прилепи не му ставаше лошо. И все пак, това беше по-добре, отколкото да ѝ каже, че е видял Арес.

— Добре съм, мамо. Стана ли време за срещата?

— Да, хайде да потегляме към арената — каза Викус.

Нике и Еврипид, едрият сив прилеп на Викус, отведоха всички до овалната арена, която се използваше за спортни състезания и военно обучение. Игрището беше покрито с мек, пружиниращ мъх, а високите трибуни, можеха да поберат голяма тълпа. Арената се намираше в покрайнините на Регалия и беше отделена от града с високи каменни порти. От другата страна на полето, срещу портите, имаше няколко тунела, някои — на земното ниво, други — високо във въздуха, през които се излизаше от града.

Когато влетяха на арената, трибуните бяха празни. Повечето участници в срещата бяха долу на полето. Всичките три вида — прилепите, хлебарките и плъховете — стояха в отделни групи и не общуваха помежду си. На Грегор му заприлича на състезание по бягане, когато преди старта отборите се събират на стадиона да загряват, всеки — в екип с различен цвят.

— Готова ли си да си намериш нови приятели? — обърна се Грегор към майка си, като се опита да звучи оптимистично.

Тя стисна с отвращение устни, докато се взираше надолу към менажерията от грамадни същества от Подземната страна.

— Кажи ми пак, кой на чия страна е?

Грегор поклати глава.

— Малко е сложно. Главното е, че повечето хора и плъхове се мразят помежду си. Прилепите са много близки с хората. Хлебарките искат само никой да не ги закача. Но обичат Бутс. Така че ако тя се появи, се появяват и те. Пророчеството гласи, че всички са нужни, за да бъде открито лекарството.

Нике и Еврипид ги оставиха на полето и се присъединиха към група от четири прилепа, сред които и кралица Атина, кацнали върху ниски каменни блокчета.

На десетина метра от тях седяха Рипред и други два плъха. И тримата Чоплеха с нокти от козината си някакъв жълт прах и бяха напълно погълнати от Това занимание.

— Какво е това по козината им? — обърна се майката на Грегор към Викус, като оглеждаше с отвращение плъховете.

— Прах срещу бълхи. Само като предпазна мярка. Кръвта им не беше заразена с чума, но всички имаха бълхи, а не можем да рискуваме насекомите да влязат в града — каза Викус.

Малко встрани търпеливо чакаха пет-шест хлебарки. Едната антенка на водача им беше огъната.

— Темп! — провикна се Бутс. — Виждам Темп! — Тя се измъкна от ръцете на Грегор и хукна към хлебарките.

— Бутс! — Майка му тръгна след нея, но Грегор я улови за ръка и настойчиво прошепна в ухото ѝ:

— Не, мамо, недей! Това е Темп! Без него тя нямаше да е жива! Хлебарките я обожават. Не разваляй всичко!

— Моля? — каза майка му, като повдигна вежди.

— Искам да кажа, бъди учтива — каза Грегор смутено. Вкъщи никога не се разпореждаше така с майка си. — Моля те.

Майка му погледна пак към хлебарките и се поколеба. Трепна, когато Темп седна на задните си крака, а Бутс се втурна право в шестокраката му прегръдка.

— Ей, здрасти! Здрасти, Темп! Ти събудил се! — възкликна тя.

— Темп събудил се, да, Темп — каза хлебарката.

Бутс отстъпи назад и го огледа любопитно. После започна да брои краката му.

— Един — два — три — четири — пет — шест! Всичките са!

— Харесваш ли новите ми крака, харесваш ли? — попита Темп.

— Да-а! Ти повозиш Бутс? Отидем да язди сега? — каза Бутс.

Темп приклекна по корем, Бутс се покатери на гърба му и двамата хукнаха из полето.

— Ела да се запознаеш с хлебарките. Много са мили — каза Грегор.

Майка му го изгледа така, сякаш се е побъркал, но му позволи да я отведе при насекомите. Темп пристигна с Бутс.

— Виждате ли? Това е мама! — обяви Бутс, като слезе от Темп, изтича при майка си и увисна на ръката ѝ.

Хлебарките изглеждаха смутени от новината. Грегор ги чу как шушукат помежду си.

— Дали е тя заличителката, дали е тя? Дали е тя заличителката? — Всички се поклониха ниско до земята.

— Добре дошла, Създателко на принцесата и Най-страховита заличителко — каза Темп.

— Как ме нарича? — обърна се майката на Грегор към него.

— Ъ-ъ, май каза: „Създателко на принцесата и Най-страховита заличителко” — отговори Грегор.

— Какво значи това? — попита майка му.

— Че си майка на Бутс и… да погледнем истината ѝ очите, мамо, ти наистина заличаваш от лицето на земята много хлебарки — каза Грегор.

— Е, нямам намерение да заличавам тези грамадни създания! — заяви майка му и се намръщи.

— Хей, това име не съм го измислил аз! — възрази Грегор.

— Добре, слушайте сега внимателно, хлебарки — каза майка му.

Всички хлебарки се притиснаха още по-плътно към земята, сякаш беше неизбежно майка му да ги размаже.

— Да, Създателко на принцесата и Най-страховита заличителко — едва успя да изсъска Темп.

— Отсега нататък ме наричайте Грейс. Разбрахме ли се? — каза тя. После се обърна към всички присъстващи на арената. — Всички тук, наричайте ме Грейс!

Хвана Бутс за ръка и се върна при прилепите, като си мърмореше: „Най-страховита заличителка. Що за приказки!”

Докато Викус запознаваше майка му с прилепите, Грегор прекоси арената и отиде при Рипред.

— О, я виж ти кой е тук! Майчето все пак те пусна да ни дойдеш на гости — каза плъхът.

— Дано да не си ме излъгал колко дълго трябва да останем, Рипред — каза тихо Грегор. — Дано да не се каниш да отведеш двама ни с Бутс на някакво дълго и опасно пътуване, за да намерим лекарството.

— Чел си пророчеството. В него се казва един ствено да те доведем тук — каза Рипред. — Сега, след като се появи, аз нямам нищо против да си идеш вкъщи. Повярвай ми, мога да мина без още една мисия с бъбривата ти сестричка и шестокраките ѝ приятелчета.

— Така ли си мислят всички? — попита Грегор. — Че съм тук само за срещата?

— Защо не ги попиташ? Не мога да знам какво става в миниатюрните мозъци на пълзливците. — Рипред зарови нокти в праха срещу бълхи зад ухото си и се провикна: — Може ли да започваме с тази предварително обречена на провал среща, Викус? Някои от нас имат живот за живеене. Колкото и да е кратък.

— Но къде са гризльовците? — попита Викус.

— Не знам. Лапблъд и Мандж трябваше да им съобщят — каза Рипред, като посочи другите плъхове с две бързи движения на опашката си.

— Само че не го направихме — процеди Лапблъд.

— Защо да го правим?

— Права е — каза Мандж. — Не хвърлихме всички тези усилия да прогоним гризльовците от земята си, само за да се съюзяваме с тях сега. Ако умрат от чумата, още по-хубаво!

— А и на кого са притрябвали? — добави Лапблъд.

— В пророчеството те изобщо не се споменават. — Тя взе да се чеше неистово по рамото. — Каква е тая отрова? Убива ли бълхите или само им отваря още по-голям апетит?

— Имахте съвсем ясни заповеди! — каза Рипред, като усилено търкаше гръб в мъха, за да облекчи сърбежа.

— Е, ако случайно не си забелязал, ние не приемаме заповеди от теб! — заяви Мандж.

Рипред скочи на крака и се обърна към двата плъха. Те приклекнаха в отбранителна поза, очаквайки атаката му, но той каза само:

— Ще довършим този спор в тунелите.

— Не е идеално, но ако гризльовците няма да присъстват, тогава чакаме само доктор Нивийв и Соловет — каза Викус. — А, ето ги и тях.

Един прилеп долетя откъм Регалия и от него слязоха Нивийв и Соловет.

Соловет откри срещата и помоли Нивийв да опише чумата. Лекарката взе от гърба на прилепа голяма книга с кожена подвързия. Сложи я на земята и коленичи пред нея. Книгата беше много дебела и със странни размери — висока около трийсет сантиметра и широка около метър. Нивийв я отвори и Грегор чу как пергаментовите страници припукват.

— Проучвам старите архиви и се мъча да открия някакво сходство между сегашната епидемия и други в миналото — каза Нивийв. — Преди около два века и половина е имало епидемия, забележително подобна на Проклятието на топлокръвните. Друга — само преди малко повече от осемдесет години. И в двата случая заболяването е било с треска, затруднено дишане и големи виолетови бубони по кожата. В Подземната страна са умрели хиляди.

— Прекрасно. Случайно да споменават за лекарство? — попита Рипред.

Нивийв обърна на друга страница и им показа рисунка с туш на растение, което имаше отчетливо звездовидни листа.

— Това растение. Нарича се звездна сянка. Среща се само на едно място.

— Никога не съм го виждала — отбеляза Лапблъд.

— Сигурно расте в Горната земя.

— Не, според сведенията, расте на същото място, откъдето е тръгнала чумата — каза Нивийв.

— „Там, във люлката, лекарството таи се сега” —вметна Викус, цитирайки от пророчеството.

— На острова с мушиците? — попита Грегор. Нс виждаше как изобщо ще вземат лекарството оттам. Мушиците щяха да ги оглозгат за секунди.

— Не, Грегор. Този остров е нов, а както каза Нивийв, чумата се е появила преди столетия. Възможно е мушиците да са пренесли чумата на острова, но той не е люлката — каза Викус.

— В такъв случай, къде е? — обади се Мандж.

— Изглежда, че люлката се намира в долината… в Лозето на очите — каза Нивийв.

Възцари се гробно мълчание. Накрая Лапблъд проговори:

— Със същия успех можем да си прережем гърлата още сега, вместо да влезем в Лозето.

— Но не се поколебахте да прогоните гризльовци-те в него — отбеляза кралица Атина.

— Гризльовците можеха да си изберат място из цялата Подземна страна — каза Мандж.

— Къде? В Мъртвата земя? Или на Огнените върхове? — попита сърдито Соловет.

— Точно ти нямаш право да говориш по този въпрос, Соловет, при сегашните обстоятелства — отвърна Лапблъд.

— Моля ви! — намеси се Викус, като прекъсна разправията. — Помнете, че сега на карта е заложен животът на всички ни. Нивийв, това растение никъде другаде ли не вирее?

— Опитаха се да го засадят в полетата на Регалия, но то загина почти веднага. Нямаме избор, освен да наберем големи количества от него от Лозето и да го преработим в лекарство.

— Искате да отидем в Лозето и да ви помогнем да намерите това лекарство, но каква гаранция имаме, че изобщо някога ще го видим? — попита Лапблъд.

— Сега ние, гризачите, измираме от глад! По ваша вина! Чумата се разпростира като горски пожар и а тунелите ни! Днес научаваме, че имате жълт прах, за да спрете бълхите, които я разнасят! Но изпращате ли ни го?

— Вие ни нападнахте — заяви Соловет със сурон глас. — А сега хленчите, когато трябва да си понесете последствията.

— Хленчим ли? — озъби се Лапблъд. Тя и Мандж приклекнаха и се приготвиха да нападнат. Ръката на Соловет политна към дръжката на меча ѝ.

Грегор не разбираше какво точно става, но беше наясно, че играта ще загрубее.

Рипред се изпречи между кипящите от гняв плъ хове и Соловет.

— Нещата се променят, Соловет — каза Рипред тихо. — Спомни си този момент, когато собствените ти мъничета заплачат от глад, а чумата спира сърцата им. Дори в този момент внукът ти лежи зад стъклена преграда в болницата.

— А какво ще кажеш за моята внучка, Лукса? Къде лежи тя, Рипред? — процеди Соловет.

— Не знам! Но трябва да оставиш това настрана, Соловет или да се върнеш и да кажеш на хората си да си изкопаят гробовете. Точно сега всички много се нуждаем едни от други! — каза Рипред.

Грегор така и не разбра как щеше да реагира Соловет, защото в този момент засвириха роговете. Предупреждението идваше откъм тунелите, през които се излизаше от Регалия. Появиха се десетина ездачи с прилепи и се отправиха през арената към Тунелите.

— Защо тръбят за тревога? Няма нападение на плъхове — каза Рипред озадачено.

— Трябва да има някаква заплаха, иначе нямаше да дадат сигнала — отвърна Соловет.

— Но кой би атакувал Регалия сега? — попита Ви-кус.

Отговорът дойде от тунелите. Беше прилеп с ярко оранжева козина. Грегор го виждаше за пръв път. Нещо не беше наред с него — размахваше неравномерно криле и летеше особено.

— Това е Икар! Но какво му е? — възкликна Нике.

Когато Икар се спусна към тях, Грегор видя пурпурните мехури в оранжевата му козина с процеждаща се от тях прясна кръв, белия език, който висеше и се полюшваше от устата му, трескавия поглед в очите му.

— Това е чумата! — изкрещя той. — Изглежда точно като Арес!

Икар се завъртя във въздуха с нестройно пърхащи криле и после изгуби контрол. Разнесоха се тревожни викове, а прилепът започна бързо да пада право към тях.

Глава 9

Когато Икар се удари в земята, Грегор чу как костите на врата на прилепа изпукват и се чупят. Умря мигновено. Нямаше движение, освен бликането на кръв от пурпурните мехури.

— Не го докосвайте! — предупреди Нивийв. Това обаче беше ненужно, тъй като почти всички инстинктивно побързаха да се отдръпнат от обезобразеното тяло на прилепа. Грегор се блъсна с гръб в една хлебарка, изгуби равновесие и падна назад. Два прилепа се сблъскаха при излитане. Единствено майка му, която беше само на няколко крачки от ужасяващото създание, когатото се приземи, не по мръдна. Стискаше Бутс в прегръдките си, замръзнала от ужас. Грегор се изправи на крака и затича към нея.

— Изгорете тялото! — нареди Соловет.

— Не! — изкрещя Рипред, но три факли вече бяха излетели от ръцете на войниците горе. — Не! — Рипред буквално скърцаше със зъби в пристъп на безсилен гняв.

— Махайте се оттук! Всички! Бягайте! — изкрещя той.

Когато факлите паднаха върху Икар, Грегор разбра причината за на пръв поглед налудничавата реакция на Рипред. Само миг, след като пламъците обхванаха козината, рояк малки, черни петънца излетя от тялото на мъртвия прилеп.

— Бълхи! — изкрещя Викус. — Бягайте!

Грегор сграбчи Бутс, хвана майка си за ръка и я издърпа върху гърба на най-близкия прилеп, който по една случайност се оказа кралица Атина. Вероятно не беше съвсем редно да скочиш на гърба на една кралица, без да поискаш разрешение, но сега не беше време за размяна на учтиви реплики. Докато се издигаха във въздуха, Грегор видя как плъховете и хлебарките изчезват в тунелите, водещи към Подземната страна. Всички на арената се качиха на прилепите и се понесоха във въздуха.

Бълхите скачаха като обезумели от горящия прилеп.

— Към кралската ложа! — нареди Викус. — Никой да не влиза в града!

Кралица Атина направи рязък завой във въздуха и ги понесе към ред седалки високо на арената. Това напомни на Грегор за ложите на стадиона на „Янките”, където седяха богатите зрители. Сигурно оттук кралското семейство гледаше спортните състезания.

Още щом кацнаха, Нивийв ги накара да се разпръснат.

— Стойте на колкото може по-голямо разстояние един от друг.

Грегор се отдалечи от майка си и кралица Атина, но нямаше намерение да пусне Бутс на земята. Тя щеше веднага да хукне нанякъде, може би към парапета на ложата, а бяха наистина много високо.

Майка му тръгна към тях, но Нивийв ѝ махна да се отдръпне.

— Не! Стой настрана!

Лекарката отвори чантичката на колана си и измъкна нещо, което приличаше на елегантно шишенце за парфюм. Отстрани имаше помпичка за пръскане. Тя затвори очи, насочи я към себе си и стисна помпичката. Облачета жълт прах се посипаха по кожата и дрехите ѝ. Приличаше на същото нещо, което плъховете се опитваха да махнат от козината си. Прах срещу бълхи.

Нивийв обиколи бързо ложата и напръска всички.

— Втрийте го в кожата и косата си. Покрийте всеки сантиметър от телата си — нареди тя.

Когато стигна до Грегор, той закри с ръце очите на Бутс и после замижа. Усети как прахът покрива кожата му. Имаше остър, горчив мирис. Когато Нивийв продължи към майка му, Бутс кихна и го изгледа изненадано.

— Ти жълт — каза тя.

— И ти — каза Грегор, като разтриваше праха в косата ѝ. — А с коя буква почва „жълто”?

— „Ж”! — каза Бутс. — „Ж” като „жълто”!

— И какво още? — каза Грегор, за да я разсейва, докато разтриваше праха по кожата ѝ.

— „Ж” като жаба! „Ж” като „жираф!” — каза Бутс. Тя никога не беше виждала жираф, освен в буквара си. Като стана въпрос, Грегор също не беше виждал жираф. Вероятно никой нямаше дори да е чувал за жираф, ако не беше сред малкото животни, които започват с „Ж”.

Само след няколко минути цялата група прилепи и хора беше обработена с праха срещу бълхи.

— Мисля, че вече е безопасно да се съберем — каза Нивийв.

Всички се събраха в средата на ложата. Долу на полето овъгленото тяло на прилепа лежеше в локва вода. Огънят беше изгасен.

— Прилеп болен. Прилеп иска сок — каза Бутс, защото щом настинеше, първото нещо, което получаваше, беше чаша сок.

— Той спи сега. Ще пийне сок, като се събуди — каза Грегор. Никога не можеше да измисли как да каже на Бутс, че някой е умрял.

— Ябълков сок. — Бутс клекна и започна да рисува завъртулки във финия слой жълт прах, който покриваше пода.

— Дайте заповеди да дезинфекцират цялото игрище — извика Соловет на един страж, който кръжеше, яхнал прилепа си, близо до ложата. — Чакайте! Стражът остана да изчака, докато тя се обърна към лекарката: — Това ще бъде ли достатъчно, Нивийв?

— Трябва да напръскат и тунелите, които извеждат от арената — каза Нивийв. — Бълхите няма да могат да влязат в Регалия, щом каменните порти са затворени, нито да скочат толкова високо чак до пейките. Но някои може вече да са проникнали в тунелите и да са влезли в останалата част от Подземната страна. Трябва да приберем стражите оттам и да прегледаме кожата им за ухапвания.

— Направете каквото каза доктор Нивийв — нареди Соловет на стража.

— А гризачите и пълзливците? — попита Викус.

— Бълхите не могат да проникнат през слоя от отрова по гризачите и не могат да ухапят пълзливците. Всички са в пълна безопасност — каза Нивийв.

— А ние, които сме тук? — попита Викус.

— Ако някоя бълха е стигнала до нас, което е съмнително, то тя вече е мъртва. Лекарите в Регалия ще ни прегледат за ухапвания — каза Нивийв.

— Ние няма… — изрече задавено майката на Гре-гор. — За нищо на света няма да се върнем в Регалия!

— Моля те, Грейс, знам, че това е много неочаквано и разстройващо… — започна Викус.

— Отиваме си вкъщи! Дойдохме на срещата ви! Обещахте, че това е всичко, което трябва да на правим! Така че сега кажете на този прилеп да ни отведе у дома! — възкликна майка му, сочейки като обезумяла към Нике.

— Кой ви каза това? Че ви очакваме само за сpeщата? — попита Викус угрижено.

— Рипред — отговори Грегор. — Каза, че трябва да дойдем само за няколко часа. Че не сме ви нужни, за да открием лекарството. После изпрати една орда плъхове да ни сплашат и да ни изкарат от апартамента.

От погледите, които Викус и Соловет си размениха, Грегор разбра, че те за пръв път чуват за това.

— Боя се, че не е бил съвсем искрен — каза Викус.

— Какво имате предвид? — попита майката на Грегор.

— Иска да каже, че Рипред е излъгал — каза Соловет.

— Може наистина да е смятал, че присъствието им не е необходимо за… — изрече Викус немощно.

— Излъгал е! — повтори Соловет. — Не го защитавай. Той прекрасно знае, че без горноземците мисията за търсене на лекарството няма да се състои! Очевидно е рещил, че няма друг начин да ги доведе долу. Не знам за теб, Викус, но и аз бих направила същото.

Грегор не се съмняваше, че тя би го направила. Соловет изобщо не би се интересувала какво искат Грегор или семейството му. Не и за сметка на Регалия.

— Не можем да ги принудим да останат, Соловет! — заяви Викус. Грегор никога не го беше виждал толкова ядосан. — Доведохме ги под лъжлив предлог. Не можем да ги задържим насила!

Майката на Грегор се вкопчи в ръката на Викус като в спасително въже.

— Тогава значи ще ни изпратите у дома? Можем ди си тръгнем?

— Не! — каза Соловет.

— Да! — отговори Викус. — Нике! Приготви се да отведеш горноземците у дома!

— Стражи! — извика Соловет.

Грегор беше объркан от разигралата се пред тях борба за надмощие. Никога не беше виждал Викус и Соловет да спорят по този начин и това го смути. Кой всъщност можеше да вземе това решение? Какво щеше да стане, ако се опитат да си тръгнат? Какво трябваше да направи?

— Чакайте! — Грегор хвана майка си за ръка. — Виж, мамо. Ходих да видя Арес. Той е много зле. Умира, мамо. Не мога да го оставя така. Така че какво ще кажеш вие с Бутс да се приберете, а аз да остана и да се опитам да помогна? Може ли? Заведи Бутс, Лизи и баба във Вирджиния. Татко ще ме изчака да се върна горе. После и ние ще дойдем във Вирджиния.

— Това може да е приемлив компромис — каза Викус, като изгледа съпругата си.

— Бихме могли да изложим пред съвета това предложение — каза Соловет, макар че не звучеше убедена.

— Не мога да те оставя тук долу, Грегор — каза майка му. — Съжалявам за приятеля ти. Наистина. Но не мога да те оставя тук.

— Виж, мамо, едва ли ще пуснат и трима ни да си тръгнем оттук — каза Грегор. — Моля те, вземи Бутс и се приберете вкъщи. — Стисна здраво ръката ѝ. Отне му само няколко секунди да долови, че нещо не беше наред.

Майка му каза нещо, но той не чу думите. Грегор прокара пръсти по кожата на ръката ѝ. Не, не му се беше сторило. Имаше нещо.

— Грегор, слушаш ли ме? — попита умолително майка му.

Но той не я слушаше, а се помъчи да осмисли това, което му подсказваха пръстите. И с всички сили се помъчи да го накара да изчезне. Но не успя.

Грегор бавно повдигна ръката на майка си към светлината на близката факла и избърса от нея жълтия прах. Върху кожата ѝ се надигаше малка червена подутина от ухапване.

ЧАСТ 2

ДЖУНГЛАТА

Глава 10

Майка му замръзна и не откъсваше поглед от ръката си. Когато останалите от групата видяха ухапването, всякакво движение и звук спряха. Нямаше шепот, нито дори прошумоляване на крило или дреха.

Любопитна, Бутс се покатери на една седалка да види какво гледат всички.

— Трябва ти розово — каза тя, когато видя ухапването.

Грегор разбра, че тя имаше предвид розовия успокояващ лосион, който слагаха на ухапвания от насекоми през лятото.

— Трябва да си ида у дома — прошепна майка му.

— Не можем да ви пуснем — каза Викус и поклати тъжно глава. — Не и сега.

— Ако чумата пламне в Горната земя, това ще означава унищожението и на тамошните топлокръвни — каза Соловет.

— Трябва веднага да ви сложим под карантина — каза Нивийв.

Соловет докосна рамото на майка му.

— Дълбоко съжаляваме, че стана така — каза тя и въздъхна. — Нике, заведи я и се яви да те прегледат за ухапвания.

Грегор още държеше майка си за ръка. Не можеше да я пусне.

— Мамо…

Тя внимателно откопчи пръстите му и отстъпи назад.

— Заведи сестра си вкъщи.

Кимна ли? Грегор не беше сигурен. Но майка му се качи на гърба на Нике и изчезна.

— Всички трябва незабавно да бъдем прегледани за ухапвания — каза Нивийв.

Качиха се на прилепите, но не минаха през града, а поеха по няколкото тунела над бялата кипяща река, която течеше край Регалия. На кея не ги посрещна никой. Жълтият прах беше достатъчен да държи хората настрана.

Изпратиха ги да се изкъпят, а после се съблякоха и седем екипа от лекари прегледаха кожата им за ухапвания на ярка светлина. Бутс, която имаше силен гъдел, се кикотеше през цялото време. Грегор се подложи на прегледа, без да възрази, но беше почти сигурен, че двамата с Бутс не са били ухапани.

„Може и да избягаш сега, но пророчеството все някак ще те намери”, чу да казва баба му.

О, беше го намерило, и още как. И беше впило зъби в него. И в Бутс. И нямаше да ги пусне, докато не свършеше целият ужасяващ епизод. Майка им беше заразена с чума. Сега воинът… принцесата… трябваше да тръгнат, за да се опитат да намерят лекарството.

На Грегор му идваше да изкрещи — към всички, без да се обръща конкретно към някого. Не беше ли достатъчно, че Арес, Хауард и Андромеда се разболяха? Щеше да намери начин да отиде на мисията. Но майка му никога нямаше да пусне Бутс да отиде Къде… как се казваше? В Лозето на очите? За да се Изпълни пророчеството, майка му трябваше да бъде отстранена. Поставена под карантина. Превърната В жертва. Да, що се отнасяше до пророчеството, Всичко вървеше точно по план.

Чувстваше се изтощен от отговорността, която трябваше да поеме. Толкова му беше втръснало да бъде насила завличан в Подземната страна. Да очакват от него да решава проблемите им. Да се налага другите от семейството му да страдат по причини, които изобщо не ги засягат.

След като установиха, че двамата с Бутс нямат ухапвания от бълхи, им дадоха нови копринено меки долноземски дрехи. Грегор успя да ги убеди да му върнат ботушите, но първо ги прегледаха за бълхи и ги дезинфекцираха. Докато седяха на една Пейка в болницата и чакаха да научат нещо за другите, Бутс клюмна и задряма на рамото му. Нищо чудно, тя беше спала само два часа. Викус изпрати да доведат Дулсет, бавачката, която се беше грижила за Бутс при предишните им посещения.

Дулсет взе спящото момиченце от ръцете на Грегор, а после го докосна по рамото.

— Много съжалявам за майка ти. Но не губи кураж. Ще намериш лекарството. Сигурна съм в това.

Тонът ѝ беше толкова мил, че Грегор едва се удържа да не рухне и да ѝ каже как просто се налагаше да намери лекарството. Как майка му просто трябваше да оживее. Как цялото му семейство щеше да се разпадне, защото всичко се крепеше на нея. Как тя не можеше да умре, защото той не си представя ще живота без нея. И как Грегор щеше да е виновен за всичко… за ужасната ѝ смърт… за пурпурните мехури… за усилието да си поеме въздух… защото той искаше да направи това пътуване до Подземна та страна… а тя — не.

Но каза само:

— Благодаря, Дулсет.

След като всички, присъствали на срещата, бяха грижливо прегледани, под карантина изпратиха общо трима: майката на Грегор и два прилепа — Касиопея и Полукс.

В дъното на коридора Грегор видя Нивийв, която пишеше нещо върху клипборд с листа. Приближи се и докосна ръката ѝ.

— О-о! — възкликна тя. Ръката ѝ отскочи рязко встрани и перодръжката, с която пишеше, остави голямо петно върху пергамента ѝ.

— Извинете — каза Грегор. Ау, тя наистина лесно се стряскаше. Разбира се, да прекарваш дните си и лекуване на пациенти, болни от чума, не беше най приятното занимание на света.

— Може ли да ми кажете къде е мама? — попита Грегор.

— Поставихме я под изолация — каза Нивийв. Ела, тя спи, но можеш да я видиш.

Лекарката поведе Грегор през болницата.

— Знае ли, че двамата с Бутс не сме били ухапани?

— Да. Но въпреки това беше много разстроена — каза Нивийв и разтри окото си — клепачът ѝ потрепваше. — Дадох ѝ успокоително.

Грегор си помисли, че и на самата Нивийв щеше да ѝ дойде добре малко успокоително, но не го каза.

Майка му беше в отделна стая в същия коридор, като Арес, Хауард и Андромеда. Грегор погледна през стъклената стена и видя, че бяха отмили от нея жълтия прах и сега беше облечена в чиста бяла пижама. Изглеждаше малка и слаба в болничното легло. Добре, че спеше. Ако можеше да говори, щеше да нареди на Грегор да си върви у дома, а той щеше да е принуден да ѝ каже, че двамата с Бутс вече не могат да се върнат, и тя щеше да се побърка. Затова запечата в ума си образа на майка си. Дали не я виждаше за последен път?

Помъчи се да не мисли за това и се обърна към Нивийв.

— Имам нужда от помощта ви. Трябва да науча всичко, което знаете за чумата — каза той.

— Тъкмо отивам в лабораторията, където изследвам тази болест. Искаш ли да дойдеш с мен? — попита лекарката. — Извън Регалия е, но ще им е нужно известно време, преди да подновят срещата за обсъждане на лечението.

Нике полетя и ги изведе от двореца. Прелетяха над арената и Грегор видя, че тялото на прилепа е отнесено, а мъхът на игрището е покрит с жълтия прах срещу бълхи. Пътуваха през един тунел, като взеха факли от поставките по стените. Когато тунелът започна да се разклонява, Грегор разбра, че е идвал тук и преди.

— Пещерата на Арес не е ли наблизо? — попита той.

— Мисля, че да. Никога не съм ходила там — от върна Нивийв. — Казват, че е добре скрита. Точно за това на Хауард и Андромеда са им трябвали няколко дни да открият Арес и да го доведат в болницата.

— Не е дошъл, защото се е почувствал зле? — попита Грегор.

— Не, Викус не беше получавал вест от него от няколко седмици. Затова Хауард и Андромеда тръгна ли да търсят пещерата му. Вече бил толкова болен, че се наложило да го носят — каза Нивийв.

Грегор си представи Арес, сам и болен в пещерата си. Малкото му близки приятели бяха мъртви или изчезнали. А Грегор, неговият клетвен съюзник, беше неоткриваем.

— Горкият Арес.

— Да — каза Нивийв. — Арес се превърна в обект на големи гонения и презрение, без да има вина, и това е резултатът.

Грегор се изненада от думите ѝ, защото Арес не срещаше много съчувствие и симпатия в Подземната страна. Отнасяха се към него с дълбоко недоверие и повечето хора и прилепи искаха смъртта му. Грегор изпита прилив на топлота към Нивийн заради състрадателното ѝ отношение към неговия съюзник.

— Познавахте ли го добре? — попита Грегор.

— Не добре. След като ти напусна Регалия, Арес Не пожела да се върне в града, опасявайки се, че отново ще го затворят в тъмницата. По указания на Викус продължих да се грижа за раните от ухапванията на мушиците по гърба му в лабораторията си. Дори тогава, Арес идваше само много късно нощем, когато там бях само аз.

— Признателен съм ви, че сте го направили — каза Грегop.

— Както казах, според мен с него се отнесоха несправедливо — отвърна Нивийв.

Лабораторията ѝ се намираше в няколко свързани една с друга пещери. Дългите каменни плотове бяха покрити с всевъзможно лабораторно оборудване. Един поток беше отклонен в тесен канал и течеше в дъното на една от пещерите. В лабораторията работеха няколко души. Имаше и няколко прилепа, които бяха наведени над микроскопи и от време на време разговаряха с хората.

Нивийв въведе Грегор в едно помещение, отделено от останалата част на лабораторията с тежка каменна врата.

— Тук провеждам изследването си — каза тя и затвори грижливо вратата след себе си.

Имаше епруветки, стъкленици и няколко микроскопа. Покрай стената бяха подредени четири големи стъклени съда, вместени в каменни ниши. Заприличаха му на охладители за вода. Грегор се приближи да разгледа единия. Навсякъде из него пълзяха черни петънца. Бълхи. В светлината на факлата му се отрази лъскава червена локва на дъното на съда. Грегор осъзна, че това беше кръв и отскочи назад. Закачи с ръка съседния съд и той се наклони, но Грегор успя да го задържи. За щастие беше празен.

— Съжалявам! Много съжалявам — каза Грегор, като изправи съда.

— Добър рефлекс — каза Нивийв с висок писклив смях. — Слава богу, защото тези се изработват специално за чумата и не е лесно да се заменят с нови чаках няколко месеца, докато получа този, когато предишният се счупи. Смятам да го използвам за изпробването на една особено обещаваща проти воотрова.

Грегор сложи факлата в една поставка и пъхна ръце в джобовете си, за да не се блъсне в още нещо. Само това му липсваше сега — да провали някои експеримент, който можеше да спаси живота на всички.

Лекарката му разказа каквото знаеше за чумата. Пренасяше се по кръвен път, не по въздуха, което означаваше, че не може да се заразиш, ако някой кихне в лицето ти, а само ако кръвта му проникне във вените ти. Тук на сцената се появяваха бълхите Те пренасяха болестта от едно топлокръвно съще ство на друго.

— При много видове чума насекомите също загиват. Не като топлокръвните, но бактериите се размножават в тялото им и ги убиват. При тази чума не е така. Според нас не е умряло нито едно насекомо нито пък риба или люспесто създание. Именно затова се нарича Проклятието на топлокръвните, а не „Проклятието на Подземната страна” — обясни Нивийв.

— Рипред каза, че в Регалия можете да лекувате симптомите — каза Грегор.

— Да, можем да облекчим болките, да понижим температурата, да даваме сънотворни лекарства, но те не лекуват чумата — каза Нивийв. — Опитваме се сами да намерим лечение, ако твоето търсене се окаже неуспешно. Макар почти никой да не вярва, че е възможно — каза Нивийв със слаба усмивка. — Аз вярвам, че можем, но ще мине дълго. Време.

Време. В крайна сметка всичко беше въпрос на време.

— Колко време минава от ухапването до заразяването? — попита той.

— Много е различно. Арес, например, беше първият долноземец, който се разболя, но той е забележително издръжлив. Изглежда, че хвъркачите не се разболяват така бързо, както хората. Хауард и Андромеда започнаха да проявяват симптоми едва през последните няколко дни. Но не знаем дали са се заразили от мушиците или когато доведоха Арес в болницата. Майка ти… като човек, ухапан от някоя от бълхите на Икар, очевидно напреднал случай… — Нивийв се поколеба.

— Трябва да знам истината. Колко време бихте ѝ дали? — настоя Грегор.

Нивийв сведе поглед и започна да разтрива челото си с трепереща ръка.

— Ако нещата вървят зле… може да я изгубим след две седмици.

Глава 11

Каменният под беше студен. Грегор лежеше на една страна и държеше малко огледало. Опитваше се да прочете „Кървавото пророчество”, но не беше лесно.

— Известно ви е, че го знам наизуст — каза той.

— Известно ни е, Грегор, но ние с Нериса смятаме, че е важно да видиш оригинала — отвърна Викус. — Възможно е да се сетиш за нещо от начина, по който е написано.

Грегор пак погледна в огледалото.

Първите две пророчества с негово участие бяха издълбани с големи букви точно в средата на стените на каменната стая, която съдържаше всички видения на Сандуич. Това, трето поред, беше почти неразгадаемо.

Първо, „Кървавото пророчество” беше на пода, което може би нямаше да е проблем, ако не беше ситно написано в ъгъла. Второ, буквите бяха много малки и имаха множество объркващи завъртулки и украшения. Освен това, разбира се, беше написано огледално.

Както и да се въртеше и обръщаше, колкото и да нагласяваше светлината и да присвиваше очи, за да различи буквите, Грегор не можеше да го види ясно. През повечето време виждаше собственото си лице, вместо пророчеството. Когато ръката, която държеше огледалото, започна да изтръпва, той най-после се предаде.

— Защо е написано така? Сякаш Сандуич не е искал да можем да го прочетем — каза Грегор.

— Искал е да го прочетем, Грегор. Иначе никога нямаше да го напише — каза Викус, коленичи и прокара ръка по буквите. — Но Нериса е убедена, че той нарочно го е написал така, че да се чете трудно.

— Така ли? Защо, Нериса? — попита Грегор, като се изправи и я погледна.

Когато Лукса изчезна в тунелите на плъховете, Нериса, като последен жив член на кралското семейство, беше коронована за кралица. Много хора се бяха противопоставили на коронацията ѝ, защото тя получаваше видения за бъдещето, поради което я смятаха за луда. Други просто се съмняваха дали има нужната физическа сила за тази задача. В момента тя се беше свила, увита в наметало, на пода и се облягаше на стената. Сега, когато беше кралица, беше по-добре облечена и косата ѝ беше прибрана. Но беше по-кльощава и по-нервна от всякога.

— Защото самото пророчество е трудно за четене. Смисълът му е труден за разбиране — каза Нериса.

— Има само една част от него, която наистина ми се струва объркваща — каза Грегор. Първата строфа гласеше, че ще избухне чума. Добре, тя беше тук. Третата се казваше, че Грегор и Бутс трябва да дойдат. Добре, те бяха дошли. Петата гласеше, че топлокръвните трябва да открият лекарство. Хубаво, щяха да опитат. Седмата строфа твърдеше, че ако не намерят лекарство, ще умрат. Ясно, това го знаеха.

Но имаше едни думи, които се появяваха във втората, четвъртата, шестата и осмата строфа. Повтарящата се строфа. Това беше объркващата част.

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

— „Три пъти в кръг завърти се сега” — каза Грегор. — Какво означава това?

— Преди да те обременя с трупаните няколко века мнения на различни учени, какво е твоето тълкувание, Грегор? — попита Викус.

Грегор обмисли отново строфата, прехвърляйки думите в ума си.

— Ами, звучи ми, сякаш Сандуич се опитва да ни каже… че грешим. Сякаш каквото и да си мислим, че се случва… не е това.

— Да. Не само, че грешим сега. Но докато „се въртим и въртим”, все така не виждаме истината — каза Нериса.

— Значи… ако грешим… тогава защо да правим каквото и да е? — каза Грегор. — Защо изобщо да отидем в Лозето на очните ябълки или както там се нарича?

— Защото другата възможност е да не правим нищо — каза Викус. — А в пророчеството се посочва пътуване. Трябва да отидем до люлката, за да намерим лекарството. Изглежда вероятно „единство ната лоза” да расте в лозе, нали? Затова отиваме, навярно по пътя ще разгадаем и тази строфа.

— Като казваш „ние” нас двамата ли имаш предвид? Защото този път ще дойдеш с мен? — попит Грегор с надежда.

Викус се усмихна.

— Не, Грегор. Признавам, че като казах „ние”, говорех най-общо. Не мога да дойда. Но ако това е някаква утеха, Соловет планира да пътува с теб.

— Е, това вече е нещо — каза Грегор. Би предпочел Викус да му помага да разгадае пророчеството, но знаеше, че Соловет ще е по-добра в битка. А ако това място беше толкова опасно, колкото мислеха всички, щеше да му е нужна. — А Рипред? Той ще дойде ли?

— Казва, че не би го пропуснал за нищо на света — каза Викус.

Грегор почувства как се обнадеждава малко. Щом там бяха и Рипред, и Соловет, можеше и да успеят.

Един долноземец почука на вратата и съобщи, че ги викат.

— Плъховете и пълзливците сигурно са се върнали — каза Викус. — Ще продължим срещата зад стените на двореца. Хайде да вървим.

Тръгнаха по коридора и Грегор подаде огледалцето на Нериса.

— Задръж го — каза тя. — Може пак да ти потрябва

Той разсеяно го пъхна в задния си джоб.

Още щом прекосиха прага, разпозна мястото. Как можеше да го забрави? Обхвана с поглед каменните редове от седалки, издигнати около сцена, разположена в средата на кръглото помещение. На този подиум — именно там двамата с Арес бяха изрекли обетите, които ги обвързваха в клетвен съюз. Сега сцената беше пуста, но в залата седяха няколко групи. Съветът, състоящ се от хора, се беше настанил на част от седалките. Прилепите седяха от дясната страна на хората, хлебарките — от лявата, а плъховете се въртяха на пейките от отсрещната страна.

Викус и Нериса отидоха да седнат при другите хора, но Грегор изпита онова странно чувство, което беше изпитал в училищната столова един ден, когато Анджелина и Лари бяха болни и отсъстваха от училище. Не знаеше къде да седне. Не при плъховете, това беше сигурно. Но не харесваше особено членовете на съвета на Регалия, които вероятно се чудеха как да го хвърлят от някой скален зъбер заради държавна измяна. Прилепите бяха утежнили живота на Арес, като го бяха отхвърлили. Накрая Грегор реши да седне при хлебарките. Те бяха единствените, с които се чувстваше наистина удобно.

Викус откри срещата, като поздрави официално Всички и после мина направо към темата.

— И така, пътуването до Лозето на очите става все по-наложително с всяка изминала минута. Трябва да започнем веднага. В момента предложените участници в мисията са Грегор и Бутс, тъй вито се изисква присъствието на воина и принцесата. Нике ще бъде техният хвъркач, като така ще имаме още една принцеса, ако сме изтълкували погрешно ролята на Бутс. Соловет и нейният клетвен съюзник, Аякс, допълват групата на хората и хвъркачите. Рипред, Мандж и Лапблъд ще представляват гризачите. А тъй като Сандуич специално споменава пълзливците, Темп храбро предложи услугите си.

— Наистина ли се налага да влачим с нас тоя пълзливец? — попита Мандж.

— Винаги може да го изядем, ако закъсаме с храната — отвърна Лапблъд.

При този коментар някои от прилепите и хората се разсмяха. Вечно се подиграваха на хлебарките.

Темп не каза нищо, но потрепери леко при под мятането на Лапблъд.

Грегор погледна плъха право в очите.

— Или може да изядем теб. Никога не съм ял плъх. Но с подходящ сос… кой знае — може и да е вкусно.

Сега се засмя само един от участниците в срещата. Рипред.

— Е, поне пътуването няма да е скучно!

— Още не сме тръгнали — изсъска Лапблъд. — Все още не сте ни убедили, че имаме полза от това.

— Съветът се съгласи да отвори риболовните територии на запад — каза Викус. — Това би трябвало да осигури на гризачите достатъчно храна.

— А жълтият прах? — попита Мандж. — За убива не на бълхите?

Сред хората настъпи мълчание. После на Грегор му се стори, че Викус въздъхва.

— Няма прах, няма сделка — заяви Лапблъд.

Какво? Нима цялата мисия щеше да пропадне, защото хората отказваха да изпратят на плъховете прах срещу бълхи? Наистина ли искаха чак толкова много? Грегор си помисли за пръскащите се пурпурни мехури и как от тях се процеждат гной и кръв…

Скочи на крака и изкрещя на съветниците:

— Изпратете им праха! Как може така! Виждали ли сте Арес? Виждали ли сте какво прави чумата? Колкото и да мразите плъховете, нима наистина искате да умрат така?

Мина дълго време, преди някой да отговори.

— Имаш много милостиво сърце, Горноземецо Грегор — каза Соловет.

Не беше вярно. Може би Грегор не искаше плъховете да умрат от такава ужасна смърт. Сети се за израза: „Не бих го пожелал и на най-лошия си враг”. Но не им беше простил за баща си, за Тик, за Туичтип, за Аврора или за Лукса. Разполагаше с дълъг списък от неща, за които никога нямаше да им прости.

— Не, нямам милостиво сърце — каза горчиво Грегоp. — Но имам майка и клетвен съюзник, болни от чума. Вашата болница започва да се пълни. Имаме нужда от плъховете, за да открием лекарството. Тика че какво решаваш, Соловет?

Глава 12

В крайна сметка нямаше избор. Трябваше да се съгласят да изпратят на плъховете праха срещу бълхи. Според Грегор това не беше кой знае каква отстъпка, след като уж всички бяха на една и същи страна, за да се борят с чумата. Решението обаче очевидно беше мъчително за хората, които шепнеха разпалено помежду си в продължение на няколко минути, преди Соловет да обяви, че приемат. Трима се разплакаха, а един напусна срещата в знак на протест.

Начинът, по който мразеха плъховете — степента, до която бяха готови на жертви, за да ги видят мъртви — надхвърляше всичко, което Грегор беше виждал. Човекът, който напусна срещата… наистина ли предпочиташе да гледа как всички загиват, вместо да помогне на няколко плъха да оцелеят? Очевидно отговорът беше „да”.

Следващият спорен въпрос беше как да стане пътуването до Лозето на очите. Грегор за пръв път видя карта на Подземната страна. Четирима долноземци разгънаха огромния свитък върху сцената и притиснаха краищата му с мраморни пирамиди. Картата се виждаше ясно дори от трибуните. Беше разделена на много сектори, всеки оцветен различ но и надписан в черно. Грегор намери Регалия беше на север. Гризачите разполагаха с един район на юг, макар че част от него беше замазана с боя, а отгоре пише: „Окупиран“. Водният път заемаше голяма част от средата на картата. На югозапад от Регалия Грегор разпозна земите, които принадлежаха на хвъркачите и пълзливците, но на картата имаше и много непознати имена.

Погледът му се задържа върху сектора от картата с надпис „Окупиран“. През него криволичеше голяма река. От различните цветове разбра, че преди е принадлежала на плъховете, но сега я контролират хората. Такава голяма река сигурно предоставяше Големи запаси от риба. Сигурно за нея говореше Рипред, когато каза, че хората искат да уморят плъховете от глад. Няма ли река, няма и риба. Но сега хората се бяха съгласили да върнат риболовните територии като условие за участие на плъховете в Мисията.

Соловет се приближи до подиума с една показалка и насочи вниманието на всички към големия зелен триъгълник, който се простираше от сегашната територия на плъховете до източния край на Водния път.

— Според най-точните ни предположения Лозето на очите се намира в общи линии ето тук. — Тя почука в една точка, която беше толкова навътре в джунглата, че беше почти извън картата. — Много близо е до Огнените земи, но евентуалното влизане от изток ще бъде блокирано от секачите.

— Кои са секачите? — обърна се Грегор към Темп.

Хлебарката се допита с щракащи звуци до няколко от приятелите си.

— Мравки, мислим, че им казват някои, мравки — каза Темп.

— Защо им е на мравките да ни препречват пътя? — попита Грегор.

— Мразят топлокръвните, секачите, мразят топлокръвните — каза Темп.

На Грегор му се щеше да разпита още за мравките, но не искаше да пропусне това, което ставаше на срещата.

— Из джунглата се върви с цели дни — каза Мандж. — Как ще открием Лозето на очите в това море от дървета и лиани?

Нериса прочисти гърло и проговори за първи път.

— Уредих ви водач.

— Ти… наистина ли? — попита Рипред и погледна към Викус за потвърждение. Но той изглеждаше не по-малко изненадан от Рипред.

— Кога направи това, Нериса? — попита Викус.

— Доста отдавна. Но съм сигурна, че той ще бъде там — каза Нериса. — Яви ми се във видение с Горноземеца.

Друго видение! Тези приказки за видения никога не бяха хубаво нещо. Макар че явно всички приемаха пророчествата на Сандуич много сериозно, виденията на Нериса не се посрещаха с особено уважение.

Ако хората се въздържаха да изразят открито съмненията си, то с плъховете не беше така.

— Видение ли? — каза Лапблъд, натъртвайки препалено силно думите, сякаш говореше на много малко дете. — Веднъж и аз си помислих, че имам видение, но се оказа, че се дължи на едни много развалени гъби. Да не би напоследък да ви хранят с гъби, Ваше величество?

— Нериса не обича гъби и макар виденията ѝ невинаги да са пълни, те са били много ценни за нас — рязко отвърна Викус.

— Кой е този водач? — попита Соловет.

— Не мога да ви кажа. Повярвайте ми. Мога да ви кажа само, че ще се срещнете с него след около осем часа, считано от сега, при Арката на Тантал — каза Нериса.

— Нима? Хайде сега, не ме разбирай погрешно, скъпа, обожавам Арката на Тантал. Там винаги се намира някой и друг кокал за глозгане — каза Рипред. — Но какво ще стане, ако си си измислила този водач?

— Ако само съм си измислила този водач, тогава няма да сте в по-лошо положение, отколкото сте в момента — каза Нериса. — Арката на Тантал е също толкова подходящо място за влизане в джунглата, колкото и всяко друго.

— Да, ако не обръщаш внимание на купищата скелети, които се трупат около нея, е първокласно място! — заяви Рипред.

Разнесе се одобрителен шепот.

— Там ще ви чака водачът ви, Рипред — каза Нериса. — Дали ще решите да се срещнете с него, или не, е ваша работа.

Грегор изпита възхищение от Нериса. Едва ли и беше лесно да понася подигравките на плъховете, особено когато не я подкрепяше никой от хората, освен Викус. Може би Грегор грешеше, и в край на сметка в нея се криеше кралица. Освен това, тя му беше спасила живота по време на процеса след онази каша с Гибелното пророчество. Беше ѝ длъжник.

— Е, точно там отивам — каза Грегор високо. При Арката на Тантал. За мен думите на Нериса са достатъчно убедителни.

— Така да бъде тогава — каза Рипред. Но стрелна Грегор с поглед, който сякаш добавяше: „Тъпак такъв”.

Плъховете, които щяха да пътуват до джунглата пеш, трябваше да тръгнат незабавно, за да стигнат навреме за срещата след осем часа. Прилепите щяха да прелетят същото разстояние много по-бързо и Грегор разполагаше с няколко часа, за да се приготви.

Той се качи обратно в луксозно обзаведената стая, тъй като не му бяха приготвили друга, и помоли един долноземец за нещо за писане. Донесоха му три чисти свитъка пергамент, шишенце мастило с перодръжка. Хвърли доста усилия, докато овладее писането с перодръжка и мастило. Всъщност първите два свитъка се превърнаха в листове за упражнения, а когато най-после успя да напише писмото, то беше толкова изпъстрено с мастилени петна и размазани букви, че само можеше да се надява да е четливо.

Колкото до съдържанието… беше прекарал много време в мъчително колебание какво да напише, Но успя да съчини само това:

Скъпа мамо,

Ще направя това, което мисля, че би направила

ти, ако аз бях болен от чума. Ще се опитам да

открия лекарство. Моля те, не ми се сърди.

Обичам те,

Грегор

Отначало мислеше да пише и на баща си, но кратката бележка до майка му го изтощи. Освен това, щяха да му трябват страници да обясни как цялото това нещастие беше сполетяло семейството му. Реши да помоли Викус да му пише и да остави свитъка в решетката на пералното помещение.

Марет се появи на вратата. Беше преметнал раница през ръката, с която не държеше патерицата. Лицето му беше зачервено и дишаше тежко. Разходката из двореца го беше изтощила.

— Здрасти, Марет. Ела да седнеш — каза Грегор и му направи място на канапето.

— Може би само за малко — каза Марет. Отпусна се с благодарност до Грегор и подпря патерицата си на облегалката. — Идеята е да си възвръщам малко по малко силите всеки ден, като обикалям из двореца. Но изкачването по стълбите все още ми е трудно.

Грегор усети как го пробожда тъга при спомена за тренировките с Марет. Колко бързо можеше да тича той, колко силен беше. Това беше преди да тръгнат да търсят Гибелния и преди Марет да изгуби крака си. Какво ли щеше да прави занапред? Вероятно още можеше да лети с Андромеда, ако ти оздравееше от чумата, но със сигурност вече не можеше да бъде войник.

— Какво носиш в раницата? — попита Грегор.

— О, позволих си да ти избера някои неща от музея. Може и сам да отидеш, разбира се. Но тъй като бяхме заедно в предишните две мисии, имам известна представа какво ти трябва — каза Марет.

Грегор отвори раницата и намери няколко фенерчета и много батерии.

— Да, точно това бих си избрал и аз.

— Тук отстрани сложих една ролка от това синьо лепкаво нещо — каза Марет и измъкна чисто нова ролка тиксо от страничния джоб. — Хауард каза, че си използвал както за прикрепване на превръзки, така и за да направите сала, след като изгубих съзнание.

— Страхотно. Да, това е тиксо. Наистина се оказа полезно — каза Грегор. Погледна в другия страничен джоб и видя еднолитрова бутилка минерална вода със скъп етикет. — Винаги е хубаво да имам вода под ръка.

— Пише, че е добита от ледници — каза Марет, като посочи с пръст етикета. — Какво точно представляват ледниците?

— Te са нещо като грамадни късове лед — обясни Грегор.

— Чувал съм за леда. Вода, която е твърда като камък. Е, тази вода от ледниците… има ли някаква особена полза от нея? — попита Марет.

Грегор нямаше представа. Вкъщи пиеха вода от чешмата. Майка му ги караше да я източват по цяла минута, за да няма ръжда от тръбите. Със сигурност не пръскаха пари за ледникова вода, която струваше четири долара бутилката! Грегор неуверено прокара палец по етикета с цената на бутилката.

— Хм, не знам. Според мен е обикновена вода — каза той. Марет изглеждаше малко разочарован, затова Грегор добави: — Но се обзалагам, че е съвсем чиста, защото е замръзнала много преди да има толкова голямо замърсяване. Да, погледни ето тук на етикета: „Изключително чиста”.

— А, ясно — каза Марет, удовлетворен. — Не винаги е лесно да се намери чиста вода, особено там, където отиваш. Донесох още нещо, макар че не съм сигурен точно какво е. Но излъчва усещане за щастие. Помислих си, че ако го донеса, може да ти напомни за вкъщи.

Марет измъкна от джоба си пакетче дъвки. Опаковката беше яркорозова и върху нея имаше картинки като от анимационни филмчета, с ококорени деца, които надуваха огромни балони от дъвка.

Грегор се засмя.

— А, да, дъвка за балончета. Сестра ми Лизи я обожава. Знаеш ли, това наистина ми напомня за вкъщи. Благодаря, Марет.

Появиха се долноземци с подноси храна и започнаха да ги нареждат на масата пред дивана. Марет се надигна да си върви.

— Не си отивай. Има купища храна. Остани да хапнеш с мен — каза Грегор.

Марет се поколеба. Грегор беше напълно сигурен, че той се страхува да не наруши някакво правило. Вероятно войниците никога не се хранеха в кралските покои.

— Хайде, Марет. Сигурно си гладен. Всеки знае, че болничната храна е кофти — каза Грегор. Всъщност, когато ходеше на свиждане в болницата при приятеля си Лари при поредния му пристъп на астма, храната обикновено му се струваше доста прилична. Но пациентите вечно се оплакваха от нея. Да лежиш в болница, особено ако се чувстваш зле, вероятно предоставяше много възможности да не доволстваш от храната.

Марет се усмихна.

— Малко е блудкава — призна той. — Макар че само като се сетя как ядохме сурова риба по време на миналото пътуване, и най-обикновената храня почва да ми харесва.

— В такъв случай остани. Не искам да се храня сам — каза Грегор. — Моля те.

Марет седна отново на дивана и остави патерицата си настрани.

— Това е истинско пиршество.

Така беше. Не отстъпваше на храната, приготвена за коронацията на Нериса. Имаше пикантен пай с яйца и сирене, пълнени гъби, пържола, миниятюрни сурови зеленчуци със сос за топене и едно ястие, на което Грегор вече беше попадал няколко Пъти — скариди в сметанов сос.

Грегор посочи скаридите.

— Това е любимото ядене на Рипред. Миналия път, когато бях тук, напъха цялата си муцуна в купата и изяде всичко наведнъж.

— Не може да му се сърдиш — каза Марет и си сипа скромна порция скариди.

— Давай, можеш да изядеш повече — каза Грегор и добави един голям черпак от ястието в чинията на Марет. Самият той си взе парче пай с яйца и сирене. Стомахът му все още беше чувствителен и имаше киселини след повръщането, но знаеше, че трябвa да яде, щом му предстои път. За щастие паят беше невероятно вкусен.

— Хей, Марет, защо искате да уморите плъховете от глад? — попита той.

Марет се забави няколко мига, преди да отговори.

— По този начин Соловет искаше да им покаже, че винаги, когато ни нападат, ще има последствия.

— Но това означава, че и мъничетата умират от глад. Не само големите плъхове — каза Грегор. — Това не те ли притеснява?

— Разбира се, че ме притеснява! — Марет поклати глава и въздъхна. — Грегор, сигурно ти е много трудно да разбереш как стоят нещата за нас. Ние сме израснали в свят, където трябва да убиеш иди да бъдеш убит. Понякога се опитвам да си представя какво би било, ако не трябваше вечно да мислим за война. Какви щяхме да бъде? Какво щяхме да правим?

— Добре, ти какво щеше да правиш? — попита Грегор.

— Не знам… щях да живея без война. Струва ми се като… вълшебна приказка — каза Марет. — Имате ли такива в Горната земя?

— Вълшебни приказки — да, имаме.

— Прилича ми на приказка — каза Марет.

Когато долноземецът се върна да събере съдовете, Грегор посочи остатъка от скаридите.

— Може ли да взема това с мен?

Долноземецът изглеждаше объркан.

— Да го вземеш с теб… къде?

— На пътуването. Може ли да го прехвърлите в някакъв плик или нещо такова? — помоли Грегор.

Долноземецът държеше купата и се взираше в сметановия сос.

— Да го сложим в плик? — Изглежда тук в Подземната страна торбичките с остатъци от храната за кучето бяха непозната идея.

— Навярно можеш да го сложиш в мех за вино, Лусънт и тогава няма да се разсипе — обади се услужливо Марет. — Запушалките са здрави.

— О, да — каза Лусънт с облекчение. — Мех за вино.

Грегор изпрати Марет до болничното крило и го помоли да се погрижи майка му да получи писмото. Един лекар му каза, че го викат да отиде на кея. Когато пристигна, видя, че всички го чакат, за да потеглят.

Викус, Соловет и двама мъже стражи бяха яхнали прилепи.

— Мислех, че няма да дойдеш — обърна се Грегор към Викус.

— За да е по-сигурно, със стражите ще ви придружим до Арката на Тантал. После в джунглата ще влезе само определената група — каза Викус.

Нике, която нямаше ездач, чистеше черно-бялата си раирана козина. Дулсет стоеше до нея и държеше в ръце заспалата Бутс. Темп седеше в краката ѝ, Грегор за малко не попита: „Къде е Арес?”, преди рязко да си припомни реалността.

Грегор отиде при Нике.

— Е, сигурно в това пътуване ще летим заедно? — попита той.

— Ако нямаш нищо против — каза Нике. — Не съм толкова силна и едра като Арес, но съм доста маневрена.

— Идеална си — каза Грегор. Не беше нужно да му изтъква качествата си. Никой не можеше да замени Арес, но Нике изглеждаше добър прилеп. Грегop изведнъж се почувства изтощен. В събота през нощта не беше спал изобщо, а сигурно вече беше неделя вечер. — Хей, Нике, имаш ли нещо против да поспя малко?

— Разбира се — каза Нике. Грегор сложи раницата на гърба си за по-сигурно и легна на една страна върху гърба на Нике. Мехът със скаридите в сметанов сос не беше лоша възглавница. Той протегна ръце и пое Бутс от Дулсет. Темп се покатери в краката им.

— Ако още летим, събуди ме, като се събуди Бутс, може ли, Темп? — каза Грегор.

— Събудя аз, ако се събуди, аз събудя — каза Темп, което Грегор прие като „да”.

— Лети високо, Горноземецо Грегор — пожела му Дулсет.

— Лети високо, Дулсет — каза Грегор и щом Нике се издигна във въздуха, той сключи ръце около Бутс и заспа.

Когато се събуди, лежеше върху камък. Мехът за вино беше още под главата му. Беше завит с одеяло, макар да нямаше нужда от него; въздухът беше топъл. Ръцете му бяха празни, но чу как Бутс бъбри оживено с Темп.

Усети и аромат от готвене. Обърна се и видя огън, на който се печаха няколко едри риби. Прилепите бяха скупчени заедно и спяха. Хората и плъховете се бяха пръснали на малки групи и разговаряха. Бутс обикаляше върху гърба на Темп: двамата играеха някаква малка игра, в която тя хвърляше топката и после я гонеха.

Намираха се на голяма поляна, заобиколена отвсякъде с гъста джунгла. Грегор извади фенерчето от раницата си и насочи лъча към дърветата. Не, не бяха дървета. Бяха лиани и лози. Дебели, подобни на въжета лози, които се увиваха и преплитаха една в друга и се извисяваха над главата му. От тях се носеше жужене, което имаше смътно механичен звук. Чуваха се щракания, бръмчене и потропване. Цялата джунгла гъмжеше от живот.

Грегор се надигна, седна и видя купчина съвсем бели кости, струпана на няколко крачки от главата му. Отначало си помисли, че това е някаква гадна шега от страна на Рипред, но щом освети с фенерчето наоколо, видя, че навсякъде имаше скелети. Сигурно бяха стигнали до Арката на Тантал. Да, там, в периферията на джунглата, Грегор забеляза купчина едри камъни, чиято форма напомняше арка. Камъните изглеждаха нестабилни, сякаш лесно можеха да паднат на главата на някой, достатъчно лекомислен да мине под тях. Нищо чудно, че никой не искаше да идва тук. Дано Нериса да беше права.

— Цялото това нещо е глупаво — изръмжа Лапблъд. — Седим си тук и направо просим да бъдем изядени, и за какво? Заради измишльотините на някакво лудо момиче.

— Тя не е луда — каза Викус.

— Е, поне трябва да признаеш, че е леко неуравновесена. Помниш ли, когато ти каза, че кроя заговор да превзема Извора с армия от омари? — каза Рипред.

— Ти наистина се опита да превземеш Извора с армия от омари — каза Викус.

— Да, да, но това беше няколко години преди Нериса изобщо да е родена. Въпросът е, че тя подскача във времето и извън него като риба в плитчините. Кой може да каже, че този водач, който и да е той, не се е появил преди три дни? Или преди три години? — каза Рипред.

— Те са прави, Викус. Търсим си белята, като идваме на това място — каза Соловет. — И как, според теб, Нериса ни е уредила водач? Та тя почти не вижда жива душа.

Грегор се учуди какво става между Викус и Соловет. Изглежда наистина не се разбираха добре.

— Само още няколко минути — заяви Викус твърдо. — После ще се разделим.

— Аз хвърли до небето! — изписка Бутс.

Грегор се обърна и я видя да изпраща топката високо във въздуха. „Е, виждаме тази топка за после ден път” помисли си той. Улови я с лъча на фенерчето си, когато влетя в джунглата.

Оказа се прав. Топката изчезна. Но не в усуканите лози, както беше очаквал. Вместо това тя се приземи право в устата на грамаден гущер.

Глава 13

Виждаше единствено главата на гущера: люспеста муцуна в преливащи синьозелени цветове на пет метра над него. Гущерът преглътна и Грегор видя набъбналите мускули на врата му.

— Топката ми! — извика Бутс.

Темп вече беше хукнал натам, но рязко удари спирачки, щом забеляза грамадното влечуго в джунглата.

Бутс не се отказваше толкова лесно. Скочи от Гърба на хлебарката и хукна напред, сочейки към Гущера:

— Ти защо изял топката!

— Не, Бутс! — изкрещя Грегор. Изправи се с мъка На крака и се спъна в един скелет. — Не!

— Ти защо изял топката! — повтори Бутс. Тя размаха ръце към лозите и из джунглата се разнесе вибрация. Гущерът обърна глава към нея.

Темп разпери криле и литна право към гущера. Хлебарките обаче рядко използват крилете си и накрая той се озова безпомощно омотан в лозите на няколко крачки от целта си.

Грегор отчаяно се опитваше да освободи краката си от гръдния кош на скелета.

— Бутс! Върни се! — Видя, че и другите скачат да я спасят, но как можеха да стигнат до нея навреме?

— Дай на Темп моя топка! — нададе вой Бутс към гущера. — Тииииииииии!

Гущерът изгледа гневно Бутс и широко разтвори уста. Разнесе се страшно съскане, а около врата му изведнъж се издигна надиплена яка от пера в цветовете на дъгата, при което главата му изглеждаше пет пъти по-голяма.

— О-о! — възкликна изненадано Бутс и вдигни ръце над главата си, за да покаже, че и тя има яка. — О-о!

За момент огромният гущер и момиченцето бяха като огледални образи. С отворени уста, с настръхнали яки, с широко отворени очи.

А после някой се разсмя. Звукът дойде откъм гущера и сякаш излизаше от устата му. Но смехът беше несъмнено човешки и Грегор разбра, че идваше от другаде.

Опашката на синьозеления гущер се показа от джунглата и крайчето й се отпусна на земята до Бутс. Лозите прошумоляха и по нея се плъзна някой. Блед долноземец с виолетови очи се приземи с лекота на крака до Бутс. Още се смееше, когат застана на едно коляно пред нея.

— Е, и ти ли си съскач? — попита той.

— Не, аз съм Бутс — отвърна тя, като отпусна ръце. — Ти кой си?

— Аз съм Хамнет. А това е моята приятелка, Фрил — каза Хамнет. Посочи гущера и яката бавно се прибра.

Бутс огледа замислено Фрил.

— „И” като иг-иг-агуана — каза тя. Имаше предвид „игуана”. Това беше още едно от онези животни като жирафа. Ако в букварите срещу буквата „и” нямаше ибекс, то със сигурност имаше игуана.

— Да, предполагам, че е така — каза Хамнет. — Каквото и да е това иг-иг-агуана.

— То ми изяло топката — каза Бутс обидено.

— Без да иска. Да видим дали можем да си я вземем. Фрил, има ли начин да си получим обратно топката? — попита Хамнет.

По врата на гущера премина конвулсия, топката изхвърча от устата му и падна право в ръката на Хамнет. Той я избърса в ризата си и Грегор забеляза, че това не беше тъканата материя, с която обикновено се обличаха долноземците. Дрехите на Хамнет изглеждаха направени от кожа на влечуги.

— Почти като нова, ако не възразяваш срещу малко слюнка от съскач — каза Хамнет и подаде топката на Бутс.

Как се казваше това нещо? Когато имаш чувството, че става нещо, което вече се е случвало? Дежа-вю? Точно в този момент Грегор го изживяваше особено ясно. Веднага си спомни как Лукса застана на едно коляно и поднесе топката към Бутс на арената, със същата полуусмивка на лицето при първата им среща. Приликата беше толкова поразителна, че Грегор за малко не изрече името ѝ. Кой беше този? Баща ѝ? Не, баща ѝ беше мъртъв. Но сигурно бяха роднини. И какво правеше той тук в джунглата? Възможно ли беше този човек с гущера да е техният водач?

Грегор хвърли поглед към останалите от групата за някакво обяснение и видя друга озадачаваща сцена. Всички бяха замръзнали като статуи, сякаш виждаха призрак. Викус беше обгърнал с ръка Coловет и за пръв път те наистина заприличаха на Грегор на женена двойка.

Бутс посегна щастливо към топката. Грегор си спомни как Лукса стискаше здраво топката в ръка и предизвикваше Бутс да си я вземе. „Ще трябва да си по-силна и по-находчива от мен”. Но пръстите на Хамнет се разтвориха с готовност и Бутс пое топката.

— „Т” като „топка” — каза тя и се усмихна.

— И като „талантлива”. Като теб — каза Хамнет и леко я смушка с пръст в корема. Тя се разсмя и вдигна поглед към Темп, който още се мъчеше да се освободи от лозите.

— Темп! Слез! Топка се върна! — викна Бутс.

— Оооох… — Темп изпъшка. Хамнет посегна на горе, размота лозите от крилете на Темп и го остани на земята.

— А кой е този храбър пълзливец, който полита срещу съскач? — попита Хамнет.

— Аз съм Темп, съм аз — каза Темп, като намести отново крилете си така, че да прилепнат плътно към тялото му. Бутс дотича, качи се на гърба му и хвърли топката. Двамата хукнаха, сякаш никакън непознат и никакъв гигантски гущер не се бяха появили изневиделица.

Хамнет се обърна назад и огледа внимателно групата. Полуусмивката още играеше по устните му. Настъпи дълго мълчание.

— О, вижте. Това е Хамнет. Не е мъртъв — обади се Рипред най-после. Плъхът вдигна нещо, което приличаше на човешки череп, и започна да го глозга.

— Това с черепа е много подходящо за случая, Рипред — каза Хамнет.

— И аз така си помислих. Как си? — каза Рипред.

— Забележително добре, предвид всички обстоятелства — каза Хамнет. Погледна назад през рамо към гущера. — Безопасно е. Можеш да слезеш.

Листата се раздвижиха леко и по опашката на гущера се плъзна малко момче. Не се приземи със същата лекота като Хамнет, а се наложи да подскочи Няколко пъти на един крак, за да запази равновесие. В момчето имаше нещо нередно. „Не, не нередно, просто различно” помисли си Грегор. После проумя. То имаше същата невероятно бледа долноземска кожа, но главата му беше покрита със смолисточерни къдрици, а очите му бяха зелени като близалка с вкус на зелено лимонче. Кой беше той? Не приличаше нито на жителите на Подземната страна, нито на човек от света на Грегор.

Момчето хвана Хамнет за ръка и огледа всички в групата един по един със странните си зелени очи.

— Това е синът ми, Хазард — каза Хамнет.

— Не само жив, но и с дете междуземец — отбеляза Рипред. — Определено знаеш как да се появиш впечатляващо.

Междуземец. Дали това означаваше наполовина горноземец и наполовина долноземец? Това би обяснило защо не приличаше нито на едното, нито на другото.

Викус бавно пусна Соловет и се приближи към новодошлите. Коленичи пред момчето и взе свободната му ръка.

— Здравей, Хазард. Аз съм дядо ти Викус.

— Дядо ми живее в Ню Йорк — отговори Хазард — Майка ми щеше да ме заведе да го видя, но умря — Акцентът му беше нещо средно между този на Грегор и резкия, официално звучащ говор на долноземците.

— Имаш двама дядовци. Аз съм бащата на твоя баща — каза Викус.

Хазард въпросително вдигна поглед към Хамнет. Хамнет кимна леко, уклончиво.

— Не знаех, че имам двама — каза Хазард. — Ти къде живееш?

— Живея в Регалия — каза Викус.

— Не знам къде е това — каза момчето. — Ние ще ти дойдем ли на гости?

— Винаги… сте… добре дошли. — Викус трябваше да пусне ръката на момчето, защото се разплака. Върна се при Соловет и застана с гръб към Хамнет и Хазард и с лице, заровено в една носна кърпа. Грегор го беше виждал да плаче и преди — но този път не разбираше какво става. Ако Хамнет беше син на Викус, защо Грегор никога дори не беше чувал името му? Как беше намерил горноземка и как им се беше родил син? Какво правеше тук в пустошта? Как така Нериса знаеше за него, а всички други бяха…какво? Мислеха го за мъртъв? Хрумна му, че може би Хамнет е бил прогонен и точно затова всичко беше такава голяма тайна. Хората биваха прогонвани само заради наистина ужасни неща. Разбира се, тъй като Арес почти постоянно беше заплашен от прогонване, а Грегор само преди няколко месеца беше изправен на съдебен процес, от който зависеше животът му, той не можеше да прави никакви прибързани заключения по въпроса.

— Защо си дошъл тук, Хамнет? — попита дрезгаво Соловет. — Справял си се достатъчно добре без нас в продължение на десет години. Избяга и тъй като не те беше грижа за нас, остави да повярваме, че си мъртъв. Защо си дошъл сега?

Избягал ли? Грегор не познаваше никой „избягал” от Регалия. Всички приемаха като истинска смъртна присъда да се намираш извън закрилата на града. Но ето че тук имаше някой, който беше избягал и, изглежда, се справяше добре. Защо го беше направил? Грегор си умираше да разбере, но му се струваше, че не е сега времето да попита. Всъщност, беше донякъде смущаващо изобщо да е тук, по време на толкова личен момент.

— Тук съм, защото обещах да дойда — каза Хамнет. — Преди десет години, когато напусках Регалия, едно момиченце се промъкна след мен и ме накара да се закълна, че ще бъда на това място по това време. Каза ми, че ще бъда придружен от съскач и дете междуземец. Помислих я за луда и се съгласих, само за да я успокоя. Но десет години по-късно, все още жив и наистина намирайки се в компанията на съскач и дете междуземец, си помислих, че тя може наистина да има дарба за ясновидство. Къде е Hариса? Жива ли е още? — попита Хамнет.

— Не само е жива, но е и кралица, Хамнет — каза Рипред.

— Кралица ли? — възкликна Хамнет. — Но какво стана с…

— Сестра ти, Джудит и съпругът ѝ бяха убит от плъхове. Племенницата ти Лукса изчезна преди няколко месеца, сражавайки се в Лабиринта. Смята се, че е загинала — каза Соловет. — Но ти изгуби правото да скърбиш за тях, Хамнет. Твоята близначка Джудит, нейният съпруг, твоята племенница — ти се отрече от тях, когато ни обърна гръб.

Ау! Сега Грегор вече наистина не искаше да бъде тук. Разиграваха се много неприятни семейни сцени.

— Нямаш власт да се разпореждаш с мен, майко — каза Хамнет. — Нито какво да правя, нито какво да мисля и в никакъв случай за какво да скърбя.

— Е, ти ли си нашият водач? — вметна Лапблъд, като нетърпеливо отмести настрани с рязко движение на опашката си купчина кости.

— Не знам. Аз ли съм? — попита Хамнет.

— Според лудата ви кралица — рече Мандж. — Тя каза, че ще ни отведеш до Лозето на очите.

— Така ли каза? А каква работа може да има там такава смесена компания като вас? — попита Хамнет.

— Грози ни „Кървавото пророчество” — каза Рипред. — По всеобщо мнение Лозето е люлката. — Зъбите му пробиха върха на черепа, който глозгаше, и се показаха през очните орбити.

— Кървавото пророчество… Да, заминах преди доста време. Е, къде ви е воинът? — попита Хамнет.

— Ето го там, стъпил е с ботуши в костите — каза Рипред.

Грегор, който все още тихо се опитваше да измъкне краката си от гръдния кош, в който се бяха заклещили, спря под погледа на Хамнет. Типично за Рипред — да го представи точно когато изглежда като пълен глупак.

— Това ли е воинът? Сигурен ли си? — попита Хамнет.

— Съвсем сигурен. Вече премина през две пророчества. Не се тревожи, много по-способен е, отколкото изглежда. Малко е самонадеян обаче. Дори разпространява слухове, че е рейджър — каза Рипред.

— Воин и рейджър. Сбъднатата мечта на майка ми. — каза Хамнет, като изгледа Грегор с неподправено отвращение.

Грегор подритна гневно гръдния кош и най-после успя да си освободи краката. Яд го беше на Рипред, че спомена за „рейджъра”. Какво му беше обменила Туичтип, че представлява един рейджър… роден убиец? Кой искаше да бъде такъв? Не и Грегор! И със сигурност не го разгласяваше наляво и надясно!

— Е, в джунглата това, че си рейджър, само ще ти утрои неприятностите — каза Хамнет. — Надявам се, че си овладял „силите” си. — Последните думи прозвучаха саркастично.

— Така ли? Е, аз пък се надявам, че знаеш къде трябва да ни заведеш, защото нямам много време — отвърна ядосано Грегор. В момента не му се влизаше в такива разговори.

— Не си спомням да съм се съгласявал да те заведа където и да било — каза Хамнет.

— А аз пък не си спомням да съм те молил — отвърна Грегор. Човече! Имаше чувството, че npез почти половината от това пътуване се налага да се кара с някого, но всички все се заяждаха с него.

— В такъв случай въпросът е решен. Не сме си от полза един на друг. Хайде, Хазард — каза Хамнет и тръгна с детето обратно към гущера.

Мандж нададе яростно ръмжене и се обърна към Соловет.

— За нищо не ставате! Всички до един! Довличаш ни на това глупаво място и за какво? Родният ти син отказва да ти помогне да намериш лекарство срещу тази чума!

— Нямаме нужда от помощта му — каза Соловет пренебрежително.

— Ти все си мислиш, че никой не ти е нужен. Напълно заслужаваш да те изоставим да изгниеш тук в джунглата, Соловет — каза Лапблъд.

— Вървете тогава. Върнете се в пещерите си. Ще намерим лекарството и без вас — каза Соловет. Но не идвайте да хленчите на вратите ни, че мъничетата ви измират!

— Това ти го обещаваме. А ето ти и още едно обещание. Няма да умрат сами! — изсъска Мандж и се приготви за атака.

Следващият миг беше сякаш забулен в мъгла. Стражът най-близо до Соловет измъкна меча си, а другият се метна на прилепа си и излетя. Лапблъд скочи и застана до Мандж.

Грегор разбра, че само след броени секунди някой ще бъде мъртъв.

Изведнъж стражът на земята падна по гръб, а Хамнет зае мястото му с неговия меч в ръка. Когатж Мандж атакува, Хамнет хвърли меча и върхът на острието се заби в една пукнатина точно на пътя на плъха. Мандж се извъртя, за да не се натъкне право на острието, при което то избръсна единия му мустак. После заора в земята, удари се в Лапблъд и тя изгуби равновесие. Двата плъха паднаха един върху друг. Когато стражът върху прилепа се спусна към плъховете, Хамнет скочи във въздуха, сграбчи ръката, с която държеше меча и силно го дръпна надолу. Стражът се приземи със сумтене по корем, а острието на меча му се счупи на две в камъка. Всичко стана много бързо. Никой не разбра какво ги е сполетяло. Плъховете и стражите бавно се надигнаха и седнаха, със замаяни изражения.

Грегор зяпна. Не беше сигурен как точно стана, но Химнет спря схватката, без никой да изгуби нищо, освен няколко косъма от мустака си. Грегор хвърли поглед към Рипред, който още гризеше черепа, без изобщо да се впечатли от сцената.

— Знаех си, че той ще се погрижи за това — каза Рипред, сви рамене и пъхна остатъка от черепа в устата си.

Хамнет издърпа меча от пукнатината и го огледа:

— Всичко си е все същото — каза той.

— Ти не си същият — отговори тихо Соловет. Иначе защо онзи гризач е жив?

Хамнет постави задния край на меча на китката си и го поднесе на Соловет, обърнат с дръжката към нея.

— А защо ти си още жива?

— Защото никога не спирам да се бия — каза Coловет, като взе меча.

— Стига! — каза Викус. — Прекратете това, моля ви. — Избърса лице с кърпата си и се обърна към сина си. — Хамнет, чумата ни връхлетя. Болницата е пълна с жертви. Гризачите са на косъм от епидемия. Трябва да стигнем до Лозето на очите. Не можеш ли да ни помогнеш поне за това?

Хамнет поклати глава и се канеше да отговори, когато Хазард го дръпна за ръката:

— Ти знаеш къде е. Лозето на очите.

— Хазард, ти не разбираш… — започна Хамнет.

— Бихме могли да ги заведем. Аз мога да говоря с прилепите. И с пълзливеца — каза Хазард. — Той наистина ли ти е баща? Както ти си ми баща?

При този въпрос Хамнет замръзна. Стоеше без да помръдне, държеше Хазард за ръка, а по лицето му се изписа болка.

— Наистина ли? — повтори Хазард.

— Да, да, баща ми е — каза Хамнет. — Добре. Кого ще водя? Не и цялата тази тълпа.

— Не, не всички. Ние, трите плъха, двамата горноземци, пълзливеца, два хвъркача и майка ти — каза Рипред.

— Без майка ми и без хвъркача ѝ — заяви Хамнет категорично.

— Може наистина да имаме нужда от нея, момче, ако попаднем в беда — каза Рипред.

— Не! Не и ако искате помощта ми! — отсече Хамнет. Сега той се обърна към Соловет и заговори направо на нея: — Без теб, ако искаш помощта ми.

— Тази жена майка ти ли е? — попита Хазард с широко отворени очи.

— Изчезвайте оттук! Останалите, изчезвайте оттук, дори и така вече събрахте половината джунгла! — изкрещя Хамнет и размаха ръце, сякаш за да ги избута назад. — Изгасете огъня и се махайте!

Стражите погледнаха Соловет, която им кимна. Огънят беше загасен, а стражите и Соловет възседнаха прилепите си. Викус се готвеше да последва примера им, но изведнъж се обърна към Хамнет и стисна в здрава прегръдка. Хамнет остана с отпуснати отстрани ръце, без да отвърне на жеста, но и без да го отблъсне.

Винаги може да се прибереш вкъщи. Знай това. Може да правиш толкова много други неща. Няма се налага да се биеш! — каза Викус.

— Викус, не мога… — заекна Хамнет.

— Можеш! Помисли си! Помисли за детето. Ако нещо ти се случи… — Викус отстъпи назад и почти разтърси Хамнет за раменете. — Какво правиш тук, което не можеш да правиш там?

— Не причинявам вреда — каза Хамнет. — Не причинявам повече вреда.

Викус бавно го пусна, кимна, обърна се и яхна прилепа си.

— Лети високо — каза той, без да се обръща конкретно към някого.

Соловет даде сигнал и групата от прилепи и хора потегли.

— Чао! Ей, чао! — провикна се Бутс, като махаше за довиждане.

— Радвам се, че това свърши — рече Рипред. — Винаги стават големи сцени с това твое семейство. Никога няма да ви поканя на вечеря.

— Знам — каза Хамнет. — И Сузана ли е мъртва?

— Не, тя е добре. Вече има пълен замък с деца. Горноземецът познава едно от тях — каза Рипред. Как му е името?

— Хауард — каза Грегор. Беше малко объркай от всичко, на което току-що стана свидетел.

— Познавам Хауард. Беше горе-долу на възрастта на Хазард, когато заминах — каза Хамнет. Рейджър, как е той? — Думата „рейджър” беше изречена с много презрение.

Възхищението, което Грегор изпита, когато Хамнет спря битката, се изпари.

— Под карантина е — каза Грегор. — Но ще му предам много поздрави от теб, ако се върна. Стига да е още жив.

Рипред удари Грегор с опашка по врата. Не достатъчно силно, за да го събори, но достатъчно силно, за да го заболи.

— Внимавай какво говориш — предупреди го той.

Грегор разтри главата си и изгледа намръщено Рипред, но млъкна. В края на краищата, наистина не знаеше как стоят нещата с Хамнет. Той очевидно не се разбираше със Соловет. Тя очевидно беше разгневена, че беше напуснал Регалия. Но може би той имаше основателна причина да си тръгне. Може би Грегор трябваше да разбере какво се беше случило. А може би — ето това вече беше добра идея — може би трябваше просто да си гледа работата и да се заеме с откриването на лекарството.

Хамнет повика всички и се разделиха на три групи. Грегор, Бутс, Темп и Нике бяха в едната. Хамнет, Хизард и Фрил бяха в другата. Плъховете образуваха третата.

— Е, кой сега ще дава заповеди? — попита Грегор. Хамнет им беше водач, но беше трудно да си представи някой да се разпорежда с Рипред.

— Нe и ти, и това е всичко, което трябва да знаеш — каза Рипред. При тези думи Хамнет и другите плъхове се разсмяха. — Имаше нещо да кажеш, Хамнет?

— Благодаря, Рипред. Сега, преди да влезем в Джунглата, нека изясня нещо. Тук не е място за мечове и нокти. Яжте само храната, която си носите. Внимавайте пламъкът на фенерите да не опърли нищо. Не стъпквайте нито едно плодче, не наранявайте нито едно листо, стъпвайте по корените колкото е възможно по-внимателно — каза Хамнет.

— Какво? Не мога да изям дори стръкче лоза? — попита Мандж.

— Можеш — отвърна Хамнет. — Ако искаш да си рискуваш живота.

— Те са само растения — каза Лапблъд.

— Някои са само растения. Но онези, които са безобидни, напълно приличат на другите, които са отровни, задушаващи или месоядни — каза Хамнет — Изглеждат като тях, миришат като тях, държат се като тях. Познавате ли разликата между това, което може да изядете, и другото, което може да ви изяде?

— Едва ли могат да ни изядат — каза Грегор несигурно. — Не могат, нали?

Хамнет само му отправи познатата полуусмивка.

— Питай скелетите.

Глава 14

Докато Грегор се чудеше дали има достатъчно смелост да влезе в джунгла, пълна със смъртоносни растения, Хамнет организира по-практичните страни на пътуването. Най-важното беше светлината. Вместо обичайните факли с открит пламък, жителите на Регалия им бяха осигурили стъклени фенери с дръжки. Фенерите бяха наполовина пълни с бледо на цвят масло с леко сладникав мирис и имаха фитили. Освен ако някой от тях не се счупеше на земята, пламъкът вътре нямаше да засегне растенията.

Батериите на фенерчето на Грегор се изтощиха Окончателно малко преди да запали фенера си. За своя голяма изненада все още можеше да вижда! Не много добре, не като на дневна светлина. Но достатъчно добре, за да различава силуетите на отделните лози наоколо. Въпреки че лагерният огън беше изгасен, електрическото фенерче — изключено, а фенерите не бяха запалени, цялата джунгла се виждаше. Той остави фенера си и отиде да разузнае. Откъде идваше светлината? Изглежда се излъчвашe от самата земя. Нагоре отслабваше, а после на три четири метра се губеше в непрогледен мрак.

Той се приближи до едно място, където светлини ги му се стори най-силна, и видя тесен, но дълбок поток. В него проблясваха и угасваха светлини. Беше видял нещо подобно преди в земята на пълзливците — поток с малки вулканични изригвания на дъното, — но светлините не бяха толкова големи и силни като тези. Грегор натопи пръсти в потока и почувства как топлата вода ги обгръща.

— Стотици такива потоци текат в джунглата — чу да казва Рипред зад гърба му. — Не стъпвай в тях, не пий от тях и гледай да не използваш пръстите си за стръв.

Грегор рязко дръпна ръка от водата, малко преди две челюсти с остри и тънки като шипове зъби да щракнат и да се затворят точно там, където току-що бяха пръстите му.

— Какво беше това? — попита той, като отстъпи назад от потока.

— Нещо, което мисли, че си вкусен — рече Рипред.

— Затова ли не може да пием от тях? Опасно ли да е да се пие вода? — попита Грегор.

— Да, водата е отровна. Ако пиеш от нея, ще умреш — каза Рипред.

Грегор веднага се върна и обясни на Темп колко са страшни потоците, така че хлебарката да знае и да държи Бутс далече от тях.

— Поток лош — съгласи се Темп.

Но когато Грегор каза на Бутс да не влиза във водата, тя се огледа нетърпеливо наоколо и хукна към потока, като пискаше весело.

— Вода? Ние ходим плуваме?

Той я догони и я хвана за ръка.

— Не! Няма плуване! Лоша вода, Бутс! Няма да пипаш водата! — Каза го толкова строго, че ъгълчетата на устата ѝ се извиха надолу, а очите ѝ се напълниха със сълзи. — Хей, хей, всичко е наред. Не плачи. — Той я прегърна. — Само стой далече от водата. Много е… много е гореща — каза той. — Нали се сещаш, като в банята?

Това, изглежда, ѝ прозвуча по-логично. Когато бойлерът в сградата работеше, понякога от крана течеше вряла вода.

— Пари? — каза тя.

— Правилно. Пари. — Грегор я вдигна и я понесе обратно към другите. — Ще яздиш ли Темп? — попита той.

— Да-аа! — възкликна Бутс. Тя се измъкна от ръцете на Грегор и се покатери върху хлебарката. — Ти не пипа вода, Темп!

Грегор се почувства малко по-добре.

— Нито растенията! — добави той.

— Нито растенията! — строго каза Бутс на Темп.

Хората бяха оставили няколко раници с провизии. В едната имаше материали за първа помощ и гориво, които Грегор трябваше да носи. На плъховете се паднаха три по-големи торби с храна. Те имаха ремъци за прикрепване към предните крака на гризачите и колан, който се затягаше под коремите им. Нике отговаряше за няколко тежки кожени меха с вода.

Грегор огледа със съмнение гъсто преплетените лиани.

— Как ще се справиш там вътре, Нике? — Там тя не можеше да лети, а ходенето беше много изтощително за прилепите.

— По-нависоко има места, където растителността не е толкова гъста — каза Нике. — Ще летя над лозите, когато трябва и ще се присъединявам към групата, когато мога. Ти и сестра ти ще яздите ли?

Според Грегор не беше честно да я кара да носи освен всички мехове за вода и тях двамата. А Темп едва ли щеше да се съгласи да остане сам на земята.

— Ще вървим пеш — каза той.

Запали един фенер и се приготви за дълго ходене. За резерва окачи едно фенерче на колана си. Голямата раница с материалите за първа помощ и маслото за фенерите щеше да носи на гръб. По-малката раница, която Марет беше напълнил с фенерчета и разни други неща, преметна през гърдите си. Вътре имаше и някои неща, които Дулси беше сложила за Бутс — дрехи за преобличане, одеяло, играчки, малко бисквити, четка за коса. Грегор извади от джоба си огледалото, което му беше дала Нериса, и сложи и него в раницата. Въпреки че не носеше със себе си препис от пророчеството, Бутс обичаше да си играе с огледала и можеше да му потрябва нещо, с което да я разсее. Преметна през врата си кожения мех със скариди в сметанов сос. Отначало беше помолил да вземе скаридите като подарък за Рипред. Все още имаше намерение да му го даде, но щеше да го използва като средство за убеждение. Щеше да е хубаво да измъкне любимото ядене на плъха, ако се наложеше да му поиска услуга.

Грегор реши, че е готов за път, когато усети как Темп го побутва. Обърна се и видя хлебарката да държи в устата си меч, прибран в ножница.

— Това не забрави, не и това — каза Темп.

Откъде се беше взел този меч? Грегор дори не го беше виждал до този момент. Сигурно Соловет му го беше оставила. Неумело закопча широкия кожен колан на кръста си и се помъчи да сложи меча така, че да може да го извади по-лесно. Накрая мечът се озова на десния му хълбок, а острието сочеше под ъгъл напред. Това му се видя неправилно. Най-после успя да го извърти и да го премести отляво, като острието сочеше назад. Сега можеше лесно да хване дръжката и да измъкне меча с дясната си ръка.

— Разбра ли как става, а, воине?

Грегор вдигна поглед и видя, че Хамнет го наблюдава. Хамнет не носеше меч, само къс нож в калъф на крака си.

— Сигурно ще разбера, ако се наложи да го използвам — каза Грегор, като повдигна колана на кръста си, сякаш знаеше какво прави. Мечът се удряше в крака му.

— На колко си години? — попита Хамнет.

Грегор си помисли да каже „тринайсет” или „четиринайсет”. Беше достатъчно висок, макар и кльощав. Ако беше по-голям, може би Хамнет щеше да се отнася към него с повече уважение. Не, вероятно не.

— На единайсет — каза Грегор.

— На единайсет — повтори Хамнет и изражението му се промени. Изглеждаше почти тъжен.

— Съвсем скоро ще стана на дванайсет — заяви Грегор. Каза го така, сякаш беше наистина важно, но имаше ли значение? Единствената разлика беше, че ще трябва да плаща пълната цена за билет в киното. А тази мисъл не подхождаше много на един воин. — Защо?

— Помислих си, че на майка ми не ѝ е трябвало много време да впие нокти в теб — каза Хамнет.

Грегор усети как пак настръхва.

— Виж, не знам как стоят нещата с теб и Соловет, но не съм тук заради майка ти. А заради моята. Ти е болна от чума. — При споменаването на майка му се разстрои. За своя изненада, усети как очите му сe наливат със сълзи. Примигна, за да ги спре, погледна надолу и отново си намести колана. Не искаше Хамнет да забележи. — Така че ако може не се заяждай с мен — каза пресипнало.

Настъпи пауза.

— Няма да се заяждам, ако не измъкваш този меч от колана си — каза Хамнет. — Съгласен ли си?

Грегор кимна и след малко се успокои. Когато вдигна поглед, видя, че Хамнет намества през рамката на рамото на Рипред. Грегор се почувства малко по-добре. Не искаше да се отправя навътре и джунглата в лоши отношения с Хамнет. Достатъчно беше, че имаше три плъха, които се заяждаха с него. А и все едно, нямаше намерение да вади меча си.

Едва след като всички натовариха багажа, Фрил се измъкна от мястото си в лозите и се присъедини към тях в открития кръг. Не беше висока пет метра, както му се стори отначало. Всъщност стигаше до очите на Грегор. Той се сети, че тя сигурно се беше изправила на задните си крака. Но дори на четири крака тя имаше внушителен вид. От носа до опашката беше дълга шест метра и имаше проблясваща синьозелена кожа, която покриваше всеки сантиметър от нея. В „яката” наистина имаше още няколко цвята, но сега, когато беше прибрана, не се виждаше. Фрил имаше и чудесни крака, всеки — с по пет дълги пръста, които можеха да хващат всичко.

— Симпатичен гущер си имаш — каза Грегор на Хазард. Момчето изненадано вдигна поглед към Него.

— Блааааагодаря — обади се Фрил с продължително тихо съскане.

Грегор трябваше да се сети по-рано, че не бива да се отнася към Фрил, сякаш е някакъв домашен любимец. Беше допуснал същата грешка с прилепите при първото си идване. Фрил беше домашен любимец не повече, отколкото Арес. Тя разбираше докато се говори. Нали изплю обратно топката, когато Xамнет я помоли за това?

— Извинявай — каза Грегор. — Не знаех, че можеш…

— Да миссссля? — изсъска Фрил.

Хазард се обърна към Фрил и издаде дълга, чудновата поредица от съскащи звуци. Фрил изсъска нещо неразбираемо в отговор и двамата се засмяха. Досега Грегор не беше срещал в Подземната страна човек, който да говори друг език освен английски.

Фрил наведе глава и Хазард окачи на шията ѝ голяма торба от змийска кожа. Продължиха да си разменят съскащи реплики, докато Хазард наместваше вързопа под надиплената яка на Фрил.

— Какво прави той? — обърна се Рипред към Хамнет с намръщена гримаса. — Може ли да говори с онзи съскач?

— Хазард може да разговаря с всички същества. Най-малкото е готов да опита, ако съществото му даде шанс — каза Хамнет, а в очите му проблесна гордост. — Хайде, покажи му, изцвърчи.

— Какво? — каза Рипред.

— Поздрави го на плъхски — каза Хамнет.

Рипред се вгледа внимателно в момченцето, а после нададе пронизително цвърчене. Почти веднага Хазард изцвърча съвсем като Рипред.

— Какво значи това? „Здравей” ли означава? Пoнякога съм говорил с мишки, но те казват „здравей" ето така… — Хазард издаде още по-високо цвърчене, при което и трите плъха направиха гримаси.

— Е, крайно време е някой от вас да направи малко усилие да общува на друг език, освен на своя — отбеляза Рипред. — За нас останалите е доста досадно да учим човешки, ако искаме да говорим с вас. И ти ли можеш?

— Мога да се оправям на езика на съскачите — каза Хамнет. — Разбирам по някоя и друга дума от езиците на другите същества. Нямам слуха на Хазард.

— Прекалено късно си се учил. Ето тази малката, виждаш ли я — ако почнеш да я учиш сега, към края на пътуването ще говори идеално пълзливски — каза Рипред, като побутна Бутс с връхчето на опашката си. — Дори воинът — не, остави го воина. От месеци се мъчи да схване основите на ехолокацията И не може. Само продължавай да си блъскаш главата с тази ехолокация, ясно ли е, момче? Не бива да претоварваш огромния си мозък едновременно с прекалено много задачи.

Грегор не каза нищо, но реши, че ще изхвърли скаридите в потока, без да даде на Рипред и една хапка. Глупав плъх.

— Е, ще потегляме ли? — попита Рипред.

— Да, задържахме се тук прекалено дълго — каза Хамнет. — Фрил ще води, а аз ще вървя последен. Ще тръгнем по пътеката, която започва при Арката на Тантал, но нататък се губи в джунглата. Помнете: стъпвайте много внимателно и не повреждайте нищо. И си наглеждайте провизиите. Хвъркачите не случайно са нарекли Арката на Тантал с това име.

— Какво е Тантал? — обърна се Грегор към Нике, докато наместваше меховете за вода на гърба ѝ.

Не какво, а кой. Горноземец от стари времена. Извършил огромно престъпление. За наказание трябвало да стои в локва вода под дърво, отрупано със сладки плодове. Изпитвал огромна жажда и глад. Но щом се наведял да пие, водата се отдръпнала. Посегнел ли към плодовете, клоните се издигали нависоко и той не можел да ги стигне.

— Така ли е умрял? — попита Грегор.

— Той вече бил мъртъв — каза Нике. — Така бил наказан да прекара вечността.

Грегор се помъчи да разбере смисъла на историята и какво общо имаше с влизането в джунглата, когато групата започна да се придвижва през джунглата. Фрил тръгна напред с Хазард, кацнал на гърба ѝ. След нея вървяха Мандж и Лапблъд. Грегор настигна Темп и Бутс. Рипред и Хамнет се движеха най-отзад. Нике изчезна нагоре в лозите над тях.

Щом Грегор мина под Арката на Тантал, всичко се промени, сякаш пристъпи през някакъв портал и друго измерение. Земята под краката му се превърна от камък в мъх. Въздухът стана плътен и наситен с остра миризма на гниещи растения. Не можеше да го докаже, но беше готов да се закълне, че температурата се повиши с няколко градуса. А звуците на джунглата, които преди бяха безопасно далече, сега станаха оглушителни.

Само след няколко минути се изпоти и изпита желание да среже крачолите и да си направи къси панталони. Презрамките на раницата се врязваха в раменете му. Носът му протече от топлия, влажен въздух. В Подземната страна никога не се беше случвало да му е горещо и усещаше студ само когато беше мокър. Обикновено температурата беше приятна, ако носиш къси ръкави.

Гладкият килим от мъх отстъпи на коварна плетеница от корени. Изникваха на най-различна височина, a заради потрепващата светлина от потоците беше трудно да прецениш колко високо да повдигнеш крак, когато стъпваш. За единайсетгодишно момче Грегор имаше доста големи крака. Родителите му все се смееха за това и му казваха, че като порасне няма да са толкова несъразмерни. Но сега му тежаха в туристическите ботуши, които госпожа Кормаки му беше подарила. Ботушите бяха останали от един от вече порасналите ѝ синове и един номер по-големи — Грегор беше натъпкал отпред тоалетна хартия, за да му станат, — така че трябваше да се справя с този допълнителен сантиметър и половина. Всички други, изглежда, се придвижваха с лекота — Фрил, плъховете, Темп с деликатните си крака. Грегор хвърли поглед през рамо да види как върви Хамнет, препъна се в един корен и се блъсна в Мандж.

— Защо не свалиш от краката си тия глупави неща? — скара му се Мандж.

Но Грегор не посмя. Кой знае какво го дебнеше? Представи си хищни зъби и жила, тръни и шипове, и си остана с ботушите.

Бутс яздеше удобно върху гърба на Темп и се забавляваше чудесно, учейки го на „Песничката за азбуката”. Хлебарката се справяше добре до буквата „Л", но бързото изреждане на буквите „Л-М-Н-О-П" все я объркваше. Трябва да се признае, че тази част от песента беше бърза и лесно можеше да се сбърка. „Лъмънъопъ” — пееше Бутс, сякаш цялото нещо беше една дълга буква.

— Лъмънъпъпъо — пееше Темп фалшиво, както винаги.

Известно време Хазард седеше тихо върху Фрил и наблюдаваше Бутс и Темп много задълбочено. Накрая скочи от гърба ѝ и изтича при тях.

— Какво пеете?

— Аз пее А-Б-В — каза Бутс. — Ти кой?

— Аз съм Хазард — каза момчето, като прескочи с лекота един корен. — Ще ме научиш ли на тази песен?

Дали щеше да го научи? Бутс обожаваше да учи другите — все едно на какво! Скоро в песента вече се преплитаха три гласа. Грегор си помисли, че това ще подлуди плъховете, но Мандж и Лапблъд си шепнеха нещо, а Рипред осведомяваше Хамнет какво се е случило през десетгодишното му отсъствие. Не, този, който щеше да подлудее, беше Грегор, когато трите разговора се сляха с неспирния шум на джунглата, който вече изтезаваше слуха му. Би искал да остане на спокойствие и да си помисли, да разгледа „Кървавото пророчество” в светлината на всичко случило се, но това нямаше да е скоро.

Когато Хамнет обяви почивка, дрехите на Грегор плуваха в пот. Усещаше, че и чорапите му са мокри. Гърбът го болеше от тежката раница. Можеше да изпие ледниковата вода на три големи глътки, ни реши да не отваря скъпата бутилка, която Марп беше сложил в раницата му. Искаше да има някаква вода, ако на Бутс ѝ се допие или ако се наложи да се отдели от групата.

За почивка Хамнет избра малка поляна, оградена от едната страна от обрасли с мъх скали. Наблизо се носеше бълбукане на вода, но през лозите не се виждаше поток. Плъховете оставиха раниците с храна до скалите и се изтегнаха. Грегор си избра внимателно място, свали багажа си и се отпусна на земята срещу тях. Нике се спусна с шумолене на криле от дърветата и остави меховете с вода до него. Хамнет взе един и обиколи групата, като даде на всички да се напият до насита.

Хазард помогна на Хамнет да раздаде хляб, месо и някакъв суров зеленчук, който приличаше на морков. Грегор не беше особено гладен, вероятно заради горещината, но си изяде дажбата. Бутс излапа цялата си храна и част от хляба на Темп, което беше съвсем обичайно. Хлебарката винаги ѝ даваше каквото поиска. После Бутс, Темп и Хазард се заиграха на скалите.

— „С”като „скала” — каза Бутс и скоро се разнесе хорово изпълнение на „Песента за азбуката”.

Лапблъд и Мандж глозгаха кокалите, които си носеха от Арката на Тантал и потръпнаха, щом чуха пеенето.

— Пак започнаха! — възкликна Лапблъд.

— Щеше да е друго, ако не пееха фалшиво, но това в направо мъчение — оплака се Мандж.

— Не е по-лошо, отколкото да ви слушам как глозгате кокалите — отбеляза Грегор.

— Все трябва да има някакъв начин да им затворим устата — каза Лапблъд.

— He се сещам за такъв — отвърна Грегор.

— Е, ще измисля нещо, ако продължават така! — заяви Мандж.

— Вие, плъховете… не обичате малки деца, нали? — каза Грегор. Рипред така и не беше харесал Бутс, и се беше държал много враждебно с малкото плъхче, известно като Гибелния. — Бас държа, че не обичате и собствените си мъничета.

Какво? Какво каза? Нещо много лошо, ако се съди по изгарящите погледи, които му хвърлиха Мандж и Лапблъд. Дали наистина щяха да го нападнат? Днес всички бяха много изнервени и не беше трудно да си го представи.

— Някой тук трябва да си затваря устата! — каза му ядосано Рипред. — Май не си създаваш много приятели с тая твоя уста.

Грегор не откъсваше поглед от Мандж и Ламблъд. Забеляза как мускулите на предните им крака се свиват. Пръстите му инстинктивно напипаха pъкохватката на меча.

— Горноземецо! — предупреди го Хамнет. Грегор си спомни споразумението си с Хамнет и бавно пусна меча. — Така е по-добре. Не забравяйте къде се намирате, всички. И че сме топлокръвни и се нуждаем един от друг.

Всички си спомниха, разправията заглъхна и пак се разнесоха само звуците на джунглата, но никой не се отпусна.

После едно гласче изписка:

— „Ж” като жаба! О, Гре-го! „Ж” като жаба!

Грегор не искаше да изпуска плъховете от поглед, но нещо не беше наред. В джунглата нямаше жаби. За какво говореше тя?

Грегор обърна глава и усети как пак го избива пот върху все още неизсъхналата от дългия преход. Бутс седеше на най-високия камък и пляскаше възторжено с ръце. Темп и Хазард бяха тръгнали след нея, но сега стояха замръзнали на място. Подобно на скъпоценни камъни в ярки цветове, петдесетина малки жаби осейваха скалите. Зелени и черни, оранжеви като залеза, пурпурни като гроздов сок. Отровни жаби стрела. Грегор ги разпозна от зоологическата градина в Сентрал парк. Само че там трябваше да ги гледаш през дебела стъклена стена.

И за това имаше основателна причина. Ако докоснеш някоя, може да умреш.

Глава 15

Сякаш като нагледно доказателство за най-големите страхове на Грегор, един злочест гущер пропълзя по скалите. Не беше голям като Фрил, само трийсетина сантиметра, каквито се срещат в Горната земя. Той стрелна език към една от жабите. В мига, щом се допря до оранжевата ѝ кожа, гущерът замръзна на място. Парализиран от отровата. Мъртъв.

— Не пипай, Бутс! Не пипай! — изкрещя Грегор. О, това беше лошо. Много лошо. Веднъж Грегор ѝ беше купил кутия с пластмасови отровни жаби стрела, които приличаха много на онези около нея. Тя с часове ги редеше по облегалката на дивана. Комплектът жаби беше една от любимите ѝ играчки.

Бутс се разсмя и плесна с ръце. Беше толкова развълнувана, че потропваше с крачета по обраслата с мъх скала.

— „Ж” като жаба! Аз вижда червена, аз вижда жълта, аз вижда синя жаба!

Жабите заподскачаха около нея — не буйно, но беше само въпрос на време, преди някоя да се приземи върху Бутс, Хазард или Темп.

— Хазард, можеш ли да прескочиш? — каза Хамнет с пресеклив глас.

Момчето се засили и прелетя с дълъг скок над торбите с храна. Приземи се, но изгуби равновесие и се удари в Рипред, който дори не забеляза.

— Не можеш да ѝ помогнеш там горе, пълзливецо. Разкарай се, за да можем ние останалите да пробваме — каза Рипред.

Темп се поколеба, сякаш се мъчеше да схване думите на Рипред. Грегор знаеше, че Темп би пожертвал живота си за Бутс, но как можеше да я предпази от тази миниатюрна армия от земноводни?

— Той е прав, Темп, изчезвай оттам — каза Грегор. Изглежда думите на Грегор го убедиха да вземе решение. Темп разпери криле и литна от скалата към пътеката. Сега горе остана само Бутс, която седеше щастливо сред жабите.

— Квак-квак! Квак-квак! Жаба казва „квак-Квак”! — каза тя. — А език прави така! — Езикът на Бутс се стрелна навътре и навън от устата ѝ и тя имитира жаба, която лови мухи. Това ѝ го беше показал Грегор. — Квак-квак!

Една червено-черна петниста жаба скочи във въздуха и се приземи точно до крака ѝ.

— Ооо! — възкликна Бутс. — Червена жаба казва „здрасти”!

— Не я пипай, Бутс! Не пипай! — нареди Грегор. Придвижваше се бавно към нея.

Друга жаба, розова като сьомга, подскочи над обувката ѝ.

— Скок! Скок! — Неспособна да се сдържи, Бутс присви крака под тялото си и зае класическата жабешка поза, с прегънати колене и ръце между краката. — Скок! Скок! И аз жаба! — Тя заподскача нагоpe-надолу. Вибрацията от движението ѝ като че ли разбуди жабите. Те заподскачаха наоколо по-енергично. — Скок! Скок!

— Не, Бутс… без подскачане! — замоли я Грегор.

Сега той беше в подножието на купчината от торби с храна. Жабите се бяха преместили от скалите върху торбите. Две оранжеви жаби и една зелена бяха само на сантиметри от корема му. Бутс беше на трийсетина сантиметра над него, на метър и половина разстояние. Той протегна ръце към нея.

— Хайде скочи към мен. Като в плувния басейн, нали се сещаш? Скочи, а аз ще те хвана. Разбра ли?

— Да-а! — съгласи се Бутс. Тя се изправи и леко приклекна, за да се хвърли в ръцете на Грегор, но в този момент една особено ослепителна сапфирено синя жаба подскочи право към ръката ѝ.

Следващите няколко мига сякаш се случиха на забавен кадър. Сапфиреносинята жаба се насочи плавно към ръката на Бутс, Лапблъд се изви във въздуха, хвана с опашка Бутс и я изстреля като с катапулт над главата на Грегор, после чу гласа на Хамнет, който я улови, а жабата се приземи и подскочи пак право към муцуната на Лапблъд. В същия миг Грегор замахна и мечът му прониза сапфирената кожа на жабата на сантиметри от ухото на Лапблъд.

— Връщайте се! — чу като в полусън рязката команда на Рипред. — Махайте се оттам!

Цялата група се запрепъва назад, докато жабите започнаха да превземат пътеката.

— Не се делете! — нареди Хамнет, но настъпи пълен хаос. Всички се хвърлиха към джунглата, забравяйки за пътеката, докато бягаха от малките, смъртоносни жаби.

Грегор навлезе на двайсетина метра в лозите, когато осъзна, че препуска през растенията като разярен бизон. Огледа се в сумрачната джунгла и не видя никой от другите.

— Хей! — изкрещя.

— Стой където си! — чу да вика Рипред. — Всички да си стоят по местата!

Минаха петнайсет минути, преди групата да се събере отново.

Грегор чу как Бутс и Хамнет си говорят за жабите и разбра, че тя е добре. Стоеше съвсем неподвижен, с протегнат напред меч, а на върха му беше пронизаната жаба. Кръвта му още кипеше във вените. Зрението му беше странно фрагментирано. Пак се случи същото. Онова състояние на ярост. По някакъв начин извади меча си и прободе жабата със смъртоносна точност, без дори да се замисли. Не би могъл да се спре, дори да искаше, защото изобщо не знаеше какво прави. „Силите” му, както ги беше нарекъл Хамнет, не бяха под контрол. И нямаше представа как да ги овладее.

Когато Рипред отметна с муцуна лозите, Грегор още не беше помръднал дори едно мускулче.

— Имам нужда от помощ, Рипред — каза той немощно.

— Изглежда и сам се справяш добре — отбеляза плъхът.

— Не мога да се контролирам — каза Грегор. Като рейджър! — Ръката му се стрелна рязко нагоре и Рипред отскочи, за да не докосне жабата на върха на меча му.

— Ей, по-леко! Внимавай накъде размахваш това нещо! — каза плъхът. — Отърви се от нея. Хайде, забърши меча в онази скала ей-там. — Грегор прокара върха на меча по скалата и жабата падна от него. И го изплакни във водата — добави Рипред и Грегор потопи острието в близкия поток. — Сега го прибери в ножницата, но помни, че докосването му още може да е отровно. Затова не го измъквай, без да мислиш — каза Рипред.

Грегор пъхна меча обратно в ножницата.

— Откъде да знам кога ще го извадя? Не планирам тези неща! — възкликна той, разстроен.

— Знам, знам. Само се успокой. Рейджърите от начало се чувстват като обезумели. И аз съм го изпитвал. Колкото по-често се случва, толкова повече ще свикваш с него — каза Рипред.

— Но аз не знам кога ще се случи! — почти изпищя Грегор. Нима плъхът дори не го слушаше?

— Да, знаеш. Можеш да го почувстваш в кръвта си, зрението ти се променя, фокусът на вниманието ти се изостря и изключва всичко несъществени. Усещаш ли тези неща? — попита Рипред.

Грегор кимна.

— Понякога. Когато с Арес се биехме с плъхове и лабиринта, знаех, че това се случва.

— Добре, хубаво. Това е добре. Това е някакво начало. Сега, когато си в опасност, когато чувстваш, че може да бъдеш нападнат, внимавай. В крайна сметка ще бъдеш в състояние да го включваш и изключваш. Но трябва време — каза Рипред.

— На теб колко време ти трябваше? — попита Грегор.

— С мен е друго. Сражавал съм се толкова много. Имал съм повече възможности да се науча бързо — каза Рипред.

— Колко време? — повтори Грегор.

— Няколко години — каза плъхът.

Няколко години! А Рипред сигурно се биеше почти всеки ден! Грегор тръсна глава, вече чувствайки се победен.

— Не е толкова лошо, Грегор. Повярвай ми, на моменти ще го приемаш като дарба — каза Рипред.

— Не искам такава дарба, Рипред — каза Грегор.

— Е, твоя си е — каза Рипред. — Хайде, идвай сега, преди сестра ти да завърже още приятелства.

Докато следваше Рипред обратно през джунглата, Грегор изведнъж осъзна колко мило се беше държал плъхът. Обикновено той се заяждаше или се разпореждаше грубо с него. Но Рипред, изглеждаше знаеше кога може да го пришпорва и кога Грегор наистина имаше нужда от помощ. Като онзи път, когато Грегор се беше разплакал след смъртта на Тик. Или когато се беше опитал да му разкаже как е изгубил Бутс, заловена от змиите. И тук, сега.

Присъединиха се отново към групата недалече от мястото на инцидента с жабите. Грегор се чувстваше смутен, сякаш всички го зяпаха. Особено не желание изпитваше да погледне Хамнет в очите.

— Не му се карай, Хамнет. Той не можеше да се спре — каза Рипред.

— Това ми е ясно, но не е успокояващо — каза Хамнет.

— Е, поне Лапблъд е все още жива, за да се бие — каза Рипред.

Грегор знаеше, че вероятно би трябвало да благодари на Лапблъд, задето е спасила живота на Бутс, но плъховете бяха толкова враждебни, че реши да си замълчи.

Бутс още беше превъзбудена от срещата си с жабите, подскачаше насам-натам и издаваше квакащи звуци.

— Тя твърди, че имате същите жаби у дома. И спят в леглото ѝ — каза Хазард на Грегор.

— Те не са истински, Хазард. Те са само играчки — обясни Грегор.

— Странни играчки си избирате в Горната земя — отбеляза Хамнет.

Сигурно им се струваше странно. Да превърнеш в играчка нещо толкова смъртоносно. Да насърчаваш едно малко дете да поиска да вдигне такова нещо. Но от друга страна по Бродуей не подскачаки отровни жаби стрела.

— Какво изгубихме? — попита Рипред.

— Всичката храна — каза Хамнет. — Жабите нападнаха раниците и сега е прекалено опасно дори да ги докоснем, какво остава да ядем тази храна. Водата обаче е при Нике. А Фрил спаси твоите раници. — Хамнет пусна двете раници на Грегор и меха за Вино на земята в краката му. — Някаква храна?

— Само малко бисквити за Бутс. О, и това — каза Грегop, като вдигна меха за вино. — Скариди в сметанов сос. Донесох ги за Рипред.

— Е, сега, кой е любимият ми малък рейджър? — каза Рипред, като прокара потрепващия си нос нагope по меха. — Наистина ли ги донесе за мен?

— Съжалявам, Рипред. Знаеш, че ще отиде за мъничетата — каза Хамнет, като преметна меха на рамо.

Рипред въздъхна.

— Първо онзи лакомник Гибелния, а сега и тези разглезени дребосъци. Ще ме уморят тия мъници.

— О, ще оцелееш. — Хамнет се засмя. — Ще надживееш всички ни.

Подредиха се и продължиха по пътеката. Грегор нe опита да обясни на Бутс колко е важно да избягва красивите жаби, но тя явно не разбираше. Тя дори започна да задрямва върху черупката на Темп точно насред поученията на Грегор и не му оставаше нищо друго, освен да се откаже от тази тема.

След това нямаше кой знае какво за обсъждане. Жегата ставаше по-потискаща, а загубата на храна — беше тревожна. Вървяха неспирно напред, докатo краката на Грегор така натежаха, че започна да се препъва във всеки корен. Най-после Хамнет нареди да спрат.

Всички се събраха в кръг около фенера и получиха щедра дажба вода, но храна имаше само за „мъничетата”. Грегор даде бисквитите на Хамнет, а той ги разпредели между Бутс и Хазард. После, за изненада на Грегор, Хамнет подаде две и на него.

— Не, не, благодаря — отказа Грегор.

— Ти си само на единайсет, момче, самият ти още минаваш за малък — каза Хамнет.

— Не, дай ги на тях — каза Грегор. Не се чувстваше като „мъниче”. Особено сега, когато носеше отговорност за спасяването на майка си, на Apес и на всички топлокръвни същества в Подземната страна.

Хамнет отвори запушалката на меха за вино и при апетитното ухание на скариди със сметанои сос, Грегор мъчително преглътна.

— Мислиш ли, че е редно да даваш това на мъничетата? — обади се Рипред. — Известно е, че в горещината сметаната се разваля бързо.

— Единственото развалено нещо си ти. Както много добре подушваш, на яденето му няма нищо — отвърна Лапблъд.

— Никога не може да си прекалено предпазлив — каза Рипред, докато нацупено наблюдаваше как Бутс и Хазард топят бисквитите си в соса.

След като децата се нахраниха, всички ce настаниха да спят. Фрил доброволно пое първата стража. Грегор постла одеялото си на земята и легна с Бутс. Тя се сгуши в ръката му и се унесе. Трябваше да я изчака, докато заспи, за да измъкне ръката си изпод потната ѝ къдрава глава. Беше ужасно горещо!

Чувстваше се изтощен, но звуците от джунглата му пречеха да заспи. Плюс жегата. Плюс факта, че отново беше изживял онова състояние на ярост. Но всичко това му се стори маловажно, когато си припомни картината в болницата. Майка му, която лежеше на бялото легло, мъчителното дишане на Арес, надеждата в очите на Хауард, когато зърна лицето на Грегор.

Беше още буден и се взираше в мъждиво осветените лози, когато ги чу. Лапблъд и Мандж.

— Мислиш ли, че има някакъв шанс да са още живи? — прошепна Лапблъд. — Не и двете малки. Знам, че умираха, когато тръгнахме. Но Флайфър и Сиксклоу?

— Да, да, мисля, че са живи — каза Мандж с успокоителен тон. — Жълтият прах е на път, а те не показваха признаци на чума, когато тръгвахме. И знаеш, че Мейкминс ще успее някак да ги изхранва.

— Двете малки… мислиш ли, че са се мъчили много? — попита Лапблъд. — Не мога да понеса мисълта как ме викат и няма кой да им отговори. Моите мъничета…

— Не, сигурен съм, че са свършили бързо — каза Мандж със сподавен глас. — Но сега не трябва да мислим за това. Трябва да мислим за Флайфър и Сиксклоу. Те още имат шанс.

— Да. Да, знам. Ще мисля — каза Лапблъд. — Мисли за тях.

— Заспивай вече, Лапблъд — каза Мандж. — Моля те.

Стана тихо, но сега Грегор знаеше, че не само той не може да заспи. Знаеше, че и някой друг лежи буден наблизо, взира се в джунглата и се пита още колко живот остава на онези, които обича.

Глава 16

Цяла нощ Грегор ту се унасяше в неспокоен сън, ту пак се будеше. Накрая чу гласа на Хамнет — трябваше да продължат пътуването. Докато навиваше одеялото си на руло, си спомни разговора между Лапблъд и Мандж, който беше подслушал. Значи, две от техните мъничета бяха мъртви, а други две скоро можеше да умрат. Сети се за заядливото си подмятане, че плъховете не обичат дори собствените си мъничета и лицето му пламна от срам. Особено след като Лапблъд рискува живота си, за да спаси Бутс. Не знаеше дали го беше направила, защото мислеше, че Бутс е необходима за откриването на лекарството или го беше сторила само за да спаси момиченцето, но резултатът беше същият. Може би Трябваше да поговори с Лапблъд насаме… Не. Баща му казваше, че ако си направил нещо лошо на някого пред други хора, трябва да го признаеш пред всички.

— Хей, Лапблъд… — каза той. Трудно беше да се извини. Особено на един плъх. Започна с лесната част: — Исках само да ти кажа… благодаря, че измъкна Бутс от жабите вчера.

— Няма защо — отговори Лапблъд.

И тя не му беше благодарила за това, че я спаси от синята жаба, но може би си мислеше, че той ѝ го дължи по подразбиране. Той се насили да продължи.

— И това, което казах… че плъховете не обичат собствените си мъничета… — Сега всички бяха прекратили заниманията си и го слушаха. — Извинявай. Беше глупаво. — Натика навитото на руло одеяло и раницата си.

Лапблъд не реагира. Нито Мандж. Е, нищо. Така или иначе го беше казал.

Докато Хамнет хранеше Бутс и Хазард, прилепите и Нике почистваха козината си. Изглежда, дори Темп се мъчеше да се погрижи за външността си и се почистваше с крака. Грегор избърса Бутс с влажна кърпа и среса косата ѝ. Майка му би искала той да се грижи за нея. Не се интересуваше много от собствената си външност, но му се искаше да има някой безопасен поток, в който да се измие, защото му беше горещо и лепнеше. Добре, че нямаше козина.

Когато дойде неговият ред да пие, Грегор надигна меха и изгълта толкова вода, колкото можеше да задържи стомахът му. Това облекчи усещането за глад.

Тръгнаха в обичайния ред и навлязоха в джунглата. Пътеката стана забележимо по-тясна и вече не можеше да върви до Темп. Фрил предложи да носи Бутс и Темп заедно с Хазард, и Грегор се съгласи, като прецени, че ще се забавляват един друг.

Малко се притесняваше, че ще подхванат ново маратонско изпълнение на песничката за азбуката, но Хазард измисли друго развлечение. Да се учат да говорят на езика на хлебарките. Хазард беше разменил само няколко поредици щракащи звуци с Темп, когато Бутс го дръпна за ръката.

— И аз! И аз мога говори като гоооляма буболечка също! — настояваше тя.

Тримата се настаниха на гърба на Фрил и прекараха часове в тази игра. Точно както предсказа Рипред, Бутс бързо научи щраканията и какво означават. А Хазард имаше невероятна способност да учи езици. Колкото до Темп, след първоначалната му стеснителност се оказа, че е направо роден за учител. Беше безкрайно търпелив и никога не им се караше. Когато направиха почивка за обяд, тримата вече разговаряха на странна смесица от английски и хлебарски, без изобщо да се смущават.

На обяд водата не уталожи глождещия глад в стомаха му. Не беше ял от един ден, а повечето от това време мина в бърз ход. Докато търсеше из раницата си пумпала, който Дулсет беше пъхнала вътре за Бутс, направи приятно откритие.

— Хей, дъвката за балончета! — каза той и вдигна яркорозовото пакетче към другите.

— Аз иска дъвка! — възкликна Бутс и увисна на ръката му.

— Не, Бутс. Прекалено си малка — каза Грегор. Майка му не им позволяваше да дават дъвка на Бутс, защото можеше да се задави. — Но ето, може да вземеш хартийката. — Внимателно извади дъвката и ѝ даде лъскавата розова обвивка, която тя изтича да покаже на приятелите си.

— Това храна ли е? — попита Мандж.

— Не точно храна. Дъвчеш, но не гълташ — обясни Грегор.

— Тогава какъв смисъл има? — попита Лапблъд.

Какъв смисъл имаше дъвката?

— Не знам… хубава е на вкус. Искаш ли или не? — попита Грегор.

В пакетчето имаше пет отделно опаковани дъвки. Децата току-що бяха яли, а Темп можеше да изкара цял месец без храна. Нике и Фрил успяваха да хванат достатъчно мухи, докато пътуваха, следователно оставаха само Грегор, Хамнет и плъховете.

— Добре, идеално, има по една за всеки — каза Грегор. Подхвърли на плъховете и Хамнет по една дъвка. — Помнете — дъвчете. Не гълтайте.

Махна хартийката от дъвката и я пъхна в устата си. Усещането за захарна сладост беше фантастично. Видя, че останалите го наблюдават.

— Хайде! Пробвайте!

Хамнет бавно отвори своето късче дъвка и го по мириса. Предпазливо го сложи върху езика си и задъвка. По лицето му премина озадачено изражение

— Много е сладка… и не намалява, като я дъвчеш.

— Не, това е дъвка. Можеш да дъвчеш едно и също парче с дни. Вероятно с години! — каза Грегор.

Един по един, без да си правят труда да махнат хартията, плъховете поеха в уста дъвката. Грегор трябваше да прехапе устни, за да не се разсмее, докато те рязко отваряха и затваряха челюсти и се мъчеха да разберат какво е това.

Рипред леко се задави.

— О! Глътнах моята.

— Нищо, няма да ти навреди — каза Грегор.

— Не знам къде отиде моята — обади се Мандж, като прокара език из устата си. — Просто изчезна.

— Той разтвори широко челюсти и Грегор видя, че дъвката е залепнала между два дълги зъба.

Лапблъд се оказа единственият плъх, който се справи с дъвката.

— Не е лошо. Не е толкова хубаво като глозгането, но ти създава работа за зъбите.

— Защо се казва дъвка за балончета? — попита Хамнет, като извади своята от устата си, за да я разгледа.

— Заради ей-това. — Грегор наду едно балонче и го спука шумно. Всички подскочиха.

— Не прави това! И така сме достатъчно нервни! — скара му се Рипред.

— Хей, само отговорих на въпроса — каза Грегор. Вървяха и копнежът му за храна се усилваше.

Макар че захарта от дъвката го беше посъживила за малко, тя освен това раздвижи стомашните му сокове и сега усещаше колко е гладен много по-силно отпреди. Копнееше за студени, леденостудени храни… Ледени близалки, диня, сладолед. И сол… от потенето губеше много сол.

През цялото пътуване не си беше свалял ботушите и чорапите му бяха мокри. За съжаление беше забравил да си вземе резервни дрехи, дори чорапи, и нямаше с какво да ги смени. А не можеше да вземе назаем от Хамнет, тъй като двамата с Хазард не носеха чорапи, а само обувки, направени от кожа на влечуги като останалите им дрехи.

Липсата на храна в съчетание с горещината за почваше да изцежда силите му. Хамнет беше взел меха със скаридите, но Грегор още носеше голямата торба с горивото, материалите за първа помощ и раницата си. Коленете му вече се подгъваха на всеки няколко метра, когато усети една ръка на рамото си.

— Аз ще взема торбата, Грегор — каза Хамнет.

Грегор го остави да я смъкне от гърба му, без да възрази. Би искал да е достатъчно силен и да не приеме, но, честно казано, се зарадва на помощта.

— Благодаря — промърмори той.

Хамнет тръгна зад него и остави Рипред в задния край на редицата.

— Рипред ми каза, че се е вдигнал голям шум, като не си убил Гибелния.

— Сигурно така стана. Но той беше само бебе — каза Грегор предпазливо. Повечето хора му бяха много сърдити заради това.

— Било е добро решение. Иначе плъховете никога нямаше да се съгласят на това пътуване. Независимо от чумата — каза Хамнет.

Грегор беше мислил за това, но трудно можеше да си представи, че плъховете биха тръгнали с убиеца на Гибелния. Освен това му стана приятно, че Хамнет одобрява решението му за разлика от много други.

— Не ми спечели много точки пред жителите на Регалия. Сега всички ме мразят. Плъхове и хора.

Хамнет се засмя:

— Не всички. Рипред явно те обожава.

— О, да, голям любимец съм му — отбеляза Грегор. — Вероятно точно в този момент се чуди дали ще съм достатъчно вкусна вечеря.

— Може би, ако не беше само кожа и кости — провикна се Рипред.

Грегор наду едно балонче от дъвка и го спука шумно.

— Престани! — изръмжа Рипред.

— Извинявай — каза Грегор, но се захили. Тази дъвка му вършеше чудесна работа.

След няколко часа стигнаха до малка поляна, където можеха да се настанят безопасно на лагер, но усмивката вече беше напълно изтрита от лицето на Грегор. Движеше механично крака, но още преди километри беше изгубил усещането, че върви. Напълно изтощен, легна направо на земята, без да си прави труда да разгъне одеялото, нито дори да си свали раницата и колана с меча. Въздухът беше толкова горещ и влажен, че дишаше с труд. Запита се дали имаше достатъчно кислород, а после дали пък кислородът не беше прекалено много. Нещо не беше наред — в главата му се въртяха лепкави, объркани мисли.

Докато Хамнет хранеше Бутс и Хазард с последните бисквити и скариди, Рипред се приближи към него.

— Трябва да намерим някаква храна, Хамнет. Но само за мъничетата, макар че малката ще се скъса да пищи след няколко часа, ако не я нахраним. Но и за останалите. Погледни воина.

Грегор искаше да вдигне глава и да им каже, че е добре, но изведнъж шарките по едно зелено листенце погълнаха цялото му внимание и не можеше да откъсне очи от тях. Вероятно беше спрял да диша напълно и тежкият въздух просто влизаше и излизаше от гърдите му по свое желание.

— Да, двамата ще отидем за храна. Няма друг начин — каза Хамнет. Повдигна главата на Грегор и поднесе меха с вода към устните му, като го накара да пие повече, отколкото искаше. — Гледай да си починеш, Грегор. Ние ще се върнем скоро. И пий възможно повече вода. — Хамнет допря длан към челото му за миг и Грегор изпита странно спокойствие. Точно така биха направили майка му и баща му. Все едно, че до него беше някой от родителите му.

Водата го посъживи. След малко той се надигна и седна. Хамнет и Рипред ги нямаше. Бутс и Хазард спяха сгушени в извитата опашка на Фрил. Темп стоеше до тях и се чистеше. Нике беше потънала и дълбока дрямка на няколко крачки от Грегор — той дори не беше усетил кога е кацнала там. Повечето мехове с вода бяха още на гърба ѝ — също като Грегор, и тя беше прекалено уморена, за да ги свали. От другата страна на фенера Мандж и Лапблъд се размърдаха. Изглеждаха измършавели. Сигурно още преди да тръгнат на пътуване, почти умираха от глад. Грегор поне се беше хранил редовно.

— Хей, искате ли още малко вода? — попита Грегор. Беше забелязал, че плъховете, дори Рипред, трябваше да разчитат на Хамнет да отваря запушалките на меховете с вода, за да пият. Грегор вдигна меха, който Хамнет остави до него и махна запушалката. Приближи се и коленичи до Мандж.

— Хайде, Хамнет каза, че е добре да пием много.

Мандж му позволи да излее водата в устата му.

После Грегор направи същото за Лапблъд, като внимаваше дъвката да не влезе в гърлото ѝ. А къде беше неговата? Потърси с език, намери я между кътниците и бузата си и пак започна да дъвче.

— Водата е много хубаво нещо, но ако скоро не намерим храна, никой от нас няма да стигне до Лозето на очите — каза Лапблъд.

— Не мога да повярвам, че нищо в тази джунгла не става за ядене — заяви Мандж.

— Не мисля така — каза Грегор. — Вероятно част от него става, но Хамнет смята, че не можем да различим онова, което става за ядене, от отровните неща.

— Хамнет… — процеди Мандж. — Той пък какво знае? Та той е човек! Разбира се, че носът му не може да долови разликата между онова, което е отровно, и другото, което е безопасно. Моят нос обаче може. Дори сега подушвам нещо, което става за ядене. Не знам какво е, но, повярвай ми, може да се яде.

Грегор подуши лъхащия на тиня въздух.

— Нищо не усещам.

— Аз — да — каза Лапблъд. — Нещо сладко.

— Да, така е — каза Мандж. — Отивам да го намеря. Някой друг ще дойде ли?

— Аз ще дойда — каза Лапблъд. — По-добре, от колкото да лежа тук и да умирам от глад.

— Не знам, според мен Хамнет едва ли би искал да тръгнем да търсим храна из джунглата — каза Грегор със съмнение.

— Защо не? Той и Рипред не правят ли сега точно това? Колкото повече от нас търсят, толкова по-вероятно е да намерим нещо — отговори Мандж. — Не идвай, ако не искаш, но не се надявай да споделим каквото намерим. Дори не и със сестра ти.

Грегор си помисли как Бутс се събужда гладна, без да разбира, че няма храна, и защо не може да яде, особено ако в този момент плъховете се хранят. Щеше да се разплаче и какво щеше да прави той тогава?

— Хамнет каза нещо от рода на това, че растенията може да ни нападнат — каза Грегор.

— Бродим из тази джунгла от дни — каза Мандж — Сестра ти удряше с ръце по лозите, когато си искаше топката, ти прекършваш всеки корен с тези ботуши, всички повредихме листата и лозите, когато бягахме от жабите. Видя ли поне едно растение да се размърда, за да ни спре?

— Не, не видях — призна Грегор. — Добре, идвам и аз. — Отпи още една дълга глътка вода и се изправи свали раницата си, за да може ризата му да изсъхне. — Хей, Темп, отиваме да потърсим храна. Мандж и Лапблъд подушват нещо.

— Не бих отишъл аз, не бих — каза Темп, като се размърда тревожно.

— Не се тревожи, ще се върнем скоро — каза Грегор. — Само извикай, ако ти потрябваме. — Нямаше намерение да се отдалечава много от лагера. Макар че Фрил и Темп бяха на пост, искаше да е близо до Бутс, ако възникнеше някаква опасност. Но в този момент най-голямата опасност беше гладната смърт.

Следвайки носа си, Мандж се отправи начело в джунглата. Лапблъд вървеше след него, а Грегор — последен. Искаше му се да има няколко хлебни трохи или нещо такова, за да ги пуска след себе си и по тях да намери обратния път. Разбира се, ако имаше хлебни трохи, нямаше да търси храна. Просто щеше да си седи и да яде хлебни трохи. Или каквото там имаше.

Отдалечиха се от лагера повече, отколкото му се искаше, но тъй като Мандж се движеше в почти права линия, Грегор се надяваше, че ще могат да се върнат благополучно. След няколко минути се почувства окуражен, когато усети дъх на нещо сладко.

— Хей, и аз го усещам!

— Крайно време беше — каза Мандж. — Съвсем наблизо е.

Излязоха на малка поляна. Въздухът беше пропит със силен, сладък аромат, който напомни на Грегор за зрели праскови. Насочи лъча на фенерчето си към растенията. Те бяха различни от лозите от двете страни на пътеката. Дългите листати стъбла се виеха над главите им, но тези растения имаха и големи изящни жълти плодници, които се виждаха сред листата. Бяха широки поне два метра и подви ти в краищата като огромни, слънчеви усмивки. От горната част на плодниците висяха кръгли розови плодове. Без да се оглежда повече, Грегор разбра, че съблазнителният аромат идва от тях. От устата му потече тънка струйка слюнка и се плъзна надолу по брадичката му. От някакво смътно чувство за благоприличие той вдигна ръка да избърше слюнката и после сграбчи един плод.

В същия миг Мандж опря предни лапи върху долния край на друг плодник и вдигна глава към съблазнителния плод. В мига, щом муцуната му докосна розовата кожа на едно от кълбата, плодникът се хвърли напред, погълна плъха и рязко се затвори.

Между жълтите устни на растението от Мандж остана да се вижда само крайчеца на опашката.

Глава 17

Лапблъд нададе пронизителен писък и скочи към растението, което беше хванало Мандж в капана си. Още докато летеше във въздуха, от друго растение изскочи дълго пипало и се уви около кръста ѝ. Тя замахна с нокти и го разряза, след което всички растения полудяха.

Грегор изпадна в объркване, когато джунглата оживя. Потърси дръжката на меча, но беше много късно. Около тялото и крайниците му се обвиха лиани. От земята изскочиха корени и се стегнаха около ботушите му. Мяташе се насам-натам, за да се освободи, но растенията бяха прекалено силни.

Къде беше реакцията на рейджъра? Огледа тялото си за някакъв признак, че се преобразява в смъртоносен противник, но не се случи нищо. Зрението му не се промени, не усети прилив на адреналин в кръвта си и изпитваше единствено силен страх.

Доколкото виждаше, Мандж все още беше в капана на растението. Лапблъд беше на три-четири метра от него и се мяташе в мрежа от зелени растения.

Една дебела лиана, която се беше увила около корема му, започна да се затяга. Сякаш някаква гигантска анаконда го стискаше до смърт. „Помощ!”, опита се да извика, но звукът беше слаб и немощен.

„Помощ!” Само че кой щеше да се притече на помощ? Рипред и Хамнет ги нямаше. Той, Мандж Лапблъд бяха попаднали в капана на растенията. При всичката смелост на Темп… какво би могла да направи хлебарката, освен да умре заедно с тях?

Грегор усети, че нещо го тегли напред. Растението го дърпаше към една от зиналите жълти усти. Той се замята безпомощно и усети как силите го напускат. Не можеше да диша… Лианата беше много стегната… Вече виждаше вътрешността на плодника — беше на трийсетина сантиметра. По жълтите стени се процеждаше слузеста бистра течност.

Грегор започна да губи съзнание. Черни петънца заплуваха пред очите му. Лианата се стегна още повече около него и той се закашля. Дъвката излетя от устата му и падна в цвета на растението.

Пред очите му заиграха дълги, лепкави розови ивици. Смътно осъзна, че с дъвката ставаше нещо в цветето. Смесваше се с бистрата процеждаща течност… и се превръщаше в розова каша. Лианата около корема му се поразхлаби и той си пое дъх няколко пъти.

Лапблъд все още щракаше немощно със зъби, по път да попадне в друг цвят.

— Плюй! — изграчи Грегор. — Изплюй си дъвката в него!

Лапблъд леко поклати глава. Дали разбирани какво му казва?

— Изплюй в него дъвката за балончета, Лапблъд — изкрещя Грегор.

Плъховете вероятно не можеха да плюят като хората, но тя успя да изхвърли дъвката от устата си. Тъй като муцуната ѝ беше надвесена над цвета, дъвката се приземи в средата. Там също се появиха слузести розови мехурчета.

Лошото беше, че растенията не ги освободиха. Цветовете с дъвката обезумяха — изливаха още бистра течност по стените си, преглъщаха, движеха се нагоре-надолу, сякаш дъвчеха и изпускаха бледорозова пяна. Временно изкарани от строя. Но към тях се обръщаха още цветове с разтворена гладна уста.

— Помощ! — провикна се Грегор и този път гласът му се разнесе надалече. Лапблъд също надаваше високи пронизителни писъци. Със сигурност някой щеше да дойде!

Грегор видя над главата му да се мярка нещо с ивици като на зебра и цветовете се обърнаха нагоре. Нике, все още натоварена с меховете с водата, се стрелкаше бързо из лозите и замахваше с нокти към растенията. Известно време имаше успех, но накрая към нея се протегнаха прекалено много пипала. Той видя как едно обвива крака ѝ като в ласо и разбраха, че всичко е свършено.

Лианите започнаха да се затягат отново; цветовете се отдръпнаха назад. Грегор беше на път да изостави всяка надежда, когато чу някой да казва: „А сега какво направи?”. С крайчеца на окото си видя как няколко лиани падат безжизнено на земята.

— Рипред! — прошепна той и се усмихна.

Във въздуха полетяха разкъсани растения, когато Рипред изпълни една от атаките си с въртене. Грегор неволно си спомни за онези уреди от телевизионните реклами, които режеха зеленчуци на cитни парченца само като натиснеш едно копче.

Лианите около него се разхлабиха; корените се отдръпнаха. Грегор падна на земята и остана да лежи там, като се мъчеше да си поеме дъх, докато върху него се сипеше дъжд от зеленина. Един от гигантските жълти цветове падна в краката му и изпусни бистра течност върху ботушите му. Той загледа, леко омаян, как течността разяжда кожата и се мъчи да проникне през подсилените стоманени бомбета.

Някой го дръпна рязко нагоре и го метна на рамо като чувал с картофи. Хамнет. Главата на Грегор подскачаше и лицето му се удряше в ризата от змийска кожа, докато Хамнет тичаше. Стигнаха в лагера след минута. Грегор усети как някой събу на ботушите и чорапите му. Как излива обилно вода върху пръстите на краката му.

— Хазард! Дръж меха с водата! — нареди Хамнет.

Последва пауза, докато мехът премина от едни ръце в други, а после по краката му потече още вода.

Наблизо беше и Нике.

— Добре съм. Нищо ми няма — казваше тя на Хамнет, който преглеждаше крака ѝ.

— Имаш счупен пръст на крака. На това не му казвам добре — възрази Хамнет.

Някой си проправяше път през лозите, вече без да се тревожи, че ще засегне някое растение. Рипред довлече Лапблъд в лагера, като я държеше за козината на врата. Пусна я и тя веднага запълзя обратно в посоката, от която бяха дошли.

— Мандж… — прошепна тя.

— Той е мъртъв, Лапблъд! — изръмжа Рипред.

Лапблъд продължи да упорства и накрая Рипред я преметна по гръб и я прикова към земята.

— Мъртъв е! Убих растението, което го направи! Цветът се отвори и навън падна всичко, което беше останало от него! Повярвай ми, мъртъв е! Би трябвало и вие да сте мъртви! — изкрещя Рипред. — Кой започна това? Чия блестяща идея беше да излезете от лагера?

Рипред насочи вниманието си към Нике, сигурно защото тя изглеждаше в състояние да отговори, но тя не каза нищо.

— Не беше Нике — каза Грегор. — Тя дойде само да ни спаси.

— Значи ти беше? — Рипред навря муцуна в лицето на Грегор.

— Мандж подуши храна. Двамата с Лапблъд тръгнахме да му помогнем. Не знаехме… — едва успя да каже Грегор.

— Не знаехте какво? Че растенията тук могат да убиват? Беше ви казано! Бяхте предупредени! Как мога да ви опазя живи, ако не ме слушате! Трябваше да лежите тук и да пиете вода — нищо друго! Дори на това не ви бива! — беснееше плъхът.

— Достатъчно, Рипред. Нека да ги закърпя — обади се Хамнет.

— О, да, закърпи ги. За да измислят някой друг тъп план за спасяване на положението. Безполезни глупаци! — каза Рипред. — Всички можехме да загинем заради вас, знаете ли! Само толкова трябва — да последваме някоя глупава идея като тази! Край с нас, край с лекарството, край с Подземната страна!

— Достатъчно! — заяви Хамнет. — Седни и се успокой.

Рипред се отдалечи и седна сам, но не се успокои много. Известно време си мърмореше под носа, а после изстрелваше залп от обиди към Грегор и Лайблъд. Мърморене, залп, мърморене, залп. Продължи доста време.

Хамнет изпрати Хазард да промие обилно окото на Лапблъд. То беше напръскано с киселината цветовете. Взе комплекта за първа помощ и намаза пръстите на краката на Грегор с някакъв син мехлем, а после ги превърза с бинт.

— Боли ли? — попита Хамнет.

— Не много — отвърна Грегор. Усещането беше странно — сякаш по върховете на пръстите протичаше слаб ток. Това беше всичко.

— Е, после ще те заболи — каза Хамнет, като поклати глава.

— Водата почти свърши — обади се Хазард.

— Ще донеса друг мех — каза Хамнет, изправи се и се огледа. — Нике, къде са меховете с вода?

— При растенията. Изтръгнаха ги от гърба ми — каза Нике.

— Чакай! — Хамнет бързо се обърна и хвана Хазард за ръката, но беше твърде късно. Последната тъничка струйка вода изтичаше бавно от меха.

— Какво има, татко? — попита Хазард, озадачен. — Нещо лошо ли направих?

— Не. Не, направи каквото ти казах — отговори Хамнет и прокара ръка по къдриците на Хазард. — Само че… водата. Това беше последният ни мех.

Глава 18

— Какво? — възкликна Рипред.

— Нике е изгубила меховете с водата, когато е отишла да помогне на другите. Използвахме остатъка от този за изгарянията от киселината — каза Хамнет.

— Нямаме вода. И колко според теб ще изкараме без вода? — попита Рипред.

Хамнет поклати глава.

— Няма да е дълго. Ще ни трябват още два дни, преди да стигнем до сладководен извор. Ще се наложи да издържим.

— Аз имам малко вода — Грегор се надигна и посегна към раницата си. Извади еднолитровата бутилка ледникова вода. — Не е много, знам.

— Не е малко, Грегор, ако спаси малките от жадна смърт. Те ще бъдат най-уязвими, защото се обезводняват най-бързо — каза Хамнет и взе бутилката. Останалите от нас ще трябва да издържат без вода.

Грегор кимна. Разбира се, че беше редно водата да отиде за Бутс и Хазард. Той не беше жаден. Беше изпил много вода, преди да тръгнат да търсят храна. Щеше да издържи.

— Вие двамата намерихте ли някаква храна? — попита той с надежда.

— Не, нищо съществено — каза Хамнет.

— Мандж каза, че плодовете, които намерихме, стават за ядене. Подуши ги отдалече — каза Грегор.

— О, защо ли не отскоча дотам да ви набера една-две кошници? — обади се презрително Рипред.

— Е, поне имаме твоята вода — каза Хамнет почти любезно. — Това може да се окаже от огромно значение. Добре си се сетил да я вземеш.

— Марет я сложи. Каза, че няма да е лесно да се намери чиста вода — каза Грегор.

— Марет ли? — попита Хамнет. — Нима е успял да остане жив през всичките тези години?

— Да, но остана без един крак. По време на пътуването, когато отивахме да намерим Гибелния — каза Грегор. Сети се, че Марет и Хамнет са приблизително на една възраст. — Приятели ли бяхте?

— Да — каза Хамнет. Завъртя бутилката с вода в ръцете си, но не каза нищо повече.

Грегор се канеше да попита Хамнет защо е напуснал Регалия, където имаше семейство, където имаше приятели, за да заживее далече на това опасно, самотно място. Какво беше казал, когато Викус го попита какво може да прави тук, което не би могъл да прави в Регалия? „Не причинявам вреда. Не причинявам повече вреда”. В онзи момент Грегор не обърна особено внимание на тези думи. Но те бяха достатъчни, за да накарат Викус да се върне при прилепа си без повече обсъждане. Каква вреда беше причинил Хамнет? Трудно му беше да си представи.

Хамнет се изправи и сложи водата при комплекти за първа помощ.

— Знам, че всички са изтощени, но според мен трябва да продължим напред, ако искаме навреме да стигнем до вода. Ще издържиш ли? — попита той Грегор.

— Ще издържи — изсъска Рипред. — Също и Лапблъд. И по-добре да не чувам никакви оплаквания от вас двамата.

Хамнет намаза окото на Лапблъд с лекарство. За крака на Нике направи шина от каменни плочки и бинт. Но когато се опита да ѝ даде една доза обезболяващо лекарство от голяма зелена бутилка, тя отказа.

— Не искам да си размътвам главата. Не и тук.

Хамнет се помъчи да я убеди, но тя не отстъпи.

— Добре. Може да ни потрябва бистрият ти ум Но ще се качиш върху Фрил — нареди той на прилепа.

— Мога да летя — каза Нике.

— Можеш да летиш, но не можеш да кацаш. Растителността е прекалено гъста и не е лесно да стигнеш до земята. Качи се върху Фрил, Нике. И се опитай да поспиш — каза Хамнет.

Грегор помогна на Хамнет да настани Нике по гръб върху Фрил. Наложи се да я вържат с бинтове, за да не падне.

— Съжалявам за всичко товá — каза ѝ Грегор.

— Но защо? — попита бодро прилепът. — Сега ще мога да си подремна чудесно, докато вие останалите вървите пеш. Би трябвало да ти благодаря.

Кой знае защо — може би защото тя беше такъв прекрасен прилеп — Грегор се почувства още по-виновен за това, че е пострадала.

Хазард се покатери пред нея на врата на Фрил, сви се в гънките на яката и заспа. Когато Грегор сложи Бутс по корем върху гърба на Темп, тя дори не се размърда. Надяваше се, че ще спи много дълго. Без храна и с толкова малко скъпоценна вода не знаеше как ще се справи с нея.

Киселината беше съсипала ботушите му. Грегор погледна босите си крака и превързаните си пръсти и се чудеше как ще ходи. В това време Хамнет събу обувките си от змийска кожа.

— Ето, Грегор. Обуй ги — каза той.

— А ти с какво ще ходиш? — попита Грегор.

— За мен няма да е проблем. Прекарах много години без обувки, преди случайно да ми хрумне идеята да използвам змийска кожа. Но сега трябва да ги вземеш, защото превръзките ти няма да издържат — каза Хамнет.

— Благодаря, Хамнет. — Грегор предпазливо ги обу върху превръзките. Приличаха на нещо като къси чорапи. Тънки и прилепнали. Но с тях се почувства по-защитен.

Лапблъд още лежеше, където я беше оставил Рипред, сякаш беше изгубила способността да се движи. Изпитанието с растенията беше физически изтощително, но Грегор знаеше, че не това ѝ тежи.

— Хей, Лапблъд, добре ли си? — попита той. Тя обаче не беше. Мандж току-що беше загинал. Всичките ѝ мъничета може би също бяха мъртви. Как можеше да е добре? — Защото трябва да продължим да се движим. Трябва да намерим вода.

Лапблъд се изправи на крака и застана в редицата зад Фрил без нито дума. Грегор си спомни как беше изпаднал в шок, след като реши, че змиите са убили Бутс и как Лукса не беше в състояние да говори, след като Хенри я предаде и плати с живота си затова. Той остави Лапблъд на мира.

Пътеката свърши. Постепенно се беше стеснявала и накрая изчезна напълно. Мъчеха се да не стъпват върху растенията. Отначало на Грегор му беше малко по-лесно, защото беше с прилепналите обувки на Хамнет, а не с ботушите си. После болката в пръстите му започна да се обажда. Появи се леко изтръпване, последвано от сърбеж, а после изпита чувството, че пръстите на краката му изгарят Знаеше, че ако спомене за раните си, ще предизвика единствено нов залп обиди от Рипред, затова стисна зъби и продължи напред.

Навярно от мисълта, че няма вода, ожадняваше още повече. Устата му съхнеше. Устните му се напукаха. До този момент водата в Подземната страна не беше проблем. Дори в Мъртвата земя можеше да се намери прясна вода. А вкъщи винаги имаше студена, чиста вода за пиене в изобилие. Напрано от чешмата.

Вървяха цели четири часа без прекъсване, макар на Грегор да му се сториха като четирийсет, а после спряха само защото Бутс и Хазард се събудиха. Хазард им даде малко да пият, но Бутс непрестанно дърпаше Грегор за ризата и повтаряше: „Жадна! Жадна съм, Гре-го!” Сигурно си мислеше, че Грегор не я чува и затова не ѝ дава нищо за пиене.

Тя беше раздразнителна и потна. Грегор съблече горните ѝ дрехи, за да се поти по-малко.

Когато Хамнет най-после поднесе бутилката с ледникова вода към устните ѝ, Бутс изпи почти една трета от бутилката, преди да успее да я спре.

— Пий бавно, Бутс, водата трябва да стигне за по-дълго — каза той, като леко отдръпна бутилката.

— Още — каза Бутс, като сочеше към водата.

— След малко може да пийнеш още — каза Хамнет и даде на Хазард да пие.

Бутс беше объркана. Тя подръпна Грегор.

— Ябълков сок?

— Няма ябълков сок, Бутс. Хайде пак да поспиш — каза той. Тя, разбира се, не заспа. След кратка почивка Хамнет ги накара да потеглят отново. Бутс яздеше на гърба на Темп и непрестанно искаше нещо за пиене. След като отговори търпеливо първите приблизително триста пъти, Грегор накрая ѝ се скара.

— Нямам, Бутс! Никакъв сок! Никаква вода! Ясно?

Това беше грешка. Бутс избухна в сълзи точно когато беше много важно да не губят никакви течности и продължи да надава неутешими вопли в продължение на поне двайсет минути, преди Хамнет неохотно да ѝ даде още няколко глътки вода. Най-после тя пак заспа за огромно облекчение на всички.

Пръстите на краката го боляха и се бяха подули. Корените ги пробождаха през обувките. Сол от потта му разяждаше раните.

Освен това го измъчваха и заядливите подмятания на Рипред.

— Тоя път не се получи, а, рейджър?

Грегор знаеше какво има предвид, но не отговори.

— „О, не искам тази дарба, Рипред” — имитираше го плъхът с хленчещ глас. — Мислеше си, че можеш да отидеш навсякъде и да правиш всичко, без да пострадаш. Мислеше си, че си непобедим. Защото си рейджър. Е, сега виждаш колко слаб си всъщност.

— Престани, Рипред, момчето страда достатъчно — каза Хамнет.

— Той трябва да разбере колко близо до смъртта е бил! — отвърна Рипред.

— Той го разбира — заяви Хамнет твърдо. — Знае, че не е помислил добре, преди да действа. Кой от нас не го е правил? Ти си го правил. А и аз.

За щастие, Рипред спря. Грегор обаче знаеше, че в думите на плъха има известна истина. Не се смяташе за непобедим, но като знаеше, че е рейджър се страхуваше по-малко да влезе в опасна ситуация Преди му беше трудно да спре реакцията си на peйджър. Не знаеше, че тази способност може да го и остави в моменти на нужда. Сега вече знаеше и се почувства беззащитен.

Беше му трудно да се съсредоточи, но се опита да си припомни моментите, в които се преобразяваше и онези, когато това не се случваше. В Горната земя избягваше да се бие, така че това не беше проблем. Когато Рипред го беше съборил на земята в тунела, не го беше обзела ярост. Но това се случи много бързо, а и Грегор престана да се чувства застрашен, щом разбра, че нападателят е Рипред. Когато заразеният прилеп падна на арената, ситуацията беше опасна, но нямаше с кого да се бие, освен с бълхите. После си спомни случая с жабите. Знаеше, че Бутс е в опасност. Имаше време да осъзнае заплахата. Но растенията ги атакуваха толкова бързо… Това ли беше отговорът? Дали можеше се преобразява в рейджър само ако имаше време да разпознае дадена заплаха? Не, не, защото се беше преобразил в рейджър за пръв път, когато към него летяха само восъчни топки, пълни с червена боя. Те изобщо не бяха опасни.

„Няма определен модел”. Това беше последната ясна мисъл на Грегор за много време напред. Онова, което последва, беше смътна мъгла от часове, може би дни, изпълнени с болка, страх и объркване. Смътно усещаше как върви. Как лежи с лице, притиснато към листата, с жестока болка в пръстите на краката; как Хамнет втрива масло в кървящите му устни, превързва пръстите на краката му, как Бутс плаче, хленчи и накрая млъква и лежи безжизнено върху гърба на Темп, а той не може да ѝ помогне. Силна, мъчителна жажда, блянове за вода, за мразовити бели ледници, до които никога няма да стигне. Ходене… отново и отново… подут език, главоболие, бясно биещо сърце, гадене и стомаха. Рухнал върху лозите, вгледан в сестра си, безжизнено отпусната върху гърба на Темп. Бутс., спеше ли… в безсъзнание ли беше… или мъртва Не беше мъртва; гърдите ѝ бързо се повдигаха и спускаха, устните ѝ бяха напукани и имаха леко синкав оттенък. После чу гласа на Рипред, дрезгав и немощен:

— Подушвам чиста вода…

Сигурно беше успял да стане и беше последвал Рипред и Лапблъд в джунглата, пристъпвайки на изгарящите парчета месо, в което се бяха превърнали краката му. Чуваше водата… Не тихото, изнервящо бълбукане на потоците в джунглата, което ги измъчваше от дни… а бурно плискащо се течение. Плъховете вече тичаха, а Грегор накуцва ще след тях. Видя водата, която бликаше от една скала и падаше в езерце, песъчлив бряг, вода… но после…

Рипред нададе тревожен вик.

— Назад! Назад!

Грегор видя как Рипред и Лапблъд ритат и се препъват, сякаш земята се топи под тях. Той продължи да върви напред като робот, макар да чуваше гласа на Рипред, който се мъчеше да го спре, да го накара да се върне назад. Краката му бяха твърде натежали, за да ги повдигне, и той осъзна, че е затънал до глезените в нещо. Погледна надолу и видя как потъва до колене, преди приливът на адреналин да събуди отново ума му.

— Подвижни пясъци! — извика той и отчаяно се опита да се измъкне на заден ход от пясъка. Беше невъзможно. Беше затънал прекалено дълбоко.

— Не мърдайте! — нареди Рипред. — Така ще потънете по-бързо!

— Плавайте! — изкрещя Грегор. — Опитайте се да плавате! — Спомни си, че подвижните пясъци бяха като водата. Ако легнеше по гръб, можеше да плава, докато дойде помощ. Но беше твърде късно. Затъна до кръста и не можеше да се измъкне.

— Хамнет! — извика Рипред. — Хамнет, ела тук!

Рипред се справяше добре. Той успя да разпери и четирите си крака и се крепеше нестабилно на повърхността. Но Лапблъд изпадна в паника. Размахваше лапи и бързо потъваше в подвижните пясъци.

Грегор се протегна и сграбчи една лиана. Повдигна се на двайсетина сантиметра, но лианата се прекърши и под тежестта си отново потъна до кръста.

— Нике! — изпищя той. — Нике!

В лозите от дясната му страна се разнесе шумолене. Помощта беше пристигнала! Но черните блестящи очи, които се показаха през зеленината, бяха непознати. Отначало си помисли, че са плъхове. Не, муцуните бяха по-дребни, с по-фини кости. Мишки. Трябваше да са мишки.

— Помощ! — изкрещя Грегор. — Помогнете ни! — Мишките не помръднаха.

Някой падна някъде отвисоко сред лозите, като се въртеше и премяташе, и се приземи елегантно точно между две мишки. И Грегор разпозна новодошлата. Дрехите ѝ бяха на парцали, бледата ѝ кожа — обезобразена от драскотини и порязвания. Дълъг, неправилен белег се спускаше от лявото слепоочие до върха на брадичката. Но тя още носеше тънкия златен обръч около главата си. А виолетовите очи… той би ги разпознал навсякъде.

— Лукса! — Въпреки отчаяното си състояние по чувства как го обзема радост. Тя беше жива! Той се усмихна и усети, че от напуканите му устни бликна кръв. — Лукса! — Протегна ръка към нея, за да го измъкне.

Но Лукса не му подаде ръка. Не легна на брега и не протегна ръка. Дори не му хвърли някой клон.

Вместо това тя скръсти ръце и гледаше как той потъва до шията.

ЧАСТ З

ОГЛЕДАЛОТО

Глава 19

— Лукса! Какво правиш? — ахна Грегор.

— А какво правиш ти, Горноземецо? Тук в джунглата, в компанията на плъхове? — попита тя хладно.

За какво говореше тя? Какво ставаше?

— Имаме нужда от плъховете! — каза объркано Грегор. — Ти не разбираш!

— Разбирам, че пощади живота на Гибелния. Разбирам, че той процъфтява под грижите на Рипред. Какво повече трябва да разбирам? — попита Лукса.

Значи това беше! Грегор нямаше представа как се е озовала тук, нито защо е останала. Но тя знаеше достатъчно за онова, което ставаше извън джунглата, щом беше научила за Гибелния.

— Нериса каза, че съм постъпил правилно! — възкликна Грегор. Това беше всичко, което успя да изрече, защото подвижните пясъци вече стигаха до устата му.

— Избухна чума, самодоволно разглезено хлапе такова. Търсим лекарство! Сега ни измъкни оттук! — изръмжа Рипред.

— Чума? — повтори Лукса. Намръщи се, но не направи опит да им помогне. — Не съм чула за никаква чума.

— Сериозно? Е, при всички тия посетители, които имате тук, не мога да повярвам, че никой не е споменал — каза Рипред. — Цялата Подземна страна говори само за това!

— Джудит! — чу Грегор гласа на Хамнет. — Помогни им!

Хамнет спря с буксуване, преди да стигне до подвижните пясъци, но вниманието му беше приковано върху Лукса. В отговор тя го погледна шокирано. Докато се гледаха в профил, Грегор видя, че приликата беше невероятна.

— Не съм Джудит — каза Лукса, объркана.

— Не, не си — каза Хамнет, като се съвзе и откъсна една лиана от близкото дърво. — Сестра ми никога нямаше да стои безучастно отстрани и да гледа как умират онези, които са рискували толкова много за нея!

Грегор успя да се хване за лианата малко преди да потъне носът му. Вкопчи се в нея с малкото сила, която му беше останала, и Хамнет бавно го издърпа от подвижните пясъци. Той легна на земята, покрит с мокър пясък, омаломощен и замаян, и наблюдава ще останалата част от спасяването.

Хамнет наведе друга лиана, все още крепяща се на корените си, към Рипред и плъхът успя бавно, сантиметър по сантиметър, да се измъкне на безопасно място.

Лапблъд имаше вид, сякаш с нея е свършено Виждаха се само няколко сантиметра от муцуната й и едната лапа, която все още помръдваше над повърхността. Хамнет й хвърли лиана, но тя не я виждаше, защото очите ѝ бяха скрити в пясъка.

— Лапблъд! — изкрещя Хамнет.

— Лапблъд! — провикна се Рипред. — Хвани лианата!

Нямаше полза. Тя потъваше.

Лапата се скри, а потрепващото връхче на носа ѝ почти изчезна, когато Нике се спусна с пикиране отгоре. Тя заби ноктите на здравия си крак в подвижните пясъци и се вкопчи в нещо. После бясно размаха криле. Бавно, много бавно, успя да повдигне главата на Лапблъд и да я измъкне от пясъка, като я държеше отзад за врата.

— Не мога да я вдигна! — задъха се прилепът. — Трябва да ми помогнете!

Хамнет хвърли отново лианата, но очите на Лапблъд бяха слепени и покрити с пясък.

— Лапблъд!

— Съвземи се, Лапблъд! — заповяда Рипред. — Трябва да се хванеш за лианата, за да можем да те изтеглим!

Лапблъд отвори уста.

— Не… оставете ме… Оставете ме… — едва прошепна тя.

— Да те оставя? След като спасих жалката ти кожа от онези растения? Тая няма да я бъде! Сега направи каквото ти казвам! — изрева Рипред.

Но Лапблъд само поклати леко глава.

— Не… вече не…

Грегор осъзна, че ѝ се беше струпало прекалено много. Месеците на гладуване, смъртта на мъничетата ѝ, мъчителното пътуване, смъртта на Мандж.

И Лапблъд беше решила, че не иска да живее повече.

— Не! — извика Грегор. — Не се предавай! Лапблъд! — Тя не реагира. Думите му не означаваха нищо. Но после той си спомни други думи, които можеха да променят нещата. Думи, които изобщо не бяха предназначени за неговите уши. — Ами Сиксклоу? И Флайфър? Какво ще стане с тях?

При звука на тези имена Лапблъд отвори очи и се огледа трескаво наоколо.

— Моите мъничета! — възкликна тя.

— Точно така! Твоите мъничета имат нужда от теб! — каза Рипред. — Сега ела на себе си и се хвани за лианата!

Лапблъд замахна с лапа и заби нокти в лианати. Рипред и Хамнет задърпаха от брега и с помощта на Нике най-после я измъкнаха от подвижните пясъци. Тя легна до Грегор. По козината ѝ беше полепнал дебел слой мокър пясък.

— Е, значи това е племенницата ми? — попита Хамнет, когато Рипред се обърна гневно към Лукса

— Знаеш, че е тя. Одрала е кожата на близначката ти — каза Рипред.

— Хамнет — каза Лукса. — Ти си Хамнет. Мислехме те за мъртъв.

— И ние те мислехме за мъртва, Лукса. И навярно по-добре да беше така, щом можеш толкова безсърдечно да гледаш смъртта на другарите си — кааа Хамнет.

— О, предчувствам, че ни предстои още една прекрасна семейна среща — обади се Рипред. — Но ще трябва да почака. Заведете ни до водата, Ваше величество, или се кълна, че ще разкъсам на парченца вас и приятелчетата ви гризльовци още тук, на място.

Грегор усети, че го повдигат и после го понасят. Фрил. Сигурно този път той беше на гърба ѝ. След няколко минути отново дочу шум от вода. Рипред го побутваше с муцуна в ребрата.

— Хайде, воине. Ставай. Иди да пиеш — каза Рипред.

Грегор се смъкна от Фрил на ръце и колене и запълзя към звука от течаща вода. От една скала извираше с бълбукане поток и се стичаше в кристално чисто езерце. Той потопи цялото си лице във водата и жадно засмука големи глътки, усещайки как се вливат в тялото му. Повдигна глава само за миг да си поеме дъх и отново потопи лице във водата… в живота…

Когато най-после утоли жаждата си, той се огледа наоколо. Намираха се върху голяма скала, която се простираше до езерцето. Лукса и мишките не се виждаха никъде. Рипред, Нике, Хазард, Фрил и Темп до един се бяха наредили заедно с него покрай езерцето и пиеха. Хамнет беше напълнил последния им мех и изливаше струйки вода ту в устата на Бутс, ту в устата на Лапблъд.

Грегор пропълзя до Бутс.

— Тя ще се оправи ли? — попита.

— Ще се оправи напълно, Грегор, щом ѝ дадем малко храна и вода — каза Хамнет.

Грегор притисна нос към Бутс. Тя отвори очи и леко се усмихна.

— Хей, здрасти — прошепна той.

Бутс раздвижи устни, но от тях не излезе звук. Но беше жива.

— Аз ще им дам вода — каза Грегор. — Трябва да отидеш да пиеш.

— Пих от меха. И съм достатъчно добре — каза Хамнет. Стори му се уморен, но изглеждаше добре в сравнение с останалите. Грегор предположи, че годините живот в джунглата в съчетание с естествената му физическа сила му бяха помогнали да понесе пътуването по-добре. — Грегор, трябва да отидеш и да отмиеш пясъка от себе си, преди да се втвърди.

— Прав е — каза Рипред. — Това нещо скоро ще стане като цимент. — С тези думи плъхът се гмурна в езерцето и започна да се търкаля във водата. От козината му се разлетя пясък и се посипа в бистро то езерце.

— Тези от вас, които още са жадни — елате да пиете от меха, докато пясъкът се утаи — каза Хамнет.

Рипред излезе от водата и се зае да чисти и приглажда козината си, а Грегор се изправи на нестабилните си крака и успя да стигне до езерцето. Мислеше да се съблече, но дрехите му бяха толкова покрити със спечен пясък, че дори не беше сигурен дали може да намери копчетата и циповете. Затова скочи вътре с дрехите.

Аххх! Не беше изпитвал по-приятно усещане. Прохладната вода обгърна тялото му. Стигаше почти до гърдите му и беше достатъчно дълбока за плуване. Гмурна се под повърхността и преплува до отсрещната страна и обратно, преди да се покаже да си поеме въздух. След няколко дължини повечето пясък падна от дрехите му. Седна край езерцето и се съблече. Свалянето на обувките от змийска кожа беше особено трудно, защото пръстите му бяха станали колкото орехи и бяха набити с пясък. Наложи се да си кисне краката известно време, преди да успее да отлепи превръзките. От пръстите му се отделиха големи парчета кожа. Отдолу обаче се виждаше нежна нова кожа.

Грегор преплува до извора, стъпи на скалната издатина и остави водата да се излива обилно по тялото му. Остана под струята, докато се увери, че всяко зрънце пясък, всяка капчица пот и всяка частица мъртва кожа са отмити от тялото му. После изплакна дрехите си, качи се на скалата и ги простря да съхнат.

Лукса се появи, като размахваше няколко едри риби за опашките и носеше нещо в ризата си. Отвори я и на земята се изсипаха кръгли жълтеникави плодове. Хвърли рибите до тях и избра най-голямата.

— Ще изпека тази за Бутс. Няма да иска да я яде сурова — каза, без да се обръща конкретно към никого.

С труд се сдържаха да не се нахвърлят на храната, преди Хамнет да я раздели. Грегор получи четири жълти плода. Разкъса със зъби първия и усети в устата си приятен вкус, подобен на сливи. Реши, че е безопасно и го изяде на три хапки.

Той взе Бутс в скута си и се опита да я прилъже да хапне. Отначало тя сякаш беше безразлична. Но когато капна малко сладък сок в устата ѝ, лицето ѝ светна. Тя сграбчи ръката му, издърпа плода към устата си и лакомо го погълна.

— „С” като слива — каза тя и облиза сока от пръстите си. — Още слива?

И Грегор се зарадва, че може да ѝ даде цяла шепа.

Рибата също беше хубава. При последното пътуване му беше малко трудно да свикне със студеното, сурово месо. Този път го изяде, без дори да се замисли. Лукса донесе няколко парчета, които беше изпекла на пламъка на фенера, набучени на меча ѝ, за Бутс. Беше изстискала сока на една от златистите сливи върху рибата, за да стане по-вкусна.

— Ще опиташ ли малко риба, Бутс? — попита тя, без дори да поглежда към Грегор.

— Да-а! — възкликна Бутс и пъхна в устата си едно парче. — Къде плъх? — попита тя Лукса, а после притисна ръка към носа си. — Ох, боли!

— Кой, Туичтип ли? — попита Лукса и Бутс кимна. Грегор се сети, че кралицата и сестричката му се бяха срещнали за последен път в лабиринта на плъховете. Туичтип беше с тях, а носът ѝ беше сериозно пострадал. — Не знам.

— О, да, скъпата ми Туичтип. Къде я изоставихте, Ваше величество? Мъртва в Лабиринта, сигурен съм — каза Рипред. — Много, много лошо. Искам да кажа, едва ли ще липсва на някого, но какъв удивителен нос имаше!

— На мен ще ми липсва — каза Грегор рязко. Той харесваше Туичтип, нищо, че беше плъх. Не искаше да слуша как Рипред говори презрително за нея сега.

— Съжалявам, забравих какви приятелчета бяхте станали — каза Рипред. — Но за вас тя е само още един мъртъв плъх, нали, Ваше наперено кралско величество?

Лукса не му обърна внимание. Не обръщаше внимание на никого, освен на Бутс. Защо беше толкова ядосана? Защото Грегор не е убил Гибелния? Да, но той ѝ беше казал, че според Нериса е постъпил правилно. Защото го завари в компанията на два плъха? Е, нямаше друг начин да намери лекарство за чумата. Защото Хамнет ѝ се скара? Да, едва ли ѝ беше приятно. Освен това, тя сигурно живееше тук с мишките в полумрак вече от месеци. Когато някой най-после беше дошъл, то беше не за да я спаси, а случайно. Може би се сърдеше на всичко и всички.

А къде беше нейният прилеп Аврора? Вероятно беше мъртва, иначе защо Лукса щеше да броди из джунглата, вместо да отлети вкъщи? На Грегор му домъчня за Лукса, докато не си спомни, че тя беше готова да го гледа как се задушава до смърт в подвижните пясъци. „Не ѝ дължа нищо”, помисли си той. Но не беше напълно убеден в това. В миналото имаше моменти, когато му беше спасявала живота, и още по-важно, беше спасявала Бутс. И въпреки това, нямаше намерение да я моли да говори с него, ако тя очакваше това.

След като Бутс се нахрани, той я изкъпа. През повечето време я държеше в ръце и се разхождаше из езерцето. Тя беше прекалено слаба, за да си играе. Но забеляза, че водата ѝ харесва. След като вече беше чиста, той постла одеяло и тя се унесе в сън. После изпра дрехите ѝ и ги простря да съхнат до неговите на скалата. Накрая се изтегна до нея и потъна в забвение.

Не беше сигурен колко дълго е спал, преди да го събуди гласът на Рипред, който се караше на Лапблъд. Тя не беше помръднала, откакто пристигнаха при езерото. Беше позволила на Хамнет да налее вода в устата ѝ, но понякога водата само се стичаше по муцуната ѝ. Не беше докоснала храната си. И не направи опит да се изкъпе — козината ѝ още беше спечена от пясък. Краткото усилие, което положи, за да се спаси от подвижните пясъци, свърши. Скръбта и болката отново я бяха погълнали.

— Ставай, Лапблъд! Трябва да махнеш този пясък от козината си, преди да е много късно! — заповяда Рипред. Тя дори не реагира на гласа му. Той пробва няколко различни метода на убеждение, но без резултат. Накрая изсумтя в пристъп на гневно раздразнение: — Чудесно! Щом не искаш да станеш сама, аз ще те хвърля във водата!

С тези думи той сграбчи Лапблъд за кожата на врата и я завлече в езерцето. Тя започна да гледа замаяно наоколо, сякаш не беше напълно сигурна какво става, докато той я измъкна пак навън. — Сега си почисти козината! Водата не може да стигне до кожата ти! Трябва да свалиш с нокти останалия пясък, за да не протрие кожата ти! — каза Рипред. Но Лапблъд изглежда нямаше никакво желание да почисти козината си. Остана да лежи по корем, безразлична към света. Рипред започна да я заплашва и почти беше разтворил челюсти да я захапе по хълбока, когато Грегор се намеси.

— Престани! — каза Грегор.

Рипред го погледна изненадано.

— Моля?

— Престани. Остави я на мира. Лошо ѝ е, не виждаш ли? — каза Грегор.

— Ето какво ще ти кажа. По-късно, когато всички сме в пълна безопасност, специално ще се постарая да проявявам по-голямо съчувствие. В момента обаче, не мога да допусна тя да излезе от строя — каза Рипред. — Имам нужда от нея. Тя умее да се бие, а има вероятност да се натъкнем в Лозето на поне още няколко неща, които искат да ни изядат. А с какво подкрепление разполагам? Шепа мъници, един куц прилеп, двама пацифисти и рейджър, който блокира. А и всичките до един сте в лоша форма. О, Лапблъд ще си почисти козината, дори да се наложи да я скубя косъм по косъм, за да я убедя! — Той отвори уста, за да изтръгне един кичур от козината ѝ. Грегор грабна една слива, която Темп беше запазил за Бутс и я метна право между очите на Рипред.

Плъхът го погледна слисано. Едва ли го беше заболяло — ударът не беше силен. Но толкова рядко се случваше някой да предизвиква Рипред, че това искрено го изненада.

— Това пък какво беше?

— Аз ще се погрижа за козината ѝ — каза Грегор.

— Какво? — учуди се още повече Рипред.

— Аз сам ще я среша и почистя — каза Грегор. Извади четката, която Дулсет беше сложила в раницата за Бутс и отиде при Лапблъд.

— Ти? Ти ще я срешеш? — попита Рипред и се разсмя.

— Защо не? — каза Грегор. Беше ресал кучета преди. Едва ли беше по-различно.

— Това трябва да се види — заяви Рипред и се облегна удобно назад да гледа представлението.

От Лапблъд още капеше вода. Дори не се беше изтръскала, след като излезе от езерото. При плуването повечето пясък беше паднал, но една част се беше набила в козината ѝ. Грегор не беше съвсем сигурен откъде да започне. Първо, тя беше много по-едри от всяко куче, което беше ресал някога. Плюс това беше мокра. И все пак трябваше да опита.

Грегор взе чистата си риза, която беше почти суха и попи едно място на гърба ѝ, така че поне да не е мокро. После взе четката и започна да разреши много внимателно козината. Рипред беше прав. На места беше сплъстена и зрънцата пясък вече започваха да протриват кожата ѝ и да образуват разранени места. Отне му доста време да почисти един участък, голям колкото дланта му.

„Човече, това ще продължи цяла вечност!” помисли си той. Но не спря, защото Рипред гледаше. А и много други. Когато се събудиха, спътниците му изглеждаха хипнотизирани от гледката как той разресва с четка козината на Лапблъд. Десетки лъскави черни миши очи надничаха от лозите. И макар че не виждаше Лукса, беше сигурен, че тя също го наблюдава някъде от джунглата. Изпълнена с неодобрение, несъмнено.

Когато козината изсъхна, работата стана по-лесна. Ръцете го наболяваха, но усещането за меката козина под пръстите му беше прекрасно. Кой да знае, че плъховете имали такава мека козина? В цялото действие имаше нещо успокояващо.

След като свърши с гърба на Лапблъд, Грегор мина от другата страна и за пръв път застана с лице към нея. Тя като че ли се сепна от появата му. Беше объркана.

— Сега ще ти среша козината на корема. Трябва да легнеш на една страна — каза Грегор.

Сякаш в транс, Лапблъд се обърна на хълбок. Но задържа очите си приковани върху Грегор. Той се зачуди дали в някакъв момент няма да се опомни и да му отхапе главата. Тя не го стори. Беше прекалено замаяна. Прекалено слаба. Прекалено тъжна. И малко луда, иначе защо изобщо би задала на Грегор такъв въпрос?

— Мислиш ли, че са още живи? — прошепна Лапблъд. — Флайфър и Сиксклоу?

Точно това беше попитала Мандж.

— Разбира се. Така мисля — каза Грегор. Помъчи се да си спомни какво ѝ беше казал Мандж. — Досега вече ще са получили жълтия прах. И… — Как беше името на другия женски плъх? — И Минсмийт ще ги храни. — Не каза съвсем правилно, но сигурно беше достатъчно близо.

— Да, тя ще ги нахрани — каза Лапблъд. — Моите мъничета.

— Сега е добре да се опиташ да поспиш, Лапблъд — каза Грегор. — Хайде.

Тя примигна към него няколко пъти, а после, за негово учудване, заспа.

Грегор се замисли за майка си. Тя сигурно вече беше много зле. Също и Хауард. Нивийв каза, че прилепите не се разболяват толкова бързо, така че може би Андромеда все още беше добре. Но Арес? Колкото и да му беше тежко, Арес сигурно беше мъртъв. За няколко мига Грегор беше зашеметен от болка и се помъчи да я отблъсне. Не можеше да си позволи да ѝ се поддаде сега. Също като Лапблъд, имаше да спасява други.

Изчетка козината ѝ, докато всеки сантиметър стана гладък като кадифе. Странно беше… как той и Лапблъд бяха като двете страни на една монета Майка, бореща се да спаси децата си. Дете, което се бореше да спаси майка си. Въпреки различията им, през онази първа нощ, когато лежаха будни заедно в тъмнината и се питаха какво ли става с онези, които обичат, той усети, че между тях има особена връзка. В момента Лапблъд вече не беше в състояние да понася онова, което ѝ се налагаше да понася. Той познаваше това усещане и не можеше да гледа как Рипред я тормози. Именно затова се беше намесил. Би искал да го обясни на всички, които го наблюдаваха. Но не му идваха нужните думи.

Така че вместо това, без да си прави труд да почисти четката, той си среса косата.

Глава 20

Храната, водата и здравият сън през нощта предизвикаха чудодейна промяна в Бутс. Хамнет и Ри пред бяха ходили за храна и бяха донесли десетки риби, много сливи и големи купчини от гъби.

Хамнет стъкна малък огън върху камъните, като използва за подпалки сухи лозови клонки.

— Сигурен ли си, че трябва да палиш огън? — по пита Грегор и се огледа нервно към джунглата.

— Не се тревожи, Грегор, растенията в тази част на джунглата са безобидни — каза Хамнет. Изпече няколко риби и ги поля със сливов сок. Грегор си каза, че никога не е ял нищо по-вкусно. Всички закусиха обилно, освен Лапблъд, която още спеше непробудно.

— Нека се наспи — каза Хамнет. — Когато се събуди, ще има храна.

Бутс молеше да отиде да плува и Грегор я заведе до езерцето. Тя се качваше на гърба му, скачаше от брега в ръцете му и се упражняваше да прави мехурчета. Когато водата ѝ омръзна, тя се нахрани пак, а после накара Темп и Хазард да играят на топка.

Хамнет повика Грегор, за да прегледа краката му.

— Заздравяват, но трябва да внимаваш и да ги пазиш от инфекция — каза той. Намаза пръстите със синьото лекарство, превърза ги отново и го накара да обуе пак обувките от змийска кожа. После прегледа крака на Нике. — Боли ли те?

— Не много — каза Нике, но изписка неволно, когато Хамнет прокара пръсти по счупеното място.

— Ще трябва да лагеруваме тук поне един ден, Нике — каза Хамнет. — Вземи обезболяващото. Ще има време да си починеш. — Този път Нике не възрази и Грегор разбра, че сигурно наистина я боли много.

Хамнет започна да търси нещо в торбата с лекарствата, после я изпразни на земята и разгледа съдържанието.

— Къде е? Къде е лекарството? — Голямата зелена бутилка не беше в торбата. — Някой взел ли е обезболяващото?

Грегор огледа групата, но никой не проговори. Едва ли го беше взел някой от тях. Бутс и Хазард бяха деца. Темп, Нике и Фрил не биха могли дори, да отворят бутилката. Плъховете биха могли да я счупят. Но Лапблъд беше в шок. А Рипред? Него не го болеше нищо, а и вероятно не би проявил интерес към нищо, което замъглява ума. Грегор видя, че Хамнет поглежда към него и осъзна, че той е най-вероятният заподозрян. Имаше пръсти на ръцете, за да отвори бутилката, и пострадали пръсти на краката, заради които да иска да отмъкне лекарството.

— Грегор, знаеш, че ако беше помолил за обезболяващото, щях да ти дам — каза Хамнет. — Работата е там, че обикновено го пазим за онези, които страдат най-много.

— Не съм го взел. Честна дума — каза Грегор. — Ако искаш ми претърси багажа.

Рипред се приближи към Грегор.

— Отвори си устата — каза той. Грегор се подчини, без да е сигурен какво става. Плъхът подуши внимателно дъха му. — Не е пил обезболяващо.

— Моите извинения — каза Хамнет на Грегор. — Е, не ни остават много други възможности.

Преди Грегор да успее да го попита какво има предвид, Бутс пак подхвърли топката високо към джунглата. Хазард тръгна след нея, но Грегор го спря: — Не, аз ще я взема, Хазард. — Не искаше децата да отиват натам дори растенията да бяха безобидни.

Докато намери топката, мина малко време, защото нямаше пътека, а растителността беше гъста. Накрая я намери заклещена между два корена.

— Подавам топката! — провикна се той и я хвърли обратно на поляната. Точно тогава я зърна с крайчеца на окото си. Тя седеше неподвижна горе в лозите и сигурно го беше наблюдавала през цялото време.

Той разгледа една разранена кожичка на пръстите си и каза:

— Значи щеше да стоиш и да ме гледаш как умирам.

— Помислих, че с Рипред сте дошли да нападнете гризльовците — каза Лукса. В тона ѝ нямаше и следа от извинение.

— Защо? — попита Грегор.

— Плъховете винаги са мразели гризльовците, защото те са в добри отношения с хората. Гризльовците се биха на наша страна в последната война. Затова плъховете ги изтикаха в джунглата с надежда, че там ще умрат от глад и ще бъдат изядени от хищниците. Гризльовците обаче са по-издръжливи, отколкото си мислят плъховете — каза Лукса.

— Това би могло да е причина за идването на плъховете. А какво си помисли за мен? — попита Грегор.

— Ти не уби Гибелния — каза Лукса. — Когато те видях заедно с два плъха в джунглата, допуснах, че си минал на тяхна страна.

— Добре, хвана ме. Аз съм в комбина с Рипред и смятаме да превземем Подземната страна и да си я поделим по равно. Защото, нали знаеш, аз просто не мога да се наситя на това място. — Грегор откъсна със зъби кожичката и отвратено я изплю в лозите. — Как може да си мислиш такива неща, Лукса!

През цялото време, докато беше тук долу, искаше единствено да се прибере невредим при семейството си вкъщи. Тя знаеше това. Глупаво беше да си мисли, че той крои някакъв голям план с Рипред.

— Може и да се подиграваш, но Хенри направи нещо доста подобно — каза Лукса.

Хенри. Той беше неин братовчед, неин най-добър приятел и човекът, който я предаде на плъховете заради налудничавия си план да си подели властта с тях. Грегор призна, че Лукса има основание да храни подозрения. Но все пак.

— Аз не съм Хенри — каза Грегор и въздъхна, като си помисли каква невъзможна задача беше да накара Лукса да му повярва. Вероятно единственото същество, на което имаше доверие, беше клетвената и съюзница. Ако прилепът беше още между живите. — Какво стана с Аврора?

— Ранена е — каза Лукса.

Все пак това беше някакво облекчение. Да знае, че Аврора не е загинала.

— Къде е ранена? — попита Грегор.

— Крилото ѝ. Извадено е от ставата. Не може да лети, а аз не мога да я оставя. Тя страда много каза Лукса.

Нещо прещрака в ума на Грегор.

— Значи ти взе обезболяващото?

— Не знаех, че Нике има нужда от него. Ще върна една част — каза Лукса.

— Знаеш ли, не е зле чичо ти да прегледа Аврора. Доста разбира от медицина — каза Грегор. Лукса не отговори. Тя не беше направила особено добро впечатление на Хамнет. И кой знае какво мислеше за него? Да се появи ей-така, неочаквано, след десет години, като през цялото време всички смятаха, че е мъртъв. Грегор осъзна, че при сегашното положе ние Лукса никога не би могла да помоли Хамнет и помощ. — Аз ще говоря с него. Ще видя дали може да направи нещо. Но трябва да дойдеш с мен.

След малко тя се плъзна по една лиана и слезе при него. Очите ѝ бяха толкова тъжни и уморени. Изведнъж не можеше повече да ѝ се сърди.

— От какво е това? — попита той и прокара пръсти по белега от слепоочието до брадичката ѝ.

— Един плъх ме раздра с нокти в Лабиринта — каза Лукса.

— Благодаря, че измъкна Бутс оттам — каза Грегор.

— Беше Темп — каза Лукса.

— Темп е бил този, който е избягал с Бутс. Но ти си тази, която се е била, за да може да избяга — каза Грегор. Тя само сви рамене. — Хайде да поговорим с Хамнет.

Когато Грегор му каза за Аврора, Хамнет метна на гърба си раницата с медицинските принадлежности. Двамата с Грегор тръгнаха след Лукса през джунглата. Не беше далече. Тя отметна настрани гъста завеса от лози и видяха входа към пещера. Вътре бяха няколко мишки и златистият прилеп на Лукса, Аврора. Бедното създание лежеше по корем, вероятно последната поза, в която един прилеп би избрал да си почива, с крило, изпънато под неудобен ъгъл. Очите ѝ бяха мътни, а погледът — зареян в далечината. Грегор за пръв път я виждаше в този вид. Надяваше се, че е само от обезболяващото.

— Разместила си е крилото — каза Хамнет и се намръщи. — От колко време е така?

— Много седмици — каза Лукса.

Хамнет поклати глава.

— Дори и да успея някак да го наместя, увреждането може да е трайно. Но няма друга възможност.

Помъчиха се да я изправят и Аврора изпищя.

— Не можеш ли да го направиш, като е легнала? — попита Лукса и погали Аврора, за да я успокои.

— Не, а може и така да не стане — каза Хамнет. Той накара Грегор да хване здраво Аврора през гърдите. Грегор не можеше да обвие ръце около нея, тъй като крилете му пречеха. Успя единствено да стисне с ръце кичури от козината ѝ от двете страни на тялото ѝ.

— Съжалявам, Аврора — каза.

Тя примигна към него, замаяна:

— Горноземецо? Ти си тук?

— Да, пак се върнах — каза Грегор.

— А Арес? — попита Аврора.

— Не, той… той се разболя от чума — каза Грегор.

— Чума? — Макар Аврора да беше зашеметена от лекарството, Грегор долови ужаса в гласа ѝ. В уми му отново нахлуха образи. Пръскащи се пурпурни мехури… бели чаршафи, изцапани с кръв… прилепът му… майка му…

— О, не и Арес… — промълви Лукса глухо.

— Време е. — Хамнет застана зад Аврора и хвана разместеното крило близо до тялото. — Пригответе се и дръжте здраво! — нареди той, а после рязко дръпна крилото. Грегор изпусна Аврора и прилепът нададе сърцераздирателен вик.

— Стига! — изпищя Лукса и Грегор видя, че тя всеки момент ще изгуби самообладание. Тя хвана ръката на Хамнет и се опита да го издърпа от Аврора — Не ѝ причинявай повече болка! Тя не може да я понесе!

Хамнет стисна китките ѝ.

— Ако не искаш тя да умре тук в джунглата, няма друг начин, Лукса. Не помагаш, като се намесваш. Излез отвън пред пещерата.

Но Лукса не искаше. Притисна гръб към стената и отказа да се помръдне.

— Хайде пак, Грегор — каза Хамнет мрачно. — И този път дръж по-здраво. Трябва да имам опора, за да дърпам.

Грегор избърса потните си ръце и стисна здраво козината на Аврора.

— На „три” — каза Хамнет. — Едно — две — три!

Последва ново силно дръпване, нов писък, но този път Грегор не я изпусна. И сега като по чудо изкривеното крило на Аврора се намести с щракване, сгъна се и се долепи плътно до тялото ѝ.

— Ооооох! — изохка Аврора от облекчение. — Оооооох!

— Добре — каза Хамнет. — Много добре. Но не е заздравяло. Не си добре. Разместването със сигурност е причинило вреди. Ако го раздвижиш много рано, може да се размести отново. Но сигурно вече те боли много по-малко.

— Много по-малко — прошепна Аврора. Тя предпазливо разтвори и прибра криле няколко пъти. Лукса обви ръце около прилепа си и притисна лице в златистата козина. Грегор беше сигурен, че тя плаче и не иска двамата да я гледат.

— Почини си сега. Ще дойда да те прегледам след няколко часа — каза Хамнет, вдигна зелената бутилка с обезболяващо лекарство, поставена до стената на пещерата, и я върна в торбата с лекарствата.

— Хайде, Грегор.

По обратния път към Грегор каза:

— Предполагам, че са преживели доста лоши моменти.

— Едва ли им е било лесно — отвърна Хамнет и спря, за да набере десетина жълти сливи. — Ти познаваш племенницата ми по-добре от мен. Що за човек е според теб?

— Лукса ли? — каза Грегор и се позамисли. — Ами, при първата ни среща ми се стори надменна. Тогава през цялото време беше с Хенри. После, един вид, се сприятелихме. — Впечатлението му от Лукса прозвуча слабо, а тя беше толкова силна. Спомни си как тя уби плъха, Шед, и му спаси живота. Как се премяташе във въздуха с Аврора, когато разкъсваше огромната паяжина с движение, наречено „Усукването”. Как тръгна тайно след лодките по Водния път, за да му помогне да открие Гибелния. Как да опише Лукса? — Тя е смела — каза Грегор накрая. Не познавам по-смел човек от нея. И знам, че това може да ти се стори откачено… заради подвижните пясъци и тъй нататък… но съм готов да ѝ поверя живота си.

— Това наистина ми се струва откачено — каза Хамнет, но се усмихна.

Обратно в лагера, Хамнет даде на Нике една доза от обезболяващото лекарство и то веднага ѝ подейства.

— Почти не си усещам крака — промърмори тя.

Е, с бистър ум не успях да разгадая „Кървавото пророчество” но може би ще мога да го направя сега, когато всичко ми се струва нереално.

— Да, „Кървавото пророчество” — каза Хамнет. — Минаха много години, откакто го изучавах в стаята на Сандуич. Какво гласи повтарящата се строфа?

Тя беше още толкова свежа в ума на Грегор, че той отговори автоматично:

ТРИ ПЪТИ В КРЪГЗАВЪРТИ СЕ СЕГА,

ВИЖДАШ ЯСНО КАКВО ТЕ СПОЛИТА, НО НЕ И КОГА.

ЛЕКАРСТВО И ЗЛО СЕ ПРЕПЛИТАТ В НИШКА ЕДНА,

И ОФОРМЯТ ЕДИНСТВЕНА, ЗДРАВА ЛОЗА.

Хамнет го накара да я повтори още няколко пъти, за да я запомни. Грегор я рецитираше за четвърти път, когато видя, че Бутс е до него и изпълнява малък танц в такт с думите.

— „Три пъти в кръг завърти се сега” — каза тя. Завъртя се в кръг по веднъж за всеки от трите пъти. — „Три пъти в кръг завърти се сега”. „Три пъти в кръг завърти се сега”. — Продължи, докато ѝ се зави свят и падна на земята, като се смееше.

— Добре, тук се казва, че „виждаме какво ни сполита” — каза Грегор. — Е, какво е то?

— Сигурно чумата — отвърна Рипред.

— „Виждаме” чумата, но не и „кога” — каза Грегор. — В такъв случай какво означава „кога”?

— Може да е много неща. Кога е започнала чумата. Кога ще бъде открито лекарството. Кога ще умре последният топлокръвен — каза Нике унесено.

— „Лекарство и зло се преплитат във нишка една и оформят единствена, здрава лоза” — каза Хамнет. — Предполагам, че това се отнася за растението, което е лекарството. Как му беше името?

— Звездна сянка — каза Грегор. — Изглежда ето така. — Той извади един въглен от огъня и нарисува растението върху камъка, както си го спомняше от книгата на Нивийв.

— „Лекарство и зло се преплитат в нишка една”… ако звездната сянка е лекарството, тогава какво е злото? — попита Рипред.

Но никой не се сети за нищо.

Така че вместо това се нахраниха и се приготвиха за сън. Хамнет и Лукса помогнаха на Аврора да се прибере в лагера. Двата ранени прилепа се поздравиха и се сгушиха един до друг.

— За Аврора ще е голяма утеха да има друг хвъркач, с когото да спи — каза Лукса. Грегор обаче се запита дали това беше единствената причина да се преместят в лагера. На Лукса вероятно също щеще да ѝ се отрази добре малко човешка компания.

— Ще дойдеш ли с нас в Лозето? — попита я Грегор.

— Може да ви потрябвам — отговори Лукса.

Грегор се канеше да я предупреди, че е опасно, но се сети, че за нея това изобщо няма значение.

Хамнет ги остави да спят цели осем часа. После закусиха и се приготвиха да изминат последния етап от пътуването до Лозето на очите. Двата прилепа щяха да пътуват вързани върху Фрил, Бутс щеше да заеме обичайното си място върху гърба на Темп, а всички други щяха да вървят пеш.

— Е, да тръгваме към Лозето на очите — каза Хамнет и Фрил се отправи начело в джунглата.

Грегор се помъчи да качи Бутс върху гърба на Темп, но тя все още беше погълната от танца си. Правеше няколко стъпки към джунглата, а после казваше: „Три пъти в кръг завърти се сега” и хукваше в обратната посока.

— Не, Бутс, този път води към Регалия — каза Грегор. Към Регалия, където всички разчитаха на тях. Вдигна Бутс на ръце и я сложи на гърба на Темп. — Хайде да вървим. Лекарството е в тази посока.

Глава 21

Тръгнаха по тясна пътека, по която сигурно мишките отиваха до потока, но тя скоро се загуби в растителността и те отново започнаха да си проправят път през джунглата. Тук беше по-трудно. Лозите растяха по-нагъсто и на места трябваше да ги разделят с ръце, за да се проврат, а после стъблата пак се затваряха зад гърба им. На моменти Грегор не виждаше повечето си спътници. Движеше се близо до Темп и Бутс и внимаваше да не се изгубят сред растенията.

Хамнет определи номер на всеки от тях — от едно до единайсет — и периодично ги караше да се обаждат. На Бутс това страшно ѝ хареса и никога не пропускаше да извика: „Девет!” с огромно въодушевление. По-сложно беше за Темп, на когото му беше трудно да запомни, че е номер десет, а също и че десет идва след девет. Грегор знаеше, че математиката не е силната страна на хлебарките; затрудняваха се и от най-простото събиране. Бутс, която вече можеше да брои до двайсет, като бъркаше само числата тринайсет и четиринайсет, все бързаше да се намеси, за да помогне на Темп. „Темп, кажи „Десет!” „Темп, кажи „Десет!” викаше тя, когато той пропуснеше номера си. Грегор се надяваше, че това не обърква Темп, но дори и да беше така, той не го показваше.

При поредната проверка по номера Грегор осъзна, че Лукса се е върнала в строя и върви точно пред него.

— Как е Аврора? — попита той.

— По-добре, много по-добре, макар че все още има болки — каза Лукса. Тя го изчака да се изравни с нея и попита с озадачен тон: — Грегор… кое е онова момче? Което говори със съскача?

— Казва се Хазард. Син е на Хамнет. Следователно ти е братовчед — каза Грегор.

— Как е възможно? — каза Лукса намръщено. — Има зелени очи.

— Да, майка му е горноземка. Хамнет я срещнал някъде тук. Не разказва много за това — каза Грегор.

— Мой братовчед — каза Лукса. Изглеждаше раздвоена. Имаше известен горчив опит с братовчедите си.

— Мисля, че той ще е добър. Като Нериса или Хауард — каза Грегор.

— Значи сега Нериса е кралица? — попита Лукса.

— Да, но когато се върнем, ти пак ще бъдеш кралица, нали? — попита Грегор.

— О, да. Няма да се отърва от тази корона толкова лесно. Как се справя Нериса? Ужасно ли се отнасят с нея? — попита Лукса.

— Май се държи. Противопостави се на Рипред и всички останали по време на една среща. Щеше да се гордееш с нея — каза Грегор.

— Аз винаги се гордея с Нериса — каза Лукса. — Глупаците може и да я подценяват, но това не влияе на преценката ми за нейните дарби.

— Това важи за мен с двойна сила. Знаеш ли, двамата с Арес сме живи само благодарение на нея, именно тя разтълкува Гибелното пророчество. И защо е добре, че не убих Гибелния — каза Грегор многозначително.

— Тогава кажи ми, Грегор, защо е добре, че Гибелния е жив? — попита Лукса с въздишка.

Грегор си пое дълбоко дъх и започна да разказва от момента на битката с морските влечуги, когато Лукса изчезна. Разказа ѝ как пощади живота на Гибелния в Лабиринта, как го остави при Рипред; гневната реакция при връщането в Регалия и как Нериса му спаси живота, като разтълкува пророчеството. Разказа ѝ за връщането на Бутс и за месеците, които беше прекарал в очакване на някаква вест горе в Ню Йорк. После обясни всичко, което знаеше за чумата и най-трудната част — имената на всички заболели от нея. Бързо премина към търсенето на лекарството, срещата с Хамнет и опасното пътуване през джунглата до попадането му в подвижните пясъци.

— И тогава се появи ти — завърши разказа си той и попита: — А какво се случи с теб и Аврора?

Историята на Лукса беше по-кратка, но изпълнена с не по-малко неприятности от тази на Грегор. По време на битката с морските влечуги двете с Аврора взели Бутс и Темп и се спуснали в един тунел. Вълните препречили пътя им за връщане и те се носили с часове в ледената вода, вкопчени в спасителните жилетки на Бутс и Темп. Най-после успели да влязат в Лабиринта и се натъкнали на Туичтип. Тя ги повела към по-безопасно място, когато ги нападнали десетина плъха. Лукса наредила на Темп да бяга с Бутс и задържала другите достатъчно дълго, за да му даде добра преднина. После побягнала, следвайки указанията на Туичтип. Два дни търсили пътека, по която да излязат от лабиринта. После попаднали в мрежа от тунели, по които стигнали в джунглата. Там, почти веднага, Аврора разместила крилото си в битка с гигантска дървесна змия. Мишките им дали убежище и само затова останали живи.

— Имаш ли представа какво е станало с Туичтип? — попита той.

— Не знам, Грегор. Тя беше много слаба от раните си… Не знам — каза Лукса.

Гъстата растителност изведнъж свърши и пред тях се разкри долина. При вида на онова, което лежеше под тях, на Грегор му секна дъхът. Долината също беше покрита с лози, но те бяха по-тънки и изящни, с нежни цветчета във всякакви нюанси. Леко сладко ухание изпълваше въздуха и за пръв път от потеглянето си от Арката на Тантал усетиха прохлада. Звуците на джунглата останаха зад гърба им и тук цареше тишина.

— Това е Лозето на очите — изсъска Фрил.

Грегор се зачуди защо всички толкова се ужасяват от това място. Приличаше на великолепна градина с тези разноцветни цветчета и този прекрасен аромат и… после си спомни растенията, които биха отнели живота на Мандж. Може би тук в джунглата красотата означаваше опасност.

Гладка и широка каменна пътека водеше навътре в долината. Лозите образуваха висок свод над нея, сякаш бяха засадени и подрязани от опитен градинар.

— Кой е направил пътеката? — попита Грегор.

— Лозето я е направило само. За да подканва уморените пътници да влязат — каза Рипред.

Какво? Лозето беше направило пътеката? Нима това беше по-голям вариант на растението, изяло Мандж? Но вместо само едно растение, тук цял куп растения бяха разработили заедно този примамлив капан? Изведнъж красивата гледка стана зловеща и Грегор изобщо не искаше да влиза в Лозето на очите.

— Кураж, момче — каза Рипред, който без съмнение подуши страха в потта на Грегор. — Все някой е оцелял, след като е влязъл тук и е разказал историята, щом вашата доктор Нивийв има сведения за това място в книгите си. Това означава, че задачата е изпълнима. А щом е изпълнима, значи можем да я изпълним. Хамнет, какво предлагаш?

— Дръжте се много плътно един до друг. Вървете по двама или дори по трима, ако е възможно. Избягвайте да докосвате растенията. И в никакъв случай не напускайте пътеката — каза Хамнет.

— Бутс… — каза Грегор със слаб глас, а после прочисти гърло и пробва пак: — Бутс, трябва да стоиш на пътеката. Като… като… нали знаеш как Червенатa шапчица трябвало да върви само по пътеката? — попита той.

— Заради вълчо? — попита Бутс и очите ѝ светнаха.

— Да, точно така, в тези растения има лоши неща като вълци, затова стой само тук на пътеката, разбрахме ли се? — каза Грегор.

— Стой на пътеката, Темп! — нареди Бутс, но после веднага започна да наднича в лозите, явно надявайки се да зърне някой „вълчо”. Наложи се Грегор да я държи близо до себе си.

Фрил и Хамнет поведоха групата по пътеката, а Хазард вървеше между тях. Аврора и Нике, все още вързани за гърба на Фрил, бяха напълно беззащитни. Лукса ги прикриваше отдясно, а Лапблъд — отляво. След тях идваше Грегор, който държеше Бутс за ръка, докато тя яздеше Темп. Рипред, най-отзад в тила, вървеше сам.

Беше тихо. Много тихо. Грегор напрегна слух, когато и последният ясен шум от джунглата замря. После за пръв път чу звуците, които издаваха спътниците му: как стъпват, подсмърчат, въздишат. Нике се изкашля, Фрил изсъска изненадано, когато Рипред я настъпи по опашката, стомахът на Грегор ръмжеше от глад. Но Лозето на очите попиваше техните звуци и не им даваше нищо в замяна. Беше много зловещо.

Вървяха около пет минути, когато Грегор започна да ги вижда. Очите. Отначало ги взе погрешно за цветя или за някои от примамливите плодове, които висяха от лозите. Но цветята не мигаха, а плодовете не се въртяха, за да следят движенията им. Насекоми ли бяха? Дали самите растения имаха очи? Възможно ли беше? Грегор не знаеше и не попита. Държеше с една ръка Бутс, а с другата — ръкохватката на меча си и се преструваше, че не ги забелязва. Да, правилно.

Напредваха бързо. Пътеката беше все така гладка и права и се спускаше с лек наклон надолу. Придвижването беше лесно, но Грегор изпита усещаното, че се спускат по гърлото на някакъв ужасен звяр. „Само чака подходящия момент, за да ни налапа”, помисли си той. Стисна ръката на Бутс по-силно, докато тя се оплака, че я боли.

Стигнаха до голяма поляна с форма на правилен кръг. От отсрещната страна тръгваха три по-малки пътеки, разположени под един и същ ъгъл. Сякаш някой ги беше измерил и начертал с транспортир. Грегор никога не беше виждал в Подземната страна нещо подобно. Разбира се, беше попадал на много разклоняващи се пътеки, но те бяха с най-различни размери и форми и изглеждаха естествено образувани от потоци или отдавна пресъхнали реки. Лозето на очите беше грижливо проектирано и оформено от някого. Или от нещо.

— Защо направо не ни нападнат? — попита той, без дори да знае кои са „те”.

— Тази част от Лозето сигурно не е толкова хищна като другите — каза Хамнет. — Или кръвта ни им е нужна за специална цел. Да нахранят младите растения или да излекуват някаква болест.

— Значи това място има мозък, или нещо подобно? — каза Грегор.

— Погледни пътеките, момче. Мислиш ли, че са се появили случайно? — каза Рипред. Не, не се бяха появили случайно. Значи отговорът беше „да”.

Хамнет постави един фенер точно в центъра на кръга и всички се събраха плътно около него, докато се хранеха. Свършиха и Хамнет се изправи.

— Ще взема Фрил и ще разузнаем пътеките — каза той.

— Добре. Останалите могат да се редуват да спят — каза Рипред.

— Идвам с теб — каза Хазард, като скочи и се вкопчи в ръката на Хамнет.

— Тук ще си в безопасност, Хазард — каза Хамнет.

— Рипред ще те наглежда.

Но Хазард отказваше да остави баща си и Фрил да тръгнат без него. След като стана ясно, че е твърдо решен да ги последва, Хамнет се предаде и го взе с тях. Тръгнаха по пътеката, която отиваше наляво и скоро се изгубиха от поглед.

— Ще се справят ли? — Грегор попита Рипред.

— Не се тревожи за Хамнет. Той може да се грижи за себе си — каза Рипред. — Оцелял е тук десет години без никаква помощ от нас, останалите.

— Защо е напуснал Регалия, Рипред? — попита Лукса приглушено. Тя рядко заговаряше плъха, затова Грегор разбра, че този въпрос сигурно я измъчва.

— Никога ли не са ти казвали? Нито майка ти? Нито Викус? — попита Рипред.

— Не. Хенри чул, че Хамнет е полудял. Но така и не можа да открие цялата история, а Хенри можеше да открие почти всичко — каза Лукса.

Не се чуваше никакъв звук, освен дишането им, докато Рипред обмисляше думите ѝ. Грегор се загледа навътре в Лозето и видя как светлината от фенера хвърля отблясъци по безброй чифтове очи. Неспирно примигващи. Идеше му да им изкрещи да изчезнат, но така само щеше да изплаши Бутс, а и беше сигурен, че те няма да изчезнат.

— Не е зле да научиш — каза Рипред накрая. — Предполагам, че Викус само чака да пораснеш достатъчно, за да ти разкаже. Но той би ти позволил да си останеш малка, колкото е възможно по-дълго. А и му е трудно да говори за Хамнет, без да се разплаче.

— Тогава ти ми кажи — каза Лукса. — И после двамата с Викус ще сме ти задължени.

— Вие, задължена на мен, Ваше височество? Е, това е шанс, какъвто едва ли мога да изпусна — каза Рипред. Преобърна се, легна на една страна и се взря в пламъка на фенера. — Сега откъде да започна…? Виждате ли, работата е там, че… въпросът е, че трябва да разберете, че хората и плъховете не винаги са изпитвали толкова всепоглъщаща взаимна омраза. Или най-малкото са се мразели на приливи и отливи и понякога е имало надежда за истински мир. Тези времена съвпадали с това, че както плъховете, така и хората имали водачи, готови да отдадат по-голямо значение на хармонията, отколкото на облагата. Казват, че преди няколкостотин години имало такова време.

Бутс се намести върху скута на Грегор и той обви ръце около нея. Тя се прозя широко и облегна глава па гърдите му.

— В знак на добра воля хората направили подарък на плъховете. Дали им мястото, което прилепите наричат Градината на Хесперидите. Хората на самия Сандуич планирали градината веднага щом пристигнали в Подземната страна. Имало равнина, която се наводнявала всяка година с прииждането на реката. Хората построили дига, така че низината да не се наводнява повече и когато изсъхнала, земята била много плодородна. Посадили ябълкови дървета. По стандартите на Горната земя те били малки, но жилави и светлината от реката им стигала, за да растат. Дигата имала шлюз, който можел да се отваря и затваря, за да осигурява вода. Дърветата процъфтявали и скоро клоните им натежали от златни ябълки.

— „Я” като „ябълка” — промърмори Бутс.

— За плъховете това бил наистина рядък дар. За разлика от хората ние не можем да отглеждаме реколта. Но дърветата не изисквали много грижи и давали плод почти постоянно. Помня, че когато бях мъниче, ми беше много приятно да ходя в градината, да ям ябълки и да спя в близките пещери, които ухаеха така сладко, както и плодовете.

— Да — прошепна Лапблъд печално. — Всички обичаха градината.

— Никога не съм чувала за Градината на Хесперидите — каза Лукса със съмнение в гласа.

— Не, защото ако беше чувала за нея, щеше да знаеш и историята защо си е тръгнал чичо ти. Която ще ти разкажа сега — каза Рипред. — Онова време, преди десетина години, не беше щастлив период. Макар че баща ви беше доста свестен крал в някои отношения, Ваше височество, в други беше прекалено неотстъпчив. А, разбира се, крал Горджър беше кръвожадно чудовище още от самото начало.

— Същият крал Горджър… — поде Грегор.

— Да, същият крал Горджър, който падна от скалите и загина при първото ти идване, Грегор. Както и да е, хората решиха, че си искат градината обратно. Соловет изпрати армия под командването на Хамнет да прогони плъховете. По онова време, трябва да се признае, Хамнет беше най-добрият воин сред хората. Всички смятаха, че той ще поеме командването на армията след майка си, тъй като много приличаше на нея. Но както се оказа, той приличаше колкото на Соловет, толкова и на Викус. И следователно беше обречен.

На Грегор започна да му се повдига. Изпита желание да каже на Рипред да спре. Не беше сигурен, че иска да чуе останалата част от историята. Лукса обаче искаше. Ставаше дума за чичо ѝ.

— Под командването на Хамнет хората и техните хвъркачи предприеха изненадваща атака. Плъховете, повечето от които играеха в градината с мъничетата си, бяха хвърлени в смут. Но бързо се прегрупираха, скриха мъничетата в близките пещери и се върнаха, за да се бият. Сражаваха се толкова ожесточено, че битката започна да се обръща в тяхна полза. Но Хамнет имаше резервен план, разработен от майка му. Ако плъховете се окажеха твърде силни, той трябваше да отвори шлюза и да наводни полето. Тогава на плъховете щеше да им се наложи да плуват и хората, летящи върху хвъркачите, щяха да имат голямо предимство. И Хамнет отвори шлюза.

В паузата, която последва, Грегор си спомни думите на Хамнет към Викус: „Не причинявам вреда. Не причинявам повече вреда”. Разбра, че всеки момент щеше да научи каква е била тази вреда.

— Реката беше придошла, а дигата беше много стара. Когато водата потече през шлюза, мазилката и камъните рухнаха и цялата дига поддаде — не само наводни равнината, но я заля с шест метра вода. Стотици плъхове се удавиха в потопа, а водата повлече и много хора и техните хвъркачи. Но унищожението не приключи дотам. След като изпълни равнината, водата нахлу във входовете на пещерите и удави мъничетата, които бяха скрити там, за да са на сигурно място. Писъците им се чуваха от километри…

— От километри — повтори тихо Лапблъд. — От километри.

— Какво направи Хамнет? — попита Лукса.

— Предприе отчаян опит да спаси давещите се — хора, плъхове, прилепи, всякакви същества, — но беше безполезно. Собственият му хвъркач, клетвеният му съюзник, беше завлечен във водата от два плъха, които се мъчеха да се спасят и така и не изплува на повърхността. Хамнет беше изтеглен от водата от Марет, който беше принуден да го повали в безсъзнание, за да му попречи да се гмурне отново в онова, което вече беше езеро от трупове — каза Рипред. — Когато Хамнет се свести в Peгалия, беше, на практика, луд. Дни наред не разпознаваше никого и говореше със странни, объркани изречения. После възвърна разума си и напълно престана да говори. Няколко нощи по-късно избяга от Регалия. Последният човек, който го е видял, трябва да е била Нериса, която — бих могъл да добавя — като дете беше точно толкова неуравновесена, колкото е сега. Но тя никога не спомена това. Година след изчезването си той беше обявен за мъртъв и всички усилия за откриването му спряха — каза Рипред. — И това е историята на твоя чичо Хамнет.

— Какво стана с градината? — попита Аврора.

— Погребана е под водата. А онези дървета със златни ябълки не могат да растат никъде другаде в Подземната страна — каза Рипред. — Така че те също бяха изгубени.

Известно време Грегор чуваше само пращенето на фенера и тихото похъркване на Бутс, която спеше на гърдите му. После от пътеката вляво се разнесе измъчен глас:

— Пак ли разказваш стари истории на хора, на които това не им влиза в работата, Рипред? — Грегор не знаеше от колко време Хамнет седи там, върху Фрил, прегърнал спящия си син. Изглежда достатъчно дълго.

— Знаеш теорията ми по този въпрос, Хамнет. Колкото по-често се разказват историите, толкова по-малка е вероятността да ги повторим — каза Рипред. — Може би това ще спаси племенницата ти някой ден.

Лукса и Хамнет се спогледаха.

— Може би — каза Хамнет. — Зависи чий слух е наследила.

— Намерихте ли нещо? — попита Рипред.

— Така ми се струва — каза Хамнет. Вдигна шепа растения. Корените още висяха от стъблата. В юмрука си стискаше китка звездовидни листа.

Глава 22

— Звездна сянка — каза Рипред. — Намерил си я?

— Намери ли я? — Грегор скочи, като забрави, че Бутс спи в скута му. Остави я на земята и бързо тръгна към Хамнет. — Намери ли лекарството?

— Отговаря на описанието ви — каза Хамнет. Той намести Хазард върху гърба на Фрил и се плъзна надолу по опашката на гущера. Всички се събраха около него.

— Какво мислиш, момче? Прилича ли на рисунката в книгата? — попита Рипред.

— Съвсем същото е! — възкликна развълнувано Грегор. Бяха открили лекарството! Най-после нещо вървеше както трябва! Откъсна едно листо от растението и го помириса. Чистият, свеж аромат погъделичка носа му. — Ммм, мирише на лимони. Това трябва да е. Мирише… сякаш може да лекува. Къде е? Можем ли да отидем да го вземем сега? А после да се върнем в Регалия и…

— Не бързай толкова, Грегор. Знам, че всички горим от нетърпение да се сдобием с лекарството. Но всичко по реда си. Трябва да поспим. Фрил ще остане на пост. А после ще започнем — каза Хамнет.

Грегор легна до Бутс. Беше уморен, но и развълнуван. Задържа листото от звездна сянка в дланта си и гледаше как светлината танцува по него. В ръката си държеше живот за майка си, за Арес, за цялата Подземна страна. Притисна листото към носа си и успокоен от лимоновото му ухание затвори очи.

Усети как Хамнет го разтърсва, за да го събуди. Хапнаха останалата от предишната вечер риба и няколко сливи. Но когато започнаха да се подреждат в предишния си строй, Хамнет ги спря.

— Снощи не казах на никого, освен на Рипред, защото исках да спите спокойно, но този последен етап от пътуването ще бъде опасен. Поляната със звездна сянка е близо, но за да стигнем до нея, се налага да минем по много опасна пътека. Трябва да се движим възможно най-бързо в група.

— Измислих строй, който би трябвало да ни даде най-голям шанс за оцеляване — каза Рипред. — Хамнет ще ви покаже. Правете точно каквото ви казва.

Хамнет постави Фрил в предния край на строя с двата прилепа и Хазард на гърба ѝ. Нареди на Темп да пропълзи под задните крака на Фрил. От дясната страна на гущера беше Рипред, с Бутс и Грегор на гърба му. Лукса щеше да пътува отляво на гърба на Аапблъд. Хамнет трябваше да тича отзад.

— Мога да се придвижвам достатъчно бързо и на собствените си два крака — възрази Лукса. Явно не искаше да язди Лапблъд.

— Не, Лукса, не можеш — каза Хамнет. — И ми се довери, когато казвам, че ще си признателна на Лапблъд за бързината.

Лукса неохотно се настани върху Лапблъд и посегна да погали козината на Аврора. Грегор вдигна Бутс на гърба на Рипред и седна зад нея. Налагаше се леко да свие колене, за да не влачи крака по земята.

— Ще яздим тук? — попита го Бутс, озадачена.

— Само за малко, Бутс. После пак може да се качиш върху Темп — каза Грегор.

Бутс пропълзя върху врата на Рипред и го смушка с пръст по темето.

— „П” като „плъх" — каза тя.

— Да, и „X” като „хапя” — каза Рипред напевно. — Внимавай плъхът да не ти отхапе пръстите! — Той щракна със зъби, за да подчертае думите си.

— О-о! — Бутс бързо се дръпна назад, притисна се към Грегор и сложи ръце пред гърдите си.

— Това беше ли наистина необходимо? — попита Грегор.

— Абсолютно. Искаш ли да тръгне насам-натам и да се опитва да гали плъхове? Не и в тези времена — каза Рипред.

В думите на Рипред, както обикновено, имаше логика. Общо, Грегор не искаше Бутс да гали плъхове. Повечето биха я убили на секундата. Но все пак… ако хората и плъховете учеха бебетата си още от малки да се страхуват едни от други… как щеше изобщо някога нещо да се промени към по-добро? Имаше предчувствие, че този въпрос е прекалено сложен, за да намери отговора точно сега, затова само обви ръце около Бутс и не каза нищо.

Всички бяха по местата си.

— Ще се придвижваме с нормална скорост за съвсем кратко време, после ще дам заповед да бягате. Няма да спирате, докато не стигнете до поляната съc звездната сянка — каза Хамнет. — Да тръгваме.

Пътеката беше по-тясна, но приличаше на онази, по която бяха пристигнали. Завиха и Грегор видя дълъг коридор от растителност, който беше толкова красив, че не изглеждаше истински. Лозите бяха покрити с милиони миниатюрни сребристобели цветчета, които искряха в светлината на фенерите. Чуваше се тих, звънтящ звук на камбанки. Сякаш влизаха във входа към някаква вълшебна приказна страна. А уханието… о, от уханието на цветята се замая от щастие.

— Бягайте! — изкрещя Хамнет.

Рипред се хвърли напред с такава сила, че Грегор за малко не падна — наложи се да се наведе над Бутс и да се хване за ушите на плъха, за да се задържи. Бутс изписка в знак на протест, тъй като я притискаше към врата на Рипред, но Грегор не смееше да се пусне.

Заради уханието на цветята обаче, му беше трудно да се държи. Усещаше как умът му се замъглява и започна безпричинно да се хили.

— Дръж се, Горноземецо! — изръмжа Рипред.

Това беше най-смешното нещо, което Грегор някога беше чувал и той избухна в смях. Видя как омайно ухаещите лози започнаха да се изстрелват към тях и му се прииска да протегне ръце, за да ги посрещне. Точно тогава забеляза, че Фрил се изправя на задни крака и се впуска в спринт. При вида на големия гущер, носещ се бързо на тези големи крака, Грегор се разсмя толкова силно, че му потекоха сълзи.

После Грегор видя зелена поляна… Това сигурно беше звездната сянка… Какво тъпо име за растение, тъй като тук долу нямаше звезди, нито пък сянка, след като нямаше слънце. А слънцето беше звезда. След като звездата беше слънце… Не, слънцето беше звездна сянка… Не…

— Може би трябва да го нарекат „Сянка бяла, звезда не видяла!” — извика Грегор. Това му се стори толкова смешно, че изгуби равновесие, плъзна се от гърба на Рипред и падна на пътеката. Растенията… красивите растения… се увиваха около ръцете и пръстите му… Никога през живота си не беше виждал нещо толкова удивително! Нещо го дръпна отзад, а после и други започнаха да го теглят насам-натам, защото новите му приятели, лозите със сребристи цветчета, не искаха да си тръгва толкова скоро. Врязваха се дълбоко в ръцете му, преди да се прекършат.

— Довиждане! — провикна се Грегор, докато го отнасяха. — Много ми е приятно, че се запознахме!

После се озова легнал в прохладен, зелен, наситен с лимоново ухание свят, като все още се смееше на шегата със „Сянка бяла, звезда не видяла” когато осъзна, че тя съвсем не е смешна. Обзе го тревога и той бързо се надигна. Групата се беше разположила на обширната правоъгълна поляна, покрита със звездна сянка. Бутс се беше свила на кълбо в листата до него и се кикотеше на пръстите ги. Нике хълцаше, от което Лукса и Хазард се превиваха от смях. Аврора, която очевидно можеше да лети отново, правеше лениви лупинги във въздуха.

Повечето от другите му спътници също изглеждаха объркани. Рипред и Хамнет вдишваха дълбоко уханието на звездната сянка и Грегор направи същото. Умът му започна да се прояснява почти веднага.

— Какво се случи там? — попита той.

— Онези цветя излъчват ухание, което създава чувство на огромно щастие и наслада — каза Хамнет. — А после, предполагам, завличат жертвата в Лозето и я разкъсват.

— Ау! Можехте да ни предупредите за това! — възкликна Грегор.

— Страхувахме се, че ще се опитате да се биете с тях — каза Хамнет. — Така щяхте със сигурност да загинете.

— Можеше да се бием с тях — каза Лукса, но после Нике изхълца отново и тя буквално падна от смях.

— О, моля ви се — каза Рипред, като завъртя очи. — Наложи се двамата с Хамнет да извлечем оттам половината от вас или не си спомняте тази част, Ваше височество?

Грегор видя объркването върху лицето на Лукса и предположи, че въпросната част от пътуването беше толкова замъглена за нея, колкото и за него.

— Най-бързо поразява най-малките — каза Хамнет. — За щастие Фрил и аз взехме Хазард с нас снощи. Той започна да говори безсмислици почти веднага щом попаднахме на сребристите цветя. Така разбрахме с какво си имаме работа. — Той прегърна Хазард и го притисна към себе си.

— Сега ли ще наберем звездна сянка? — попита Хазард. — Може ли да помагам?

— Да, всички можем да помагаме — каза Хамнет.

— Колкото по-бързо наберем растенията, толкова по-добре.

Преди да започнат обаче, Хамнет настоя всеки да изяде по една шепа листа от звездна сянка.

— Защо ни е необходимо? — попита Грегор. — Никой от нас не е болен от чума.

— Но всички несъмнено сме изложени на нея. „Там, във люлката, лекарството таи се сега” — каза Хамнет. — Това означава, че чумата се заражда тук в Лозето. Не знам точно къде или как. Всички имаме драскотини и рани. Краката ти, Грегор. Порязванията от лозите. — Хамнет обърна ръката на Грегор — беше покрита с плетеница от драскотини там, където лозите бяха обхванали ръцете му. — Ако чумните бактерии се носят във въздуха, ако живеят по растенията или се крият заровени в земята под нас, бъди сигурен, че ще проникнат в кръвта ти.

— Бутс! — възкликна Грегор. — Хайде, трябва да изядем това! — Той напъха няколко листа в устата си и задъвка. Всъщност не бяха лоши. Малко като лимон, мента и чай едновременно. Бутс се възпротиви и не искаше да изяде листата, тъй като не обичаше много зеленчуци, докато Хамнет не измисли игра — кой може да изяде листото най-бързо. Хазард и Темп се включиха в играта и бяха достатъчно благоразумни да я оставят да печели почти всеки път, така че след малко изяде доста листа.

Звездната сянка се отскубваше лесно от тънкия слой почва, в който растеше, но никой не можеше да се сети как най-добре да я подготвят за пътуването до вкъщи. Растенията бяха дълги около четирийсет сантиметра и трудно можеха да направят наръчи. После Грегор си спомни за ролката тиксо и я извади от раницата си.

— Ето, това ще свърши работа! — Той разви едно парче, за да им покаже. Ако нарежеха широката лента на по-тесни ивици, можеха да пристегнат листата в наръчи.

— Прекрасно — каза Хамнет. — Благодаря ти.

— Недей да благодариш на мен, а на Марет — каза Грегор, а после се усети. Сега, когато всички знаеха за Градината на Хесперидите и как Марет беше спасил Хамнет, той се почувства неудобно, че споменава името му. — Извинявай — измърмори той.

— Защо? — попита Хамнет. — Марет е един от малкото хора, на които нямам нищо против да съм задължен.

— Да — каза Грегор. — Той е добър човек.

— Хайде да започваме брането — каза Хамнет.

Отначало всички беряха звездната сянка от поляната, но скоро стана очевидно, че хората ще са най-полезни, ако се занимават с правенето на наръчи. Никой освен тях нямаше ръце, които бяха нужни за тази задача. Бутс и Хазард също не бяха от особена помощ, така че отново се заловиха да берат растения. Или по-скоро Хазард береше, докато Бутс пееше „Песента за азбуката”. После продължи с „Три пъти в кръг завърти се сега”, докато се въртеше в своя бърз танц и накрая падна, защото ѝ се зави свят. От време на време и тя носеше по няколко листа. Аврора и Нике, които поради нараняванията си също бяха ограничени в движенията си, я наглеждаха. Когато Бутс започна отново да проявява прекалено силен интерес към джунглата, Грегор бръкна в раницата си и измъкна топката и пумпала, които Дулсет беше сложила там за нея. Даде ѝ и огледалцето на Нериса — Бутс много обичаше да прави физиономии на отражението си.

Накрая Грегор и Лукса само режеха ленти тиксо и пристягаха звездната сянка в наръчи. Хамнет ги събра и започна да ги подрежда в нещо като купа сено. Когато той се отдалечи и не можеше да ги чуе, Грегор се обърна към Лукса:

— Е, биваше си я тази история, която Рипред ни разказа за Хамнет.

— Да, това до голяма степен обяснява защо си е тръгнал — каза Лукса. — Не е бил с ума си. Но не обяснява защо не се е върнал в Регалия, когато е възвърнал разума си.

— Защото щяха пак да го накарат да се бие, Лукса — каза Грегор. — А той не е можел да издържи да убива повече.

— Никой от нас не изпитва особено удоволствие да убива — каза Лукса. — Правим го, за да оцелеем.

— В такъв случай какво искаш да кажеш? Да не мислиш, че е страхливец? — каза Грегор.

— Не страхливец в смисъл, че се страхува да умре. Но според мен му е по-лесно да живее тук в джунглата, отколкото да се върне и да се изправи пред истинския живот — каза Лукса.

Грегор се замисли за това. Първо, животът в джунглата не беше лесен. А Хамнет беше напуснал всички, които обичаше. Нямаше как да знае, че ще срещне жена горноземка и ще се роди Хазард. Вероятно дори не се беше надявал, че ще оцелее. Беше се отказал от всичко — от дома си, любимите си хора, живота си — защото толкова силно беше чувствал, че онова, което прави за Регалия, е погрешно.

— Не знам, Лукса. Струва ми се, че е взел много смело решение. И според него то е било единственото решение, което е можел да вземе — каза Грегор.

— Може би. Не знам. — Лукса поклати глава. — Но ти щеше ли да изоставиш семейството си, Грегор?

— Това е различно. В моето семейство не е позволено дори удрянето — каза Грегор. — А твоето вечно е във война.

— Вече и твоето — каза Лукса и откъсна със зъби парче тиксо.

Хамнет натрупа на купчина всички готови наръчи и дойде да им помогне да пристегнат още няколко. Лукса и Хамнет избягваха да разговарят много помежду си. Жалко, тъй като Грегор наистина харесваше и двамата, а те бяха роднини, и тъй нататък. Не беше съвсем сигурен как да ги накара да си говорят, но направи опит.

— Вие двамата наистина си приличате много каза той. — Дори се усмихвате по един и същ начин.

Лукса и Хамнет се спогледаха предпазливо, но не казаха нищо.

— Значи, Лукса много прилича на майка си, а? Рипред каза, че направо е одрала кожата на близначката ти — продължи Грегор.

Това беше по-скоро въпрос, така че Хамнет трябваше да отговори.

— Забележително е колко много прилича на Джудит. Дори като бебе… — Той млъкна, без да довърши.

— О, да, сигурно още си бил там, когато Лукса е била бебе — каза Грегор.

— Да, тогава с Лукса бяхме големи приятели. Аз я заведох на първата ѝ разходка с хвъркач извън града — каза Хамнет.

— На брега с кристалите — каза тихо Лукса.

Хамнет я погледна изненадано.

— Помниш това? Едва ли си била на повече от две години.

— Само малко. Все още пазя едно парче кристал. Синьо е — каза Лукса.

— И с форма на риба — каза Хамнет. — Спомням си. — Изведнъж очите му се напълниха със сълзи. — От всичко, което оставих зад гърба си в Регалия, Лукса, най-мъчно ми беше за теб. За теб и за майка ти.

— Можеше да дойдеш и да ни видиш — каза Лукса и гласът ѝ прозвуча като на много малко дете.

— Не. Никога не бих могъл да си тръгна два пъти. Знаеш как действа Соловет. Щеше моментално да ме накара отново да поведа армия — каза Хамнет.

— Нямаше да може да те принуди — каза Лукса.

— Щеше, и още как — промърмори Грегор. Соловет щеше да намери начин да накара сина си да се бие отново. Вина. Срам. Дълг. Щеше да измисли нещо.

— Не мога повече да правя това — каза Хамнет. — Не и след…Още го сънувам всяка нощ…Гласовете, които отчаяно ме викат да ги спася…И какво разреши това? Тази битка в градината? Нищо. Не се оказа решение за абсолютно нищо. Когато приключи, хората и гризачите се мразеха помежду си повече от всякога. Подземната страна стана още по-опасно място.

В разговора настъпи продължителна пауза, преди Грегор да се обади отново.

— И сега никога ли не се биеш? Искам да кажа, ами ако нещо нападне теби или Хазард? — попита той.

— Бия се понякога, но само в краен случай — каза Хамнет. — Това е начин за оцеляване, който научих от Фрил. Оказва се, че има много начини да не използваш сила, стига да се потрудиш да ги усвоиш и развиеш.

— Какви например? — попита Грегор.

— Ами, да кажем, че Фрил е в опасност. Първата ѝ реакция е да си направи невидима. Камуфлаж — каза Хамнет.

Грегор си спомни първата си среща с Фрил. Нямаше да я забележи, ако тя не беше отворила уста да улови топката на Бутс.

— О, да, вярно. А ако това не подейства?

— Тогава тя се опитва да сплаши и прогони онзи, който я застрашава. Съска и разтваря яката си, с която изглежда много по-голяма и страшна — каза Хамнет.

— На Бутс не ѝ подейства — каза Грегор и се засмя.

— Не, Бутс веднага се опита да я изплаши на свой ред. — Хамнет се усмихна. — Ако Бутс представляваше истинска заплаха, Фрил щеше да започне бясно да удря с опашка по земята.

— А ако нещо все още се опитва да я нападне? — попита Грегор.

— Бяга. И то много бързо, щом се изправи на задни крака. Побягва към някое място, където лианите ще издържат тежестта ѝ и се покатерва високо над нападателя си — каза Хамнет.

— Но ако няма лиани, ако е притисната и някой се опитва да я убие? — попита Лукса.

— Тогава се бие. Има много страховити зъби, ако реши да ги използва. Но това винаги е в краен случай за разлика от жителите на Регалия, които, изглежда, почти незабавно решават, че няма друг начин — каза Хамнет. — Тук в джунглата открих, че много същества предпочитат да не се бият. Но ако първият ти инстинкт е да посегнеш към меча си, никога няма да разбереш това.

Грегор не знаеше дали Хамнет успя да убеди Лукса, че е постъпил правилно, но поне я накара да се замисли за това.

Поляната със звездната сянка беше почти наполовина обрана. Вече имаха огромна купчина растения. Грегор усещаше как с всеки стегнат наръч все повече му олеква. Бяха се сдобили с лекарството. Сега оставаше само да го занесат в Регалия и да го дадат на жертвите. Майка му щеше да оздравее и всички можеха да се приберат у дома. А ако тя все още искаше да се преместят във Вирджиния, Грегор щеше пръв да си приготви багажа.

Той си представи как живеят в семейната ферма на баща му във Вирджиния. Там беше доста хубаво, макар в известен смисъл да беше далече от други хора и сгради, и тъй нататък. Той обичаше Ню Йорк, щяха да му липсват приятелите, но ако по този начин нямаше да прекарват в страх всяка минута, щеше да си струва — и още как.

Точно си мислеше как може би ще се научи да язди кон, когато видя, че Аврора рязко вдига глава. Нике също се изправи. После Рипред и Лапблъд вирнаха носове във въздуха. Всички гледаха към другия край на поляната.

— Какво? Какво има? — попита Грегор. Обикновено прилепите реагираха на плъхове; плъховете обаче също реагираха така, сякаш наблизо имаше някаква опасност. — Някакво растение ли е? — Все още не се беше съвзел от срещата със сребристите цветя.

— Не! — изръмжа Рипред. — Как изобщо са влезли тук?

— Сигурно са си прогризали път със зъби — каза Нике. Тя неспокойно отваряше и затваряше криле.

— Кой? — попита Грегор, като грабна Бутс на ръце. — Кой си е прогризал път?

Но преди Нике да успее да отговори, Грегор видя как червената вълна започва да се излива на поляната. Бяха подредени в толкова гъсти и плътни редици, че изглеждаха като едно цяло, като гъста кървава течност, стичаща се към него. Той насочи лъча на най-хубавото си фенерче натам и видя, че вълната се състои от отделни същества.

Мравки. Стотици червени мравки се приближаваха към тях, като унищожаваха всичко по пътя си.

Глава 23

Рипред веднага пое командването.

— Ти! — подвикна на Аврора. — Вземи мъниците и излитай. Заведи ги при гризльовците, а после обратно в Регалия, ако не се появим до двайсет и четири часа!

Хамнет метна Хазард и Бутс върху гърба на Аврора.

— Грижи се за Бутс, Хазард — каза той и прегърна сина си.

— Не, искам Бутс да остане с мен — възрази Грегор.

— Аврора и аз сме клетвени съюзници. Ние не се делим! — заяви Лукса.

— Сестра ти, Горноземецо, всеки момент ще бъде разкъсана от секачите — каза Рипред. — И искам да се качите на Нике, Ваше височество. Клетвената ви съюзница не е в състояние да участва в битка.

— Битка ли? — изрече Грегор вцепенено. — Мравките са дошли за битка?

— Ами да не са дошли за пикник! Дошли са да унищожат звездната сянка и всички топлокръвни заедно с нея! Сега се размърдайте! — Рипред щракна със зъби до рамото на Аврора и тя веднага излетя.

— Бутс! Дръж се! — изкрещя Грегор. Видя озадаченото ѝ лице над врата на Аврора, преди Рипред да го побутне силно.

— Съвземи се, воине! Мечът е в теб. Как си със светлината? — попита плъхът.

Грегор хвърли поглед към фенерчето, което обикновено държеше на кръста си. Нямаше да му свърши работа в битка. Спомни си един трик, който беше използвал на предишната мисия.

— Лукса! Ела бързо! — извика той. Извади две фенерчета и ги закрепи с тиксо за ръцете им.

— Петовърха дъга! — изкрещя Рипред. — Аз ще бъда отпред. Искам Горноземеца и Лапблъд от дясната ми страна, Хамнет и Фрил — от лявата. — Плъхът се обърна към Хамнет, който внезапно беше замръзнал, като вкопан в земята. — Ще се биеш, нали?

— Аз… аз… — заекна Хамнет.

— На карта е заложено лекарството. Разглеждай това като начин да изкупиш старите си постъпки — каза Рипред. — Разглеждай го като начин да спасиш сина си. Разглеждай го, както искаш, но вземи оръжие или се махай!

Хамнет хвърли поглед към настъпващото море от мравки. Една четвърт от звездната сянка вече беше раздробена, сдъвкана, стъпкана и ситно накълцана.

— Да. Да, ще се бия — каза Хамнет. Изтича до Фрил, разкъса торбата под врата ѝ и измъкна меч.

— Аз бия се със секачи също, аз бия се със секачи също — каза Темп.

— О, Темп! — каза Грегор. — Трябваше да отидеш с Аврора. — Грегор знаеше, че хлебарките не се славят с бойните си умения. Биваше ги да бягат. Така оцеляваха.

— Аз бия се със секачи също, аз бия се със секачи също — настоя Темп.

— Добре, пълзливецо, заеми позиция в онази купчина звездна сянка. Ако стигнат до теб, направи всичко по силите си да ги изкараш от строя — каза Рипред. Темп изтича до купчината звездна сянка и се скри. — Във въздуха, Ваше височество; осигурете ни възможно най-голямо прикритие — каза Рипред. Лукса възседна Нике с мрачно изражение и излетя, вече извадила меча си. — Останалите, заемете позиции.

Рипред се понесе към мравките и приклекна на десетина метра от настъпващата армия. Хамнет зае мястото си на пет метра вляво и зад Рипред, а Фрил го прикриваше в гръб на същото разстояние. Грегор се огледа объркано наоколо.

— Прави, каквото прави Хамнет! — нареди Лапблъд. — Аз ще бъда зад теб.

Грегор изтича на същото разстояние, на което се намираше Хамнет, но от дясната страна на Рипред. Лапблъд се разположи зад тях.

— Удръжте позициите си възможно най-дълго, преди да отстъпите. Когато стигнем купчината, застанете в кръг. Не се спасявайте взаимно, спасявайте растенията! Помнете, звездната сянка е това, от което имаме нужда! Защитавайте я на всяка цена! — нареди Рипред.

Грегор се вгледа в мравките. Всяка беше дълга около метър и половина и висока половин метър.

Като се изключи размерът им, анатомично бяха същите като мравките в Горната земя. Всяка имаше шест крака, две антени и чифт остри като бръснач челюсти, които се отваряха и затваряха хоризонтално, разсичайки звездната сянка на парченца. Бяха подредени в стегнат строй, рамо до рамо, като добре обучена армия. Армия от стотици едри мравки. Настъпваща право към тях.

— Воине! — изкрещя Рипред. — Погледни ме! — Грегор откъсна очи от мравките и се обърна към Рипред. — Ако си рейджър, покажи го сега! Това е на живот и смърт, момче! На живот и смърт, ясно ли е?

На живот и смърт? Не само за шепата присъстващи тук на поляната, а за всички топлокръвни, за мъничетата на Лапблъд, за Хауард и Андромеда, за Арес, за майка му. Мравките бяха само на няколко крачки от Рипред, когато Грегор осъзна, че дори не е извадил меча си. Измъкна го от ножницата с едно плавно движение. Тръпката се разнесе из тялото му и зрението му стана фрагментирано, докато усещането за ярост нахлуваше с рев в тялото му.

— Сечи им краката, обезглавявай ги, обезкръвявай ги, направи всичко, за да ги спреш! — изрева Рипред. И с тези думи скочи право в колоната от мравки.

През следващите минути Грегор напълно загуби представа къде се намира, за спътниците си, изгуби представа за самия себе си… Усещаше горещина, пот, вкуса на собствената си кръв в устата. Мечът му знаеше накъде да се движи — към ставите на краката, тиловете, тънките кръстове. Но те бяха толкова много… толкова много! Зад всяка паднала мравка се появяваше друга, за да заеме мястото ѝ. Беше принуден да отстъпи бавно, неохотно пред числеността им. Накрая усети как наръчите със звездна сянка драскат краката му, опря се с гръб на тях и се приготви за последен отпор — а после те връхлетяха и го събориха върху растенията.

— Не! — чу той собствения си глас. — Не! — Изправи се пак на крака и се хвърли срещу армията, като се мъчеше да спре унищожаването на растенията, но напразно. Купчината изчезна за по-малко от минута, а останалата част от поляната беше изцяло незащитена. Докато залиташе след изчезващата армия, някой го захапа за ризата и бързо го извлече навън от джунглата. Помъчи се да се освободи, да последва врага сред лозите, но онзи, който го държеше, беше прекалено силен, за да му се съпротивлява.

— Остави ги да си вървят! Всичко свърши, момче! Свърши. Загубихме — каза Рипред, като го дръпна рязко и го принуди да седне.

От силата на удара Грегор се върна в реалността. Разтърсваше се от хълцане и ридания — от ярост към мравките, от отвращение заради битката и от отчаяние, защото поляната… о, поляната беше напълно унищожена! Парченца от растенията лежаха стъпкани в пръстта, която беше подгизнала от зловонна лепкава слуз. Той загреба една шепа и наблюдаваше как последните късчета звездна сянка се разтварят, превръщат се в зеленикава течност и изчезват.

— Свършено е — проплака Грегор. — Звездната сянка вече я няма. Лекарството е унищожено.

— Напълно унищожено — каза Рипред тихо. — Вече всичко е унищожено.

Лукса и Нике се приземиха до тях. През сълзи Грегор видя кръвта, която струеше от порязванията по бледите крака на Лукса. Осъзна, че и той е покрит с парещи рани, там, където челюстите бяха успели да го достигнат.

— Ако това е някаква утеха, джунглата довърши работата вместо нас — каза Рипред.

Грегор погледна натам, където изчезна остатъкът от армията мравки. Намираше се точно на мястото, където Хамнет беше превел светкавично групата им. Сред красивите бели цветове, които предизвикваха замайващо щастие. Мравките сигурно също бяха податливи, защото сега растенията се хвърлиха срещу навлезлите доброволно сред тях насекоми. Не мина много време. След броени минути мравките бяха разкъсани на парчета и паднаха върху пръстта и листата на джунглата, където корените се раздвижиха и ги покриха. И пак настъпи тишина.

Грегор избърса очи и с усилие се изправи на крака. Рипред и Лапблъд седяха прегърбени зад него. Лукса още беше на гърба на Нике. Сред безброй мъртви мравки красивото синьозелено тяло на Фрил лежеше на поляната, а по кожата ѝ се виждаха стотици ухапвания. Грегор погледна дали гърдите ѝ помръдват, но те бяха неподвижни като камък.

Темп се въртеше над нещо в края на джунглата. Грегор осъзна, че фигурата на земята беше Хамнет.

— Чичо! — изпищя Лукса, а после се впусна в спринт през полето към него.

Когато стигнаха до Хамнет, видяха, че не му остава много. От зейналата дупка под гърдите бликаше кръв и около него вече имаше локва.

Лукса коленичи и взе ръката му.

— Джудит — прошепна той. — Джудит…

— Да, Джудит е. Тук съм, до теб — каза Лукса.

— Хазард… Обещай ми… че няма да бъде… нека бъде… какъвто и да е друг, но не и воин — прошепна Хамнет.

— Обещавам — промълви Лукса. — Хамнет? Хамнет? — Но виолетовите му очи сега бяха празни и безжизнени. Беше мъртъв.

— „Всичко друго, но не и воин”. Като мен — повтори с глух глас Грегор. — О, нека да бъде какъвто и да е, само не като мен.

Лукса бавно вдигна ръка и затвори очите на Хамнет. После прокара пръсти по бузата му, за да махне едно петно от кръв.

— Престана да тупти едно благородно сърце — каза Рипред. Леко докосна с нос главата на Хамнет. — Вземи една къдрица. За родителите му — каза той на Лукса.

Тя отряза един кичур от косата на Хамнет и внимателно го затъкна в колана си.

Всички седяха до тялото на Хамнет сред опустошената поляна, без да обръщат внимание на кръвта и лепкавата лилава слуз, която мравките бяха оставили след себе си. Приятелите им вече ги нямаше. Звездната сянка също. А с нея си беше отишла и цялата им надежда.

Глава 24

Грегор се взира известно време в земята и после изведнъж осъзна, че вижда нещо познато. Беше сега покритото с тиня огледалце, което даде на Бутс, за да си играе. Сигурно го беше изпуснала. Той го вдигна и го избърса в ризата си. „Поне не се наложи Бутс и Хазард да гледат битката”, помисли си той. Хазард не видя как умират баща му и Фрил. И Бутс не видя как Грегор посича мравките.

— Защо го направиха? — попита Грегор. — Защо мравките искаха да унищожат лекарството?

— Те ни разглеждат като врагове — каза Рипред. — Всички нас, топлокръвните, но най-вече плъховете. Нямаше голяма полза от това, че хората ни изтласкаха до техните граници.

Грегор смътно си спомни, че веднъж Рипред беше разказал за това… кога? Преди да тръгне да търси Гибелния. На една вечеря в Регалия много, много отдавна. Рипред беше обвинил Соловет, че се опитва да умори плъховете от глад, че ги изтласква към границите на мравките.

— Трябва да им се признае, че планът беше отличен — каза Рипред. — Достатъчно беше да дойдат, да заличат тази поляна и проблемът им с топлокръвните скоро щеше да бъде само спомен.

— Откъде са знаели къде се намира? — попита Грегор.

— О, едва ли е било трудно да научат. Сигурни цялата Подземна страна е знаела, че сме тръгнали да търсим лекарството. А не може да влезеш в Лозето на очите с такава смесена компания, както ни нарече Хамнет, без да тръгнат слухове. Достатъчно е било да разберат кога и къде сме открили лекарството. Много насекоми с радост биха им предоставили тази информация, нали, Темп?

— Наистина много — съгласи се Темп. — Мразени са тук, топлокръвните, мразени тук.

— Защо? — попита Грегор.

— Ние имаме най-хубавите земи. Местата с най-изобилна храна. Казват, че ако нещо ни липсва и го желаем, си го взимаме. Смята се, че не уважаваме другите същества — каза Нике с въздишка.

— Е, така е. Искам да кажа, всички се отнасяте с хлебарките като с боклук — каза Грегор. — Например на онази среща, когато всички се присмиваха на Темп. И с мравките ли се отнасяте така?

— Мравките са съвсем друга работа. Те нямат почти никакво чувство за собствено „аз”. Правят всичко за общото благо на колонията. Сам разбираш, че не им е било трудно да изпратят армия в джунглата. Дори да загубят сто, хиляда, десет хиляди войници, това би било нищо, ако означава унищожението ни — каза Рипред. — А всяка от тях храни такава сляпа вярност към кралицата… Не, не се подиграваме много със секачите. Те могат да бъдат прекалено опасни, както току-що се уверихме.

Грегор огледа поляната. Беше осеяна с мъртви мравки. Но те си бяха свършили работата. Не беше оцелял нито един стрък звездна сянка.

— Какво ще правим сега? — попита Нике.

— Какво друго ни остава, освен да се приберем вкъщи и да си потърсим подходящо място да умрем? — каза Лапблъд. — Звездната сянка вече я няма.

— Няма логика — отбеляза Лукса. — Направихме всичко, което изискваше пророчеството. Доведохме воина и принцесата. Съюзихме се с гризачите, за да търсим лекарството. Защо не успяхме?

— Не знам. Но според мен никога не сме разбрали пророчеството. Може би не успяваме, защото още не виждаме „кога”-то — каза Нике.

— Какво? — попита Лапблъд.

— „Виждаш ясно какво те сполита, но не и кога” —цитира Нике от пророчеството.

— Видях „кога”. Това беше, когато секачите опустошиха тази поляна, а ние не го предвидихме — каза Лапблъд.

— Може би, но ако грешиш… — Нике млъкна, без да довърши.

— Какво си мислиш, Нике? — попита Лукса.

— Може би лекарството все още съществува някъде. Може би точно тук в Лозето има още звездна сянка — каза Нике.

— Някак не ми се вижда правдоподобно. Доктор Нивийв каза, че се среща само на тази поляна. Където се намираме сега — каза Рипред. — Ако тук е люлката, значи това е било лекарството.

— Тогава изобщо няма надежда — каза Лукса.

Последва дълго мълчание. Грегор чуваше звънтенето на белите цветчета и си мислеше колко лесно би било да влезе сред тях и да не излезе никога. Толкова по-лесно, отколкото да се върне в Регалия, за да гледа как майка му умира. Толкова по-лесно, отколкото да гледа как Арес, ако по някакво чудо беше още жив, се предава, когато научи за провала на Грегор. Не знаеше дали двамата Бутс щяха някога да успеят да се приберат. Вероятно се бяха заразили с чума. Дали шепата листа, която бяха изяли, беше достатъчна, за да ги предпази?

— Не и люлката, освен ако това не е, не люлката — каза Темп.

Тъй като всеки се беше вглъбил в собствените си мрачни мисли, репликата на Темп не им прозвуча много смислено. Освен това, никой не слушаше много-много пълзливците.

— Какво, Темп? — попита Грегор, по-скоро от любезност, отколкото по някаква друга причина.

— Не и люлката, освен ако това не е, не е люлката — повтори Темп.

На Грегор му отне известно време да размени думите на Темп и да ги осмисли. Освен ако… не тук, а някъде другаде е люлката. Последният, който беше проговорил преди Темп, беше Нике — беше казала, че няма надежда. Освен ако люлката е не тук, а някъде другаде. Да, Темп беше прав…

ТАМ, В ЛЮЛКАТА, ЛЕКАРСТВОТО ТАИ СЕ СЕГА

ЗА ЗЛИНАТА, КОЯТО ОМЪРСЯВА КРЪВТА.

Ако Лозето на очите не беше люлката, лекарството може би беше другаде!

— Но люлката е тук — каза Лапблъд.

— Дали? — попита Рипред и очите му пак заблестяха. — Кой казва, че е тук? Някаква прашна книга, написана от хора преди години? Та ние дори не знаем дали това е същата чума или друга с подобни симптоми. А ако Темп е прав, това би обяснило още нещо.

— Какво? — попита Лукса.

— Смисълът да имаме пълзливец с нас в цялото това адско пътешествие! Кажете честно, допринесъл ли е с нещо важно? Не се обиждай, Темп, наистина много те бива да гледаш мъничета, но с какво си допринесъл? С нищо! Може би това е той! Големият ти миг! Може би точно затова Сандуич те е включил в пророчеството — каза Рипред. — За да ни кажеш, че люлката не е тук!

Големият плъх закрачи напред-назад, изпаднал в дълбок размисъл.

— Хайде да обмислим нещата и да видим докъде ще стигнем. Добре, да кажем, че това не е люлката, а звездната сянка не е лекарството. Видяхме „какво ни сполита”, което все още е чумата, но не и кога. Така че какво е това „кога”? Хайде мислете! Казвайте всичко, което ви дойде наум! — нареди Рипред. — Видяхте чумата, но не и кога…!

— Не и кога ще отнесе мъничетата ми — каза Лапблъд.

— Не и кога секачите ще я използват срещу нас — каза Нике.

— Ти видя чумата, но не и кога! — обърна се Рип ред към Лукса.

— Не и кога я е прихванал Арес — каза Лукса. — Искам да кажа, ако я е прихванал от онези мушици, никой от нас не видя това. И не само кога, но и защо? Защо Грегор, Аврора и аз не се разболяхме?

— Точно това казвахме ние с Марет. Особено аз. Аз яздих на гърба на Арес дни наред с отворени рани по ръката, а той кървеше и… как е възможно да не съм болен от чума, ако той я е прихванал, когато го ухапаха мушиците? — каза Грегор.

— Да речем, че не е — каза Рипред. — Да речем, че другите ти спътници, Хауард и Андромеда, са се заразили, когато са го довели болен от пещерата му. В такъв случай къде е прихванал чумата Арес?

— Е, отговорът може да е навсякъде! — каза отчаяно Лапблъд.

— Не — каза Нике. — Може да е само някъде, където е бил Арес.

— Някъде, където е бил, и някъде, където е имало чума — каза Рипред. — Лукса, ти познаваш навиците му най-добре. Къде би отишъл?

— Може би да потърси Аврора и мен — отговори Лукса. — Обратно в Лабиринта. И в пещерата си… в земите на хвъркачите… в Регалия.

— Не, не е отишъл във вашия град или в земите на хвъркачите — каза Нике. — След процеса срещу него никой не го е виждал на нито едно от двете места.

— Да, страхуваше се, че ще бъде екзекутиран. Дори не би отишъл в болницата, за да получи лечение за раните си. Отишъл е… Отишъл е… — Грегор откри, че е приковал очи върху локвата от кръвта на Хамнет, която беше стигнала почти до краката му. Виждаше как светлината се отразява от червената повърхност. Гледката беше странно позната. „Къде съм виждал това преди?”, зачуди се той. И в един миг всичко започна бързо да си идва на мястото. Някъде, където Арес е бил… и някъде, където има чума… — О, боже! О, боже! — възкликна той.

— Какво, Горноземецо? Какво? — каза Рипред.

Но Грегор още не беше готов да изрече мислите си на глас. Червената локва кръв в кабинета на Нивийв… Бълхите смучеха кръв… Празният стъклен съд за чумните бактерии… чисто нов… защото старият се беше счупил. Не същия ден или ден преди това. Нивийв каза, че се е счупил преди месеци. Тя беше разполагала с чумата преди месеци, много преди Арес да се разболее!

— Арес е отишъл… отишъл е в лабораторията… заради ухапванията си… за да получи лекарство… — запъна се той.

— Да, и какво? — каза Рипред.

— Нивийв… тя вече е разполагала с чумата — каза Грегор.

— Държала е там чумни бактерии, за да… да ги изследва, за да се опита да открие лекарство — каза Нике. — След като чумата започна.

— Не, мисля… мисля, че е разполагала с нея много преди това — каза Грегор. — Тя каза, че една стъкленица от онези, които използва за изследване на чумата, се е счупила преди месеци. Арес трябва да е бил в лабораторията, когато се е случило! Именно тогава се е заразил! И именно затова не съм я прихванал аз! Или ти, Лукса! Или Аврора!

И Нивийв — неспокойната, плашлива, нервна Нивийв. Била е стресирана не само защото върлуваше чума; била е стресирана, защото тя беше поставила началото й!

— В това няма логика. Каква полза биха имали хората от чумата? — каза Лукса пренебрежително.

— Голяма, Ваше височество, ако разполагат и с лекарство срещу нея. Биха могли да заличат от лицето на земята всеки гризач, всяко топлокръвно създание, предизвикало недоволството им, спокойни, защото знаят, че никой от тях няма да умре! — заяви Рипред. — О, наистина, чудесно е да разработвате такова оръжие в лабораториите си.

— „Лекарство и зло се преплитат във нишка една и оформят единствена, здрава лоза” — изрече Нике с развълнуван тон. — Това би могла да е доктор Нивийв. Тя може да е лозата. Едновременно лекарството и злината.

— Това ми се струва доста налудничаво предположение — каза Лукса.

— Наистина ли? На мен ми се струва много вероятно. Предполагам обаче, че ако не можем да убедим теб, няма да убедим и другите хора. Мисли още, момче! За какво друго се сещаш? — каза Рипред.

За какво друго се сещаше? Сигурно имаше още нещо. Грегор стисна огледалото толкова силно, че се поряза. Огледалото! Помисли си за часовете, които беше прекарал пред огледалото в банята, обърнал към него пророчеството, опитвайки се да го осмисли.

— Огледалото! — възкликна той и го вдигна, за да го видят всички. — Нали знаете, че за да прочетеш пророчеството, ти трябва огледало? Трябва да погледнеш в огледало… и като погледнеш, виждаш… Какво виждаш? — Той обиколи всички и го вдигна към лицето на всеки.

— Себе си, виждаш, себе си — каза Темп.

— Били са хората. Те са разполагали с чумата през цялото време! — процеди Лапблъд.

— Не, дори и в най-лошите времена ние, хората, не бихме създали нещо толкова унищожително за всички. Нещо, което би могло да се обърне срещу нас — каза Лукса упорито.

— Да се обърне… да. „Три пъти в кръг завърти се сега” — каза Рипред и наостри уши. — Това е! Не виждате ли? Това е като досадния танц на Бутс. — Рипред погледна сърдито към поляната. — Първо тръгнахме към джунглата в търсене на лекарството. Но ако се обърнеш… — Той се обърна на 180 градуса. — И втори път… — Сега се завъртя към джунглата. — И още веднъж… — Той се завъртя още малко. — Вече не сте с лице към джунглата, Ваше височество. А към Регалия.

Глава 25

— Не мога да повярвам, че е истина! — възкликна Лукса.

— Да се надяваме, че е истина заради всички нас. А ако Горноземеца е прав и разполагате с лекарството във вашата лаборатория в Регалия, искам първата ви работа да бъде да ни го изпратите — каза Рипред.

— В Регалия няма лекарство — отвърна упорито Лукса.

— Но ако има…? — настоя Рипред.

— Ако има… честна дума, гризачите ще го получат първи — каза Лукса.

— Добре тогава. Отлитайте обратно в Регалия и оправете тази каша. Двамата с Лапблъд ще потеглим към къщи, за да споделим с другите последната си теория. Очаквам да получа вест от теб много скоро — каза Рипред и после се обърна към Лапблъд: — Мисля, че ще е най-сигурно да се върнем по пътеката на мравките. По нея вероятно ще стигнем близо до тунелите, а растенията все още не са имали време да се възстановят… — Рипред забеляза, че никой не помръдва. — Какво чакате? Яхвайте прилепа и заминавайте!

— А Хамнет и Фрил? — попита Грегор — не искаше да ги остави да лежат на поляната. Но пръстта беше плитка и нямаше къде ги погребат. А Нике не можеше да носи всички.

— Сега те принадлежат на джунглата. Вероятно звездната сянка пак ще поникне тук. Така че ще бъдат на добро място, нали? — каза Рипред.

— Сигурно — каза Грегор, но не се почувства по-добре.

— Сега яхвай прилепа — каза Рипред, като го побутна към Нике. Грегор и Лукса се качиха на гърба на Нике. — Не забравяйте пълзливеца. Може да се окаже, че е спасил всички ни — каза Рипред, като намести Темп зад тях.

— Ако е така, няма да е лошо да разкажеш на всички — каза Грегор. Тогава може би топлокръвните нямаше да се държат така презрително с насекомите.

— Ако ни е спасил, ще се превърна в най-големия досадник в Подземната страна, защото няма да говоря за нищо друго — каза Рипред. — Лети високо, момче.

— Бягай бързо като реката, Рипред — пожела му Грегор. Нике се издигна високо и се отправи навън от Лозето.

Обратният път до езерото в земята на мишките, където Аврора беше отвела Хазард и Бутс, беше изненадващо кратък. Едва се бяха докоснали до земята, когато Хазард попита:

— Къде е баща ми? Къде е Фрил? Ще дойдат ли скоро?

Лукса отправи към Грегор тъжен поглед. На Грегор му хрумна, че никой не знаеше по-добре от Лукса какво щеше да преживее Хазард. Тя слезе от гърба на Нике и взе ръцете на Хазард в своите.

— Те няма да се върнат, Хазард. Наложи се да се бием, за да спасим звездната сянка. Хамнет и Фрил загинаха в битката със секачите. Съжалявам.

В продължение на един миг Хазард само я гледа ше, без да разбира:

— Но… не е възможно — възрази той. — Те не биха ме оставили тук сам.

— Те не са искали. Може да си сигурен — каза Лукса. — Само че не можеха да го предотвратят. Понякога не можеш да предотвратиш нещата, които се случват.

— О-о… — промълви Хазард. Големите му зелени очи се напълниха със сълзи. — Както когато майка ми ме остави. И тя не искаше да си отива. Но трябваше. — Той наведе глава и сълзите се плъзнаха по бузите му и покапаха по камъните.

Бутс се приближи и подръпна ризата на Грегор.

— Гре-го, той плаче. — Тя винаги си мислеше, че той може да оправи разни неща, които всъщност не му бяха по силите.

Грегор вдигна Бутс на ръце и я стисна в прегръдките си.

— Знам — беше всичко, което успя да каже.

Лукса коленичи пред Хазард и избърса сълзите му с ръка.

— Същото се случи с моите родители. Те двамата също загинаха — каза Лукса. — Майка ми и баща ти бяха брат и сестра. Знаеше ли това?

Хазард поклати глава.

— Аз нямам сестра.

— И аз нямам брат. Но си мислех, че ако се съгласиш да се върнеш в Регалия с мен, ще бъде все едно че имам — каза Лукса. — Ще дойдеш ли?

— В Регалия? — каза Хазард. Изглеждаше много объркан. — Аз живея тук в джунглата.

— Но с кого ще живееш сега, Хазард? Кой ще се грижи за теб? — каза Лукса.

— Искам баща си! И Фрил! — възкликна Хазард и се разплака. — Те се грижат за мен!

— Знам. Но тях вече ги няма — каза Лукса. Тя обви ръце около момченцето, а то се вкопчи в нея. — О, Хазард, Хазард. Моля те, кажи, че ще дойдеш с мен. В Регалия не е чак толкова лошо.

— Дядо ми… живее в Регалия. Той каза… че мога да отида на гости… по всяко време, когато поискам — изрече задавено Хазард.

— О, да! Викус много ще ти се зарадва — каза Лукса, като галеше тъмните му къдрици. — Всички ще се радват.

— И ти ще ми бъдеш сестра? — попита Хазард. Хвърли поглед към Грегор, който беше прегърнал Бутс. — Както тя е негова сестра?

— Ако се съгласиш да ме приемеш — каза Лукса.

— Добре — каза Хазард. Сълзите му не спряха, но той избърса нос в ръкава си. — Може ли да яздя хвъркача ти?

— Когато пожелаеш. А като се върнем, може би и ти ще си намериш прилеп, с който да сключиш клетвен съюз — каза Лукса. — Искаш ли? — Хазард кимна. — Да вървим у дома тогава.

Останаха още няколко минути, за да пият от езерцето и да промият раните от челюстите на мравките. Нямаше с какво да ги превържат. Всичко беше унищожено. Но поне лилавата слуз, с която мравките бяха залели поляната, изглежда не им вредеше по никакъв начин. Не пареше като киселината от жълтите цветове и се измиваше лесно с вода. Не, изглежда, беше гибелна само за растенията.

Точно когато се канеха да потеглят, се появиха три мишки и оставиха няколко сливи пред Лукса.

— Благодаря ви — каза тя. — Никога няма да забравя добрината ви към мен и Аврора. Знайте, че докато дишам, вие винаги ще имате приятелка в Подземната страна. — Тя свали от главата си златния обръч и го остави на камъка пред тях. — Ако някога имате нужда от помощта ми, покажете короната ми на нашите съгледвачи и ще направя всичко възможно да ви се притека на помощ. — После Лукса положи ръка на главата на всяка от мишките, а те пронизително ѝ изписукаха за довиждане на английски.

Нито Нике, нито Аврора бяха в особено добра форма, но и двете настояха, че могат да се справят с пътуването до вкъщи. Лукса взе Хазард със себе си върху Аврора, а Грегор, Бутс и Темп се качиха гърба на Нике.

Грегор нямаше търпение да се върне. Ами ако лекарството беше там, в лабораторията на Нивийв, но още беше тайна? Тогава майка му, Арес, приятелите му… ако все още бяха живи, всяка секунда беше ценна.

Прилепите се издигнаха високо над джунглата и полетяха бързо към Регалия. Грегор си помисли колко мъчително бавно бяха напредвали пеш и поклати глава. На отиване щеше да е невъзможно да влязат в джунглата с летене. Плъховете бяха пре-калено тежки, да не говорим за Фрил, но все пак. Колко време биха могли да спестят? Можеше десет пъти да стигне до Регалия и обратно.

— Какво прави тук, Нике, докато чакаше да те настигнем? — попита Грегор.

— Обикалях в кръг. И във въздуха, и мислено, като се опитвах да разгадая пророчеството — каза Нике.

— Обаче то вече е разгадано, не мислиш ли? И сме прави за това, че хората са пуснали чумата? — попита Грегор.

— Както казва Рипред, да се надяваме, че сме прави. Но, Грегор, когато останалите топлокръвни научат, че за чумата са били виновни хората, наистина ще стане много лошо — каза Нике.

— Какво ще кажат? — попита Грегор.

— Повечето хора и техните съюзници ще се срамуват. Враговете им ще кажат, че това само потвърждава нещо, което са подозирали през цялото време. Че хората лъжат и са готови на всичко, за да получат каквото искат — каза Нике. — Ужасното е… че никой няма да е особено изненадан.

Макар да не беше роден в Подземната страна, Грегор се чувстваше естествено свързан с хората тук долу. Още им се сърдеше за това, че изправиха Арес и него на съд, след като не убиха Гибелния, но предпочиташе да го разглежда като недоразумение. Когато Нериса обясни каква е истината, хората — поне повечето — се вслушаха в нея. Грегор възприемаше плъховете по съвсем друг начин. За него те винаги бяха „лошите”, с няколко изключения като Туичтип и може би Рипред. Мисълта, че и хората могат да са не по-малко лоши от плъховете и дори още по-лоши, беше силен и внезапен удар. Но наистина ли беше изненадан? Спомни си как Съветът на Регалия се опита да откаже на плъховете праха против бълхи. Не. Не беше толкова изненадан.

Бутс и Темп си говореха на езика на хлебарките, докато Грегор отново и отново прехвърляше в ума си цялото нещо, като се мъчеше да го осмисли. След известно време усети, че се спускат за кацане. Насочи светлината на фенерчето си надолу към земята и видя купчините скелети, пръснати около Арката на Тантал.

— Ще спираме тук? — попита той Нике.

— Не се безпокой. Само за малко. С Аврора трябва да си починем — каза Нике.

— О, разбира се — каза Грегор. Нямаше търпение да се върне, но трябваше да дадат почивка на прилепите, особено след като и двата бяха ранени.

Нямаха вода, но имаха сливи в изобилие. Всички се събраха в кръг и се нахраниха. Четири деца, два прилепа и една хлебарка. Грегор си помисли, че сигурно са лесна плячка и оглеждаше зорко джунглата.

Лукса беше толкова потънала в мисли, че сякаш дори не си даваше сметка къде се намират. Държеше в ръка неизядена слива и се взираше вцепенено в скелета на някакъв едър гризач.

— Лукса? Ще го ядеш ли това нещо? — попита Грегор.

Тя рязко се върна в реалността.

— Защо? Искаш ли го?

— Не, изяж го. Но не можем да останем тук много дълго — каза Грегор.

Лукса кимна и отхапа от сливата, но изражението ѝ беше тревожно.

— Мислех си за това, което каза Рипред. Колко ценно е такова разрушително оръжие. Беше прав. Ако разполагаме с чумата, това ще предостави на хората пълен контрол над всички топлокръвни.

— Значи мислиш, че съм прав? Мислиш, че Нивийв е пуснала чумата? — попита Грегор.

— Все още ми се струва невъзможно да го повярвам. Но има един сигурен начин да разберем — каза Лукса.

— Какъв е той? — попита Грегор.

— Ако по време на отсъствието ти тя е открила лекарство, значи си прав. Защото люлката и лекарството ще бъдат едно, а сега, когато звездната сянка е унищожена, няма да съществува друго лечение. Няма да има спор — обясни Лукса.

Аврора обяви, че прилепите са готови за излитане и всички се качиха. Нике предложи на Грегор да поспи по обратния път. Бутс скоро се унесе, но той не заспа. В тихите тъмни тунели споменът за битката започна да се връща. Сега си спомняше повече, отколкото онзи път, когато се сражава със сепиите — който сега беше почти бяло петно в ума му. Този път можеше да извика съвсем конкретни образи — как мечът му посича мравка след мравка. Кои бяха тези мравки? Не само насекоми, не само природна стихия. Рипред беше говорил за тях като за разумни същества, които бяха разработили хитър боен план. Дали всички имаха имена? Имаха ли родители, деца, приятели? Кого точно беше убил?

Грегор не успя да подреди чувствата си. В онзи момент единствената му мисъл беше да опази звездната сянка. Собственият му живот също беше изложен на риск — ето какво се беше случило с Хамнет и Фрил. Но на бойното поле Грегор се беше сражавал не толкова за собствения си живот, колкото за да спаси онова, което — както си мислеше тогава — беше лекарството. Понякога се налагаше да се биеш… Дори Хамнет се беше съгласил с това… и сигурно беше смятал, че днешният ден е един от тези моменти. Грегор беше направил каквото трябваше… Но въпреки това… почувства се ужасно, когато си представи сгърчените тела на мравките на поляната.

И въпреки че Грегор изпадна в онова особено състояние на ярост, не бяха успели да спасят звездната сянка. Хамнет също се беше сражавал, когато се беше оказал хванат натясно, но Грегор знаеше, че той не го беше искал. Че според него нищо не можеше да се реши по този начин. Може би ако всички бяха възприели този подход, щяха да успеят да разтълкуват пророчеството и нямаше да ги има всички онези трупове, очакващи да бъдат покрити от лозите. Но каква щеше да е мирната алтернатива? Когато мравките настъпваха към тях, беше прекалено късно. Много отдавна е трябвало да се намери друго решение. И е трябвало всички засегнати страни — хората, плъховете, мравките — да се споразумеят, че така е най-добре.

Всичко това се усложняваше от факта, че ако Грегор беше прав за д-р Нивийв, днес всички бяха загинали напразно. Защото това, заради което всички бяха тръгнали да се бият — звездната сянка — не беше лекарството.

Колкото повече мислеше, толкова повече се объркваше. Бяхме прави да се бием. Беше грешка да се бием. Трябваше да се бием. Беше безсмислено да се бием. Вече не знаеше къде се намира и на чия страна е и това го подлудяваше. Нищо чудно, че Хамнет беше избягал в джунглата.

След няколко часа, през които се беше самоизмъчвал със събитията от деня, в далечината се появиха потрепващи светлини. Пред тях беше Регалия. Пресрещна ги отряд от четирима долноземци с прилепи. Спряха ги и после видяха Лукса.

— Кралица Лукса! — възкликна смаяно един от стражите. — Вие сте жива!

— Да, Клавдий, жива съм — каза Лукса. — И трябва да получа незабавен достъп до съвета във връзка с лекарството за чумата.

— Да, разбира се — отвърна колебливо Клавдий.

— Но има няколко пропускателни пункта, предназначени да спират онези, които може да пренесат чумата в града.

— Трябва да ги избегнем, за да спестим време. Повярвай ми, дори и да сме болни от чума, това е нищо в сравнение с важните новини, които нося — каза Лукса.

— Да, но имаме много строги заповеди… — каза стражът.

— Които отменям сега — заяви Лукса. — Разчистете ми път към града. Това е пряка заповед, за която поемам пълна отговорност.

Клавдий погледна колебливо към другите стражи, после се провикна:

— Отворете път към града за кралицата! — Литна с тях, отхвърляйки с махване на ръка всяка съпротива, която срещаха. — Кралицата! Кралицата се връща! — изкрещя той и долноземците отстъпиха настрани.

Докато летяха през Регалия, Грегор виждаше как хората на земята сочат нагоре към тях и крещят. Сигурно разпознаваха Аврора по красивата ѝ златиста козина и се надяваха, че Лукса може би е върху нея.

Когато изтощените прилепи се приземиха по корем във Високата зала, две жени стражи дотичаха да помогнат.

— Веднага заведете Аврора и Нике в болничното крило — нареди Лукса. — И двете са ранени. Съветът заседава ли?

— Да, Ваше височество. Току-що се събраха — каза една от жените. После бързо закри устата си с длан, сякаш потискаше някаква силна емоция. — О, Лукса, ти се върна.

— И аз се радвам да те видя, Миранда — каза Лукса с полуусмивка. — Трябва да побързаме, Грегор. — Тя хвана Хазард за ръка и тръгна.

Грегор взе на ръце сънената си сестричка и заедно с Темп последваха Лукса през коридорите до залата на Съвета. Той беше в пълен състав, включително Соловет и Викус, а Нериса седеше начело на голямата, каменна маса. Доктор Нивийв тъкмо отправяше към тях някакво обръщение. Пред нея имаше голяма квадратна поставка със стотици стъклени шишенца, пълни с оранжева течност.

Когато петимата влязоха, Нивийв прекъсна насред изречението и се разнесоха възгласи. Някои станаха и се готвеха да тръгнат към тях, но Лукса вдигна ръка.

— Моля ви, трябва да кажа нещо изключително важно — по-важно от случилото се с мен. Седнете и ме оставете да говоря — призова ги тя. Объркани, всички се върнаха по местата си. Като поведе Хазард за ръка, Лукса прекоси залата и се приближи към д-р Нивийв.

— Бяхме в Лозето на очите и открихме звездната сянка. Цялата поляна беше унищожена от армия секачи. Лекарството е изгубено — каза Лукса. — Какво ще кажете за това, доктор Нивийв?

— Това наистина е трагична вест. Но ние работим денонощно в лабораториите, за да създадем собствено лекарство. Тези шишенца, които виждате пред мен, са плодът на нашите усилия — каза Нивийв и посочи към стъклените шишенца.

Лукса погледна към шишенцата за момент, а после си пое дълбоко дъх и зададе следващия си въпрос.

— А изпробвахте ли ги върху жертвите на чумата?

— Пациентите в болницата реагират обнадеждаващо. Както майката на Горноземеца, така и клетвеният му съюзник показаха подобрение — каза Нивийв.

Грегор почувства как коленете му се подкосяват от облекчение.

— О-о! — Звукът излезе сам от устата му. Бяха живи! Някак бяха успели да издържат!

Нивийв му се усмихна.

— Да, много се надяваме, че лекарството ще подейства.

Около масата се разнесе шепот на одобрение и признателност. Лекарството действаше. Нивийв беше герой.

Гласът на Лукса проряза останалите като нож.

— Очаквам, че ще бъде високо ефективно. Очаквам, че ще излекува чумата.

— Надявам се да оправдаем доверието ви — каза Нивийв, но погледна нервно Лукса.

— О, мисля, че и двете можем да бъдем уверени. Вие със сигурност изглеждате много добре — каза Лукса. — А ако лекарството действа на вас, защо да не подейства и на нас, останалите?

Нивийв се изчерви.

— Не знам какво искате да кажете.

— Искам да кажа, че вие сте създали чумата в лабораторията си. Там е била люлката. Следователно има логика, че лекарството също е там — каза Лукса.

От насядалите около масата се разнесоха възклицания и възражения, но Лукса упорито продължи.

— Отричате ли, доктор Нивийв, че Арес се е заразил във вашата лаборатория, където сте отглеждали чумните бактерии? — попита Лукса.

Сега цветът се отдръпна от лицето на Нивийв и тя пребледня като призрак.

— Аз… аз… не…

— Във вашата лаборатория ли се зарази той или не? — повтори Лукса.

— Беше злополука… Никой не беше виновен… — каза Нивийв. — Той беше дошъл за нещо съвсем друго…

— И подведохте другите да повярват, че лекарството е в Лозето на очите, като през цялото време знаехте, че го държите в ръцете си? — продължи Лукса.

— Не можех… да разкрия това… Проучването беше секретно и… — каза Нивийв.

— Следователно, за да скриете тайната, вие оставихте чумата да се разпространява и убива и изпратихте нищо неподозираща група на смъртоносна и безсмислена мисия. Така ли е? — каза Лукса.

Сега Нивийв се оглеждаше като обезумяла из стаята.

— Наредиха ми да изследвам чумата! Задачата ми беше да открия противоотрова, за да я използваме като оръжие… Изпълнявах заповеди! — проплака Нивийв.

Повечето членове на съвета изглеждаха смаяни. Грегор обаче не можа да не забележи няколко лица, с не по-малко уплашено изражение от това на Нивийв. „Някои от тях са знаели”, помисли си Грегор. „Някои са знаели точно какво става”.

Викус се надигна несигурно от масата и кимна на двама стражи.

— Отведете доктор Нивийв и я затворете. И предупредете трибунала, че ще имаме нужда от услугите им.

Стражите хванаха Нивийв за ръцете. Тя не оказа никаква съпротива.

— Само следвах заповеди — изрече тихо, докато я отвеждаха.

— Свържете се с лабораторията, за да разберете с колко дози от лекарството разполагат. И незабавно отнесете тези в болницата — каза Викус, като посочи шишенцата с оранжевата течност.

— Не — каза Лукса, с лице, твърдо като кремък. — Първата ни работа ще бъде да изпратим помощ на гризачите. Дадох дума на Рипред. И ще я изпълня. Никой в стаята не посмя да възрази.

Глава 26

След тези думи сякаш вълна от изтощение заля Лукса. Тя погледна надолу към Хазард, който изобщо не беше пускал ръката ѝ.

— Сигурно си гладен — каза тя и той кимна. — Поръчайте да изпратят храна!

Групата излезе от залата. От другата страна на коридора имаше малка стая с две канапета. Лукса се отпусна в ъгъла на най-близкото и дръпна Хазард до себе си. Подпря лакът на страничната облегалка на канапето и облегна глава на ръката си. Грегор рухна на дивана срещу нея с Бутс на скута си. Темп седна в краката им.

— Справи се страхотно, Лукса — каза Грегор.

Тя издаде някакъв неопределен гърлен звук. Той разбра, че е разстроена.

На вратата се появиха Викус и Нериса. Викус дойде при Лукса и нежно я погали по бузата.

— Как ще преживеем това, Викус? Отмъщението на враговете ни… и срама ни — каза Лукса.

— Ще го преживеем заедно — каза Викус. — Ако ни нападнат, ще се защитаваме. Но първо ще се опитаме да смекчим гнева им с извинения и помощ. Ще върнем отнетите земи, ще предоставим храна и лекарства. Колкото до срама, да се надяваме, че ще се поучим от него. — Той повдигна брадичката ѝ. — Много се радвам да те видя отново.

— И аз — теб — каза Лукса. Тя погледна към братовчедката си. — Как ти харесва тронът, Нериса?

— Лесно можеш да си представиш — каза Нериса с треперлив смях. Тя свали малката златна корона и я постави върху главата на Лукса. — Мисля, че на теб ти стои по-добре.

Лукса въздъхна и леко побутна короната назад.

— Изгубих една, само за да намеря друга. Благодаря, че ме замести.

— Това наистина е ужасна работа. Не знам как издържаш — каза Нериса, а после докосна косата на Хазард. — Ти сигурно си Хазард.

— Лукса казва, че мога да живея тук и да бъда неин брат — каза Хазард несигурно. Обходи с поглед стаята, за да свикне с непознатата обстановка. Грегор се сети, че той вероятно влизаше за пръв път в сграда.

— Тук си добре дошъл — каза Викус, а после погледна Лукса и промълви тихо: — Хамнет…? — Лукса само поклати леко глава.

— Загина. Вече няма да се върне — каза Хазард. — Нали, Лукса?

— Не, няма. Затова ще трябва да го пазим много грижливо в сърцата си — каза тя и го прегърна.

Викус се вгледа в Грегор, в раните му, в меча на кръста му.

— Е, Горноземецо Грегор, ти как се чувстваш?

— Все още съм тук — каза Грегор. Точно сега нямаше никакво желание да говори за себе си. — Значи са живи? Подобряват се?

За пръв път Викус се усмихна.

— Ела да видиш.

Храната тъкмо пристигаше. Нериса остана с Хазард, Бутс и Темп, а Грегор и Лукса отидоха с Викус до болничното крило.

— Дават им лекарството на Нивийв от няколко дни и са в процес на възстановяване. Разбира се, състоянието им се влоши, след като ти замина, Грегор — каза Викус, докато вървяха по коридора към крилото за болни от чума.

Точно преди да завият зад ъгъла към помещението със стъклените стени, Грегор хвана Лукса за ръка.

— Изглеждат много зле. Казвам ти го само за да знаеш.

— Виждала съм много страшни неща, Грегор — отвърна Лукса.

— Добре, но когато видях Арес за пръв път… повърнах — каза той. — Леля ти ми каза, че някои хора припадат, и какво ли не още. Стряскащо е.

По лицето на Лукса се изписа съмнение.

— Е, какво да се прави? Трябва да ги видя.

— Не знам. Ето, хвани ме за ръка и ако ти прилошее или нещо подобно, стискай — каза Грегор.

Лукса погледна надолу и преплете пръсти в неговите.

— Да вървим.

Завиха зад ъгъла и веднага зърнаха Арес през стъклената стена. Той изглеждаше ужасно. По-голямата част от козината му беше опадала и беше покрит с големи пурпурни мехури. Но Грегор се усмихна широко, защото прилепът му беше станал от леглото.

— Хей, виж, Арес е… Ох! — Лукса стисна ръката му толкова силно, че сигурно му счупи поне три пръста. Обърна се да ѝ каже да отслаби хватката си и видя, че бледата ѝ кожа беше придобила определено зелен оттенък. — Няма нищо, Лукса. Сериозно, той е много по-добре, отколкото когато тръгнах.

Тя не можеше да говори. Стоеше, вкопчена в ръката му и оглеждаше развалината, в която се беше превърнал приятелят ѝ.

— Наистина, Лукса, той се съвзема — каза Викус.

— А и като ви види, много ще се ободри. — Той почука с пръсти по стъклото и Арес обърна клетата си проскубана глава към тях. Раздвижи криле и подскочи няколко пъти, но после се наложи да спре, за да си поеме дъх.

— Усмихни му се, Лукса — каза Грегор през зъби, опитвайки се да последва собствения си съвет.

— Аврора… е… там… по-нататък! — Грегор бавно оформи думите с устни и посочи с ръка, за да му съобщи, че тя също е в болничното крило.

Арес раздвижи глава нагоре-надолу няколко пъти, за да покаже, че е разбрал.

— Хайде, елате, уморяваме го — каза Викус. Помаха на Арес и тръгна по коридора. В следващата стая Хауард и Андромеда спяха в леглата си. И двамата бяха покрити с пурпурните мехури. Един от тези на Хауард се спука, докато гледаха, и Грегор престана да усеща върховете на пръстите си, защото Лукса стисна ръката му още по-силно. — Едва не изгубихме Хауард малко преди д-р Нивийв да започне да им дава лекарството. Но той си възвръща силите с всеки изминал ден — каза Викус. — Да видим майка ти, Грегор, и после вие двамата също ще имате нужда от медицински грижи.

Майка му беше в леглото, но не спеше. Пръстите на едната ѝ ръка непрестанно опипваха пурпурния мехур на бузата ѝ. Спря, когато видя Грегор. Двамата се взираха безмълвно един в друг, забравили за всички останали. След дълго време той видя как устните ѝ оформят думата: „Бутс?” Той кимна и направи движение, сякаш пъха нещо с лъжица в устата си, за да покаже, че сестра му се храни. Майка му затвори очи, но видя как очите ѝ се пълнят със сълзи.

— Изглежда много болна — каза Грегор.

— И наистина е, но сега ще се излекува — каза Викус. — Идвайте, вие двамата, трябва да излекуваме и вас.

— Още колко има тук? — попита Лукса, като хвърли поглед надолу по коридора.

— Повече от сто — каза Викус. — Досега изгубихме около трийсет. Извора пострада по-тежко. Там са умрели осемдесет.

Лукса не пусна ръката на Грегор, докато не ги насочиха към отделни бани, за да се измият. Преди пръстите ѝ да се отделят от неговите, тя прошепна:

— Благодаря ти, Грегор. За това, че ме предупреди.

Грегор се изкъпа и раните, нанесени от мравките, пак се отвориха. А може би те изобщо не се бяха затваряли — някои бяха доста дълбоки. Легна на едно болнично легло и цял екип от лекари се зае да го обработва. Освен бойните рани, целите му ръце бяха в драскотини от лозите, а пръстите на краката му бяха разядени от киселината. Очевидно имаше нужда от шевове — и то много. Един лекар му даде да пие някаква светлозелена течност и това беше последният му спомен.

Когато отново дойде в съзнание, беше увит в бели превръзки от глава до пети. За десетина секунди си мислеше, че е доста готино да прилича на мумия. После изпита желание да разкъса всички превръзки. Започна да дърпа превръзката на китката си, но един глас го спря:

— Не, Горноземецо, ще отвориш отново раните — каза Марет. Войникът седеше в един стол до леглото, с патерицата до себе си.

— Хей, Марет, как си? — попита Грегор.

— Не мога да се оплача. А ти как се чувстваш?

Грегор се размърда.

— Малко понакълцан. Колко време съм спал?

— Около шестнайсет часа. Събудиха те веднъж да ти дадат лекарството против чума, но така и не се разсъни напълно — каза Марет.

— Лекарството против чума ли? Защо ми е било необходимо? — попита Грегор.

— Дават по една доза на всички като предпазна мярка — каза Марет. — Имаше хиляди и хиляди дози, складирани в пещерите до лабораторията на Нивийв. Просто си стояха там, докато в това време толкова много хора страдаха. — Марет невярващо поклати глава.

— Приятелю, значи бях прав? За счупената колба? — попита Грегор.

— Да. Нивийв го потвърди. Когато Арес бил в лабораторията, за да лекуват ухапванията му, случайно съборил колбата с крилото си. Тя се счупила, заразените бълхи се измъкнали и както Арес, така и Нивийв били ухапани. Тя обясни, че не мо-жела да каже на Арес какво е станало, но имала намерение по някакъв начин да му даде лекарството на следващия ден, когато лекува раните му. Само че той така и не се появил. Тръгнал да търси Лукса и Аврора в Лабиринта. Именно тогава, без да знае, разпространил чумата сред гризачите — каза Марет.

— Къде е Нивийв? — попита Грегор.

— Няма я вече. Беше екзекутирана. Трибуналът издаде присъда, докато ти спеше, и тя беше призната за виновна в държавна измяна. Всичко стана много бързо — каза Марет.

— Искаш да кажеш… че е мъртва? — Грегор предполагаше, че ще я заключат в тъмницата, но не и че ще я убият. Каква полза имаше от това?

— Да. Това беше изключително сериозно престъпление — каза Марет.

— Лукса не отиде ли на процеса? — попита Грегор. Знаеше, че кралицата може да отменя екзекуциите.

— Не, и тя спеше. Но все едно, нямаше да я допуснат да участва в процеса. Разбираш ли, Нивийв е имала заповеди да създаде чумата като оръжие. Не е разкрила пред никого случайното заразяване на Арес, така че вината за това е само нейна. Но други са знаели за съществуването на чумата. — На Марет му беше трудно дори да изрече следващото изречение. — На първо място… Соловет. А тъй като тя е в толкова близко кръвно родство с Лукса, кралицата не можеше да участва в съдебния процес.

— Соловет е дала заповедта за създаването на чумата? — попита Грегор.

— Очевидно оглавява свръхсекретна комисия по разработването на оръжия, която е одобрила изследването — каза Марет.

При мисълта, че Соловет стои зад чумата, на Грегор му прилоша. Не само защото майка му и приятелите му бяха жертви. Такова оръжие беше твърде ужасно, за да бъде използвано срещу когото и да е.

— Ще екзекутират ли Соловет? — попита Грегор.

— Съмнявам се, че ще се стигне дотам. Но тя и останалите от комисията са задържани под стража и ги разпитват — отвърна Марет.

Грегор изведнъж се сети за още нещо.

— Викус не е знаел, нали?

— Не, но той винаги толкова ожесточено се е противопоставял на подобно оръжие, че… никой не приема това по-тежко от него — каза Марет.

— Убеден съм — каза Грегор. Новината, че съпругата му е допринесла за такава катастрофа за топлокръвните, сигурно беше смазваща за Викус.

Един лекар се отби, прегледа Грегор и нареди да му донесат храна. Марет също остана да хапне с него. Храната беше постна и без много подправки, но обикновената супа и хлябът бяха вкусни.

Храната ободри Грегор и той изведнъж се почувства прекалено неспокоен, за да остане в леглото.

— Лукса още ли е тук в болницата? — Вероятно и тя преживяваше тежко новината за Соловет.

— Искаха да остане, но тя настоя да си тръгне, за да бъде с Хазард — каза Марет.

— Той е свястно хлапе — каза Грегор.

— И баща му беше такъв — каза тъжно Марет.

Тъй като не беше кралица, Грегор не беше сигурен, че ще успее да убеди лекарите да го пуснат от болницата, затова просто се измъкна, когато не гледаха. Трябваше да признае, че това май не беше много добра идея. Болеше го цялото тяло — и отвътре, и отвън. Но след като се пораздвижи, мускулите му се отпуснаха, макар че шевовете на раните се опънаха още повече.

Сигурно беше среднощ. В детската стая нямаше никой, но той знаеше, че Дулсет непременно се е погрижила за Бутс. Залута се наоколо, докато откри един страж и го помоли да го упъти към стаята на Лукса. Стражът го погледна с малко неуверено изражение, но го отведе през двореца до кралските покои. Както и очакваше Грегор, обстановката беше много пищна. Наоколо стояха на пост няколко групи от стражи. Почака малко и после го пуснаха да влезе.

Никога не беше виждал къде живее Лукса. Тя го посрещна в голям хол с камина, и той видя, че от него се отива в други стаи. Изглежда целият този голям луксозен апартамент беше само за нея. Той се сети за собствената си стая, която всъщност беше преустроен килер.

— Ау, всичко това твое ли е? — попита той.

— Откакто загинаха родителите ми — каза тя. Намести една от многобройните си превръзки и се огледа. Изведнъж Грегор се почувства невероятно благодарен за апартамента, в който живееше — беше тесен, но пълен с хора, които обичаше. — Е, сега Хазард ще живее с мен тук. — При тази мисъл лицето ѝ се разведри.

— Как е той? — попита Грегор.

Лукса му махна с ръка да я последва. Влязоха в спалня, меко осветена от свещи. Хазард и Бутс се бяха сгушили заедно като кученца върху огромното легло и спяха дълбоко.

— Много му е трудно. Не е свикнал да живее на затворено. А и разбира се, Фрил и Хамнет бяха целият му свят… — каза Лукса.

— Да, знам — каза Грегор. — Но сега си има теб.

— Знаеш ли какво каза точно преди да заспи? Каза: „Баща ми избяга оттук в джунглата. Избяга от всички битки. Но все едно, битките го намериха” —каза Лукса.

— Нещо такова каза баба ми за пророчеството. Че и да се опитам да избягам от него, то ще ме намери — каза Грегор.

— Според Викус войните намират всички — каза Лукса. Вдигна нещо от една тоалетна масичка и го поднесе към Грегор. Беше кристал. Бледосин. С форма на риба.

— От първия ти полет с Хамнет? — попита той.

— Да. Наистина много прилича на риба, нали?

Така беше. Но Грегор не се сети какво друго да каже. Нищо хубаво, във всеки случай. Кристалът напомняше за толкова много трагедии.

Върнаха се в хола и седнаха. Грегор се чудеше дали следващият му въпрос няма да прозвучи прекалено лично, но все пак го зададе.

— Викус добре ли е?

— Не — каза Лукса. — Съкрушен е от постъпката на Соловет. И въпреки това се занимава с организирането на мисиите за предоставяне на помощ, урежда дипломатически въпроси. Разбира се, плъховете са побеснели. Викус прави каквото трябва и аз правя същото. Ти също трябва да продължиш с живота си, Грегор. Трябва да се прибереш вкъщи.

— Да, сигурно ще се върнем след няколко дни. Нали знаеш, веднага щом мама е достатъчно добре, за да се прибере вкъщи — каза Грегор.

— Да се прибере вкъщи? — каза Лукса изненадано. — Но, Грегор, това не може да стане още месеци наред.

Глава 27

Тичаше по коридора и чуваше как Лукса вика след него, но сега не можеше да спре, за да обясни. Месеци наред? Планираха да задържат майка му тук долу месеци наред? Това просто не можеше да стане!

Докато тичаше с всичка сила надолу по стълбите, чуваше как шевовете се пукат, но не обърна внимание. Залута се из болницата, докато откри някой, който явно имаше някаква власт, и така и се оказа, защото лекарят издаде кратка заповед и внезапно Грегор беше буквално понесен обратно към леглото си. Никой не обръщаше особено внимание на това, което казваше за майка си; бяха прекалено загрижени за вредата, която беше причинил на раните си. По белите превръзки започваше да избива кръв.

— Слушайте — каза той, — краката ми са добре, но трябва да говоря с някого за майка ми… — Прекъсна го един долноземец, който сложи лекарство в устата му. Хванат неподготвен, той преглътна. Почти веднага го обзе сънливост. — Не… не… вие не разбирате… — настояваше той, докато светът се изплъзваше.

Събуди се незнайно колко по-късно и само за миг си припомни какво се беше случило. Изправи се в леглото, но усети на гърдите си нечия ръка.

Викус, с много изтощен вид, го натисна обратно надолу в чаршафите.

— Стой мирно, Грегор или ще се наложи да те възпрат.

— Какво значи това? — попита Грегор.

— Ще те вържат за леглото — каза Викус. — Трябва да оставиш раните да зараснат. За твое добро е.

— Лукса не е на легло. Горе е, видях я — възрази Грегор.

— Лукса не тича като бясна из целия дворец — и не се е била на земята. Раните ѝ са по-малко и по-плитки — каза Викус. — Моля те, Грегор, няма да е за дълго, стига само да ни съдействаш.

Грегор спря да се съпротивлява, не толкова заради думите на Викус, колкото заради начина, по който изглеждаше той. А именно — ужасно. Имаше големи торбички под очите, които бяха кръвясали, а цялото му лице сякаш беше увиснало. Грегор не искаше да му създава повече неприятности.

— Става дума за майка ми — каза той, като се отпусна отново в леглото. — Лукса каза, че ще я задържите тук с месеци. А не можете.

— Трябва. Тя е много болна, за да пътува, дори на краткото разстояние до дома ви. А щом се прибере там, кой ще се грижи за нея? Това е долноземска чума. Ако не бъде напълно излекувана от нея тук, може да я пренесе горе със себе си. Ами ако започне да се разпространява в Горната земя? Вашите лекари нито ще имат представа какво е това, нито ще знаят как да я лекуват.

— Но аз си мислех, че се подобрява — каза Грегор.

— Да, така е, но чумата още не е прочистена от кръвта ѝ. Трябва да оздравее напълно. А ти трябва да ми помогнеш да я убедя в това, Грегор, защото знаеш колко отчаяно иска да се върне у дома — каза Викус.

— Въпросът е… ние имаме нужда от нея, Викус — каза Грегор и изведнъж се почувства по-скоро на годините на Бутс, отколкото на своите.

— Знам това. И ще си я получите обратно. Но все още не — каза Викус. — Ще ми помогнеш ли?

Грегор кимна. Имаше ли друга възможност? Не можеха да приберат майка му и да поемат риска от чумна епидемия.

— Благодаря ти. Така ще имам една грижа по-малко — каза Викус. Човече, той изглеждаше наистина много зле!

— Какво става със Соловет? — попита Грегор предпазливо.

— Затворена е вкъщи, докато се води разследването. Както можеш да предположиш, нещата между нас не вървят много гладко — каза Викус.

— Защо го е направила? — попита Грегор.

— Да контролираме чумата… това щеше да ни осигури пълно господство над топлокръвните. — каза Викус, търсейки думи, за да обясни. — От военна гледна точка, това е силно желано оръжие. Смъртоносно. Непобедимо за онези, които не разполагат с лекарството. Такова ужасно оръжие… толкова съблазнително… — Той разтри очи и Грегор се изплаши, че ще заплаче, но той се сдържа. — Ние сме много различни хора, двамата със Соловет.

— Да. Донякъде ми е странно, че сте женени — каза Грегор и веднага си помисли, че е казал нещо много ужасно.

Викус обаче само се усмихна.

— Да. За нас двамата също винаги е било донякъде загадка.

Грегор трябваше да прекара следващите два дни на легло. Имаше много посетители, но въпреки всичко това го влудяваше. Непрекъснато си мислеше за джунглата и всичко, което се беше случило там. Мислеше много и за пророчеството и едно нещо все още го объркваше. Когато Нериса се отби да го види, той я попита за това.

— Хей, Нериса, знаеш ли какво не мога да проумея в „Кървавото пророчество?” — каза той. — Защо трябваше да се впуснем в цялото това търсене за лекарството? Нивийв е разполагала с него тук. Дори беше започнала да лекува хора, преди да се върнем.

— В пророчеството не се казва, че чумата ще унищожи топлокръвните, Грегор. Казва се: „Разпали ли се между тях война изгубват топлокръвните Подземната страна” — обясни Нериса.

— Така че… така че какво? — каза Грегор.

— Да кажем, че търсенето на лекарството никога не се беше състояло. Тогава никога нямаше да научим истината за Нивийв. Тя щеше да създаде лекарство, да, но мислиш ли, че щяха да го дадат на гризачите? — каза Нериса.

— Вероятно не. Вие не им давахте дори жълтия прах против бълхи — каза Грегор.

— Точно така. Още щом разбраха за праха против бълхи, гризачите бяха твърдо решени да го получат. Представи си сега, ако беше станало известно, че хората имат истинското лекарство за чума и не го дават на гризачите. Какво според теб щяха да направят? — каза Нериса.

— Да ви нападнат. Искам да кажа, какво щяха да имат за губене, ако така или иначе щяха да умрат от чумата? — каза Грегор.

— Да. Щеше да има война. И именно затова Сандуич казва, че топлокръвните няма да оцелеят. Войната беше избегната… засега.

Колкото по-дълго Грегор лежеше в леглото, толкова по-неспокоен ставаше. Трябваше да види майка си! Когато най-после му разрешиха да стане и да я посети, лекарите го предупредиха да върви бавно и тихо. Той се съгласи.

Майка му седеше подпряна в леглото с поднос храна пред нея. Изглежда, не се хранеше много. Грегор се приближи до леглото ѝ.

— Здрасти, мамо — каза той.

— Здравей, миличък — каза тя дрезгаво. Пурпурният мехур върху лицето ѝ беше малко по-малък, но тя като че ли нямаше сили да държи лъжицата си. — Ти как си?

— О, добре съм — каза Грегор. Това не беше съвсем вярно, но не искаше да увеличава тревогите ѝ. Помъчи се ѝ разкаже някоя забавна случка от пътуването в джунглата, но не се сети за нищо. — Видя ли Бутс?

— Не беше будна. Не исках да се изплаши, като ме види така. Но едно момиче я донесе и я вдигна до прозореца, докато тя спеше — каза майка му. — И самото момиче не беше в особено цветущ вид.

— Това трябва да е била Лукса — каза Грегор и по някаква причина усети, че се изчервява.

— Хареса ми. Забелязах, че никак не ѝ липсва самоувереност — каза майка му.

— Знаех си, че ще кажеш това — каза Грегор. Загреба лъжица бульон и я поднесе към устата ѝ. — Хайде, мамо. Няма да оздравееш само като го гледаш.

Тя му позволи да я нахрани с малко бульон и после попита:

— Казаха ли ти, че не мога да се прибера сега?

— Мислех си, че двамата с Бутс може да останем тук долу с теб, докато оздравееш — каза Грегор.

Лицето на майка му се разкриви от тревога.

— О, не, не може! Искам да се махнеш оттук. Вземи малката и веднага се прибирайте вкъщи!

Наложи се няколко пъти да обещае, че ще си тръгне. Майка му даде да се разбере, че според нея той вече беше нарушил това обещание веднъж, когато тръгна за джунглата, вместо за Ню Йорк. Сега обаче нямаше лекарство за търсене. Знаеше, че трябва да направи, както иска тя.

Няколко часа по-късно двамата с Бутс се сбогуваха с другите във Високата зала. Лукса, Хазард, Нериса, Марет и Темп бяха дошли да ги изпратят. Той вече беше обиколил из болницата, за да съобщи на всички, че ще се видят скоро. Което беше така. Викус му беше казал, че могат да идват и да посещават майка му, когато пожелаят.

Макар че в момента самият той сигурно имаше доста тревоги, Викус отдели време лично да отведе Грегор и Бутс у дома върху едрия си сив прилеп Еврипид. Беше уредил баща им да ги посрещне в пералното помещение, вместо на входа в Сентрал парк. Теченията бяха силни и Еврипид почти не размахваше криле, докато се издигаха сред мъглата все по-нагоре към света над тях.

Баща му ги чакаше — той протегна ръце към Бутс, а после издърпа и него в пералното помещение. Там беше и Лизи, с личице, изпито и посърнало от напрежението през последните няколко седмици, но също се усмихна, щом ги видя.

— Летете високо! — извика Викус и Еврипид изчезна обратно в мъглата.

— Да, и ти лети високо, Викус! — провикна се Грегор в отговор. В момента Викус имаше нужда от всички добри пожелания, които можеше да получи.

Бутс беше във възторг, че пак си е вкъщи и хукна да вземе пластмасовите си отровни жаби стрела, за да разкаже на Лизи за истинските, които беше видяла. Докато бърбореше като картечница как: „Аз вижда червени, аз вижда сини, аз вижда жълти жаби!” и подскачаше из хола, Грегор се опита да разкаже на баща си за последните събития. Все още му беше доста трудно да говори за всичко. Чумата, джунглата, битката, смъртта на толкова много същества и огромната празнота поради отсъствието на майка му.

Беше петък след полунощ. Беше прекарал долу по-малко от две седмици. Всичко това се беше случило за по-малко от две седмици.

Никой не възрази, когато баща му им каза, че е време за лягане. Грегор с благодарност пропълзя между завивките си и моментално заспа. В сънищата си продължаваше да търси някого, но едва когато се събуди на другата сутрин, осъзна, че търси майка си.

Беше още в леглото, когато Лизи надникна в стаята му.

— Хей, Лиз, влизай. — Той дръпна назад одеялото и тя щастливо се сви до него. Подаде му един пощенски плик. — Какво е това? — Вътре имаше нарисувана на ръка картичка, на която пишеше: „Честит рожден ден, Грегор!” с ярък маркер. Рожденият му ден. Беше някъде миналата седмица. Беше станал на дванайсет години в джунглата.

— О, прекрасна е, благодаря ти, Лизи — каза той.

— Татко каза, че ще ти купим подаръци, когато се прибереш вкъщи, и освен това ще направим и торта — каза Лизи. — Но, Грегор, не знам как ще се оправяме сега с парите.

Майка им изкарваше парите, но сега беше прекалено болна дори да се прибере вкъщи.

— Татко казва, че ще се върне на работа, но следобед пак получи пристъп на треска и според мен едва ли ще може — каза Лизи.

— Пак ли е болен? — попита Грегор.

— Прочетох листа с описанието, който изпратиха онзи път от Подземната страна. Пишеше, че хората може да претърпяват ре-ци-диви. В речника пише, че това значи, че болестта се връща — каза Лизи.

Снощи му се беше сторило, че баща му е добре, но той винаги се чувстваше най-зле следобед. Грегор усети, че го обзема тревога, но се помъчи да не го показва.

— Е, Викус каза, че е наредил да ни дадат още малко пари от музея. Би трябвало да ни стигнат, за да изкараме известно време. — Или поне се надяваше да е така. — Не се тревожи, Лиз, всичко ще се нареди. Събота сутрин е, нали? По-добре да отивам у госпожа Кормаки. — Щяха да имат нужда от тези четирийсет долара.

— Изкарал си още един грип — каза Лизи.

— Какво? — каза Грегор.

— Изкарал си още един грип. Така казах на всички, които питаха за теб — обясни Лизи. — Госпожа Кормаки каза, че догодина е по-добре да се ваксинираш против грип. О, а Лари и Анджелина ти донесоха домашните. — Тя посочи купчина учебници върху перваза на прозореца — от тази гледка на Грегор наистина му стана лошо.

— Ау, домашни за две седмици — изпъшка Грегор.

— Имахме два дни ваканция заради снега, така че всъщност са само осем учебни дни — каза Лизи окуражително.

— Добре, значи положението не е толкова лошо — каза Грегор и я смушка в корема. Беше хубаво да я види как се смее.

Краткотрайното застудяване беше свършило и когато открехна прозореца, във въздуха се носеше меко пролетно ухание. Грегор обу чифт широки панталони върху превързаните си крака и сложи суичър с дълги ръкави. Едва след като си обу чорапите, осъзна, че няма други обувки, освен долноземските сандали, с които си тръгна от Регалия. Ботушите му бяха унищожени от киселина в джунглата. Последният му чифт маратонки се беше разпаднал преди Коледа. Тъй като не знаеше какво друго да направи, той смъкна панталоните си по-ниско, така че маншетите да скриват странните му обувки.

Влезе на пръсти да целуне баба си, докато тя спеше и оправи одеялото на Бутс. На възглавницата ѝ бяха пластмасовите отровни жаби стрела. „Ще трябва да измисля някакъв начин да се отърва от тях”, помисли си той. Баща му още спеше на разтегателния диван. На дневна светлина Грегор видя, че онова, което му каза Лизи, е вярно. Странният оттенък на кожата, треперенето на ръцете… Пак беше болен.

В десет часа Грегор вече чукаше на вратата на госпожа Кормаки. Тя го огледа внимателно, заяви, че изглежда изтощен и му поднесе голяма чиния бъркани яйца. Преди да му връчи списъка с поръчките за деня, тя го накара да дойде и да седне в хола, за да му даде подаръка за рождения ден.

— Нямаше нужда да ми вземате нищо — каза той, като въртеше кутията в ръце.

— Смятам, че ти дължа поне това, след като те карам толкова много да тичаш насам-натам — каза тя и махна с ръка.

Той отвори кутията и видя чифт маратонки. Но не някакви обикновени маратонки, а страхотно готини маратонки, от онези, които всъщност дори не си беше представял, че ще притежава, защото знаеше, че са много скъпи.

— О, фантастични са! — възкликна той.

— Пробвай ги. Ако не ти стават, пазя касовата бележка и можем да отидем да ги сменим — каза тя.

Но Грегор не помръдна. Защото да ги пробва, означаваше да събуе странните си сандали, които криеше под масичката за кафе и тогава щеше да се наложи да обясни защо е с тях. А не можеше. Не можеше, защото си мислеше само как майка му беше на километри под земята, болна от чума, как баща му пак беше зле, гледаше разтревоженото лице на Лизи и се чудеше как ще се справи с всичко това. Какво щяха да правят? Ако майка му я нямаше с месеци, ако състоянието на баща му се влошеше и той не можеше дори да се грижи за тях, какво оставаше да се върне на работа, а дори и да можеше, то кой щеше да се грижи за баба му и Бутс, а и откъде щяха да вземат пари за всичко това? И независимо кой беше той в Подземната страна, в истинския свят беше само едно единайсет — не, дванайсетгодишно момче, което не знаеше какво да прави.

— Грегор? Ще пробваш ли маратонките? — попита госпожа Кормаки. — Ако не ти харесват, не се притеснявай да ми кажеш. Ще ги сменим с други.

— Не, идеални са — каза той. — Само че…

— Какво става, миличък? — каза тя.

Нужна му беше помощ. Цялото му семейство имаше нужда от помощ, за да живее. Но Грегор не го биваше да лъже и беше много, много изморен.

— Грегор? Какво има? — попита госпожа Кормаки и седна на стола срещу него. — Познавам, че нещо не е наред.

Грегор опипа връзките на маратонките, пое си дълбоко въздух и взе решение.

— Госпожо Кормаки? — каза той. — Госпожо Кормаки… можете ли да пазите тайна?

Content

Сюзан Колинс
Грегор и проклятието на топлокръвните
(книга 3 от "Подземните хроники")

ЧАСТ 1 ЧУМАТА

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

ЧАСТ 2 ДЖУНГЛАТА

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

ЧАСТ З ОГЛЕДАЛОТО

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27