УИЛЯМ ШЕКСПИР

ТОМ 8. РОМАНСИ И СОНЕТИ

„Макар за края им да чухте само,

узнахте в Антиох и дъщеря му

последствията на сластта какви са;

в Перикъл, във Марина и в Такса

видяхте как накрая добротата

надвива над камшика на Съдбата…“

Гауер („Перикъл“, V д., III сц.)

„Острието

на клеветата реже по-добре

от всеки меч, езичето и жили

по-сигурно от всички смъртоносни

змии на Нил…“

Пизанио („Цимбелин“, III д., IV сц.)

„… и има не един и тука, който,

когато казвам туй, държи жена си

за лакътя и хич не подозира,

че в негово отсъствие съседът

е посещавал рибника му…“

Леонт („Зимна приказка“, I д., II сц.)

„… Направени сме всички

от сънища и сън отвред обгръща

тоз малък наш живот…“

Просперо („Бурята“, IV д., I сц.)

„Ни мраморът, ни твърдият гранит

на гробниците знатни ще успеят,

макар така внушителни на вид,

могъщия ми стих да надживеят.“

(55 сонет, ред I-IV)

Марко Минков

Предговор към „Уилям Шекспир. Том 8. Романси и сонети“

Към 1607 г. в Англия се появила драмата „Перикъл, цар тирски“ от Шекспир, навярно в съавторство с второ, неизвестно лице. За това съавторство говори не само слабостта на първите две действия, но и фактът, че драмата не е била включена в събраните съчинения на Шекспир от 1623 г., макар че, ако съдим по броя на отделните издания, които е претърпяла преди това, тя е била една от най-популярните навремето негови пиеси, надмината само от „Ричард III“ и първата част на „Хенри IV“. За съжаление обаче всички тези издания са пиратски, съставени навярно по записки, направени в театъра, и пълни с грешки и пропуски. Това твърде много затруднява критиката и отваря пътя за най-различни предположения. Изказано е дори мнение, че разликата между стила и качеството на двете половини на драмата се дължи не на различни автори, а на различни записвани. Това предположение обаче не е много убедително.

Главният проблем, който изниква от „Перикъл“, е какво е подтикнало Шекспир да се занимае с един сюжет, така коренно различаващ се от предишните му теми? Той ли го е избрал или съавторът му? Заедно ли са работили двамата автори или Шекспир е довършил драма, започната и изоставена от друг? Или пък той е преработил само втората половина от една драма, написана изцяло от друг, защото само тази част го е привличала? Тъй или иначе, изглежда, че той не е пристъпил към работата с голямо въодушевление. Противно на обикновената си практика, почти не е внесъл никакви промени във фабулата на източника си — в първата част основната фабула е третирана значително по-свободно — и не се е опитал да даде на героинята си една постоянна физиономия, а ту я представя като наивно — дори на места прекалено наивно дете — ту влага в устата й думи и мисли, които изобщо не подхождат на девойка, както това е при словото й към Резето, много силно само по себе си, но именно прекалено силно за нея. Само на отделни места той сякаш се е запалвал от темата си и е дал нещо от истинската си поезия, особено при бурята, с която започва неговата част, и при срещата между бащата и дъщерята накрая. Въпреки това обаче, било поради неочаквания успех на пиесата, било защото при самата работа той открил нещо в жанра на романса, което лично го привличало, „Перикъл“ сякаш станала изходна точка за по-нататъшната му работа и с нея започва последният период от творчеството му, периодът на романсите.

Сюжетът на „Перикъл“ е взет от повестта „Аполоний Тирски“, една издънка от тъй популярните някога елинистически романи и всъщност единственият от тях, запазен за Запада през средните векове. Най-известната форма на тази повест в Англия е била преработката на колегата и приятеля на Чосър — Джон Гауър (1330–1408 г.), когото Шекспир използва в самата пиеса като разказвач, свързващ отделните епизоди и предаващ в съкратена форма някои от по-маловажните й моменти. Самата техника на разказвача при драматизацията на такава повествователна материя не е необикновена за времето, особено при по-простонародните пиеси, но образът на поета, който говори на своя архаичен и малко наивен език, придава на драмата едно особено настроение, като отдалечава зрителя от непосредственото действие и му напомня постоянно, че гледа старинна приказка.

И все пак, макар че по Шекспирово време повестта за Аполония се чувствала като старинна — Бен Джонсън дори я нарекъл „мухлясала“ — тя принадлежи към извънредно популярен навремето вид; защото именно елинистическият роман бил водещата форма на повествователната проза тогава; през целия Ренесанс, както и през следващата го епоха на барока във всички западни страни, се изливал непрекъснат поток от романи и повести по подражание на Хелиодор и Ахил Таций. Тези къснокласически автори от III в. са типични представители на едно време, загубило устоите си, когато езичеството замирало, но не е имало още какво да го замести, когато се ширели най-различни култове и суеверия и хората се чувствали обкръжени от тъмни сили, които те не можели да проумеят. Мотивите на тези романи са стереотипни: човек е играчка в ръцете на случайността; героите постоянно биват разделяни от бури по море, пирати, разбойници, похотливи властелини или властелинки; случайността пак ги събира, но те често се разминават, защото не се познават, понеже са предрешени. Никой не може да вярва на очите си: жената, която сме видели изкормена от жестоки жреци или удавена в морето, се явява пак изведнъж здрава и читава. Тъмни оракули предвещават бъдещето, но никой не може да разгадае словата им. И макар че крайният изход е щастлив, това, което лъха от тези романи, не е оптимизъм, а несигурност.

Много от тези мотиви преминали в житията на светците, а оттам в рицарските романи на Средновековието. Ако човекът от Ренесанса се е нахвърлил с настървение върху елинистическите романи, то не е било, защото е почувствал някакво духовно сродство с тях, а защото те са били все пак увлекателни и някак си близки за него поради сходството си с познатите рицарски романи, а при това много по-изящни и в много отношения дори по-близки до съвременния живот: странстващият рицар е бил вече чисто литературен образ и магьосниците, драконите и великаните, с които той се срещал, били чисти фантазии, докато тук героите са обикновени хора, дори невинаги принцове и принцеси, а събитията — необикновени и невероятни, но не съвсем невъзможни. И все пак от начина на подражанието личи, че светоусещането на времето е вече друго. Използват се същите мотиви, същите случайности и неочаквани поврати, но ние наблюдаваме събитията като всезнаещи зрители и това, което е изненада за героите, на нас е отдавна известно, докато при елинистическия роман знаем само това, което знаят героите, така че участваме субективно в тяхната обърканост. Използва се също така и познатата техника на вмъкнатия разказ, но сега тези разкази не служат да изяснят минали събития под нова светлина, а са просто отстъпления от главната фабулна линия. Светът на Ренесанса е още стабилен и, общо взето, разбираем и зад превратностите на случайността се чувства една целенасочена сила. Повестта за Аполоний впрочем не е много типичен представител на своя жанр. Тя използва мотивите, но не и особената техника на елинистите. И все пак от нея лъха основното чувство за несигурността на човешкия живот, макар и може би с малко повече упование в една закриляща сила, която въпреки ударите на случайността се грижи за праведния човек. Повече от това и Шекспир не е могъл да вложи в драмата си; той само съвсем малко е намалил ролята на случайността: у него нито пиратите, нито пък Перикъл са отведени в Митилин от бури.

Обратно на Ренесанса барокът има много общи черти с елинистическата епоха: религията, особено в аристократичните среди, пак губи почва и хората, нестигнали още до истински научен мироглед, се намират в безпътица; суеверието пък се шири под формата на астрология, алхимия, розенкройцерство и пр. и гоненията на вещиците се превръщат в масова истерия. XVII век поставя основите на модерната наука, но успоредно с това той е и векът на едно непознато дотогава лъженаучно суеверие. И сега безкрайните героични романи от школата на Ла Калпренед подражават на Хелиодор по съвсем друг начин, като засилват още повече субективистичиия подход и с това — чувството, че се движим заедно с героите в непрогледна мъгла. Тези романи, както и елинистическите им образци, не се четат днес от никого, но навремето си са били твърде разпространени в аристократичните среди и са твърде характерни за един аспект на това време. В Англия появата на „Перикъл“ съвпада по време с новото отношение към романса. Именно през тези години се чувства там влиянието и на италианските пасторални трагикомедии на Тасо и Гуарини, които също така плащат дан на елинистическия роман, а през 1607 г. на острова проникват и първите ръкописи на „Астрея“ от Д’Урфе, който с тънките си анализи на любовните конфликти и изящното си платонично отношение към любовта определил вече главното съдържание на героичния роман. Младият драматург Флетчър е бил много силно повлиян от Д’Урфе.

Явно е, че времето било назряло за едно връщане към драматичния романс. И всъщност учудващото е по-скоро не че романсът се явява сега като водеща форма в драмата, а че изобщо е бил изтикан от това си положение в нея, което в повествователната литература никога не бил загубил. Защото до появата на непосредствените предшественици на Шекспир към края на осемдесетте години на XVI век романсът — но рицарският романс с енергични борци като герои, не играчки на случайността — е бил почти единствената форма на драмата в публичните театри. През следващите двадесет години обаче драмата се развивала все повече в посока на реализма, дори и на натурализма, макар че и тогава тя не отхвърля напълно елементите на романса: Шекспировите по-ранни комедии са поначало пак романси, при които по-мъчителните елементи са или озарени от комичната трактовка, или изобщо изключени. Сега обаче настъпва изведнъж рязък, обрат не само у Шекспир, но и в цялата драма. Лесно е да го обясним с надделяването на дворцовото влияние по времето на Яков I; и крайният резултат на движението е явно това, но нещата са много по-сложни и през 1607 г. едва ли някой е могъл да прозре накъде води новата мода, да види много ясно какво ще се харесва на двореца или дори да смята дворцовия вкус за много меродавен. Дворецът си имал свои собствени забави, пищните „маски“ — алегорични или митологични представления с богати декори, музика и танц, в които участвала самата кралица с придворните си и на които театралните трупи не могли изобщо да съперничат. И макар че кралят и семейството му още с възкачването му на престола през 1603 г. поели веднага патронажа на всичките трупи и повикванията на трупите в двореца значително зачестили, така че дворът имал големи възможности да наложи своя вкус, никаква промяна в театралната политика не се чувства.

Това, което се чувства обаче, е едно специализиране на трупите в различни посоки. До самия край на XVI век театрите са били общонародни; и съществена част от силата им се криела в това, че не се държало сметка за вкуса на отделен слой, а се е гледало да има във всяка пиеса по нещо за всички вкусове. Но в началото на новия век с възкръсването на детските трупи, които играели в малки закрити зали при изкуствена светлина и значително по-високи цени, се обособили два театъра с по-елегантна, но все пак явно неаристократична публика; по-скоро бихме помислили за една буржоазна интелигенция. Тук се проявявали най-авангардните драматурзи на времето и гръбнакът на репертоара бил съставен от сатирични комедии из лондонския живот, осмиващи еснафството, но също така и двора. Тези трупи били най-рядко викани в двореца, а след не много дълго време били и забранени именно поради сатиричните им склонности. През 1609 г. трупата на Шекспир се преместила в овакантения от едната от тях „Театър на черните братя“, в който давала представления главно през зимата, като продължавала да играе и в големия театър „Глобус“. Тази трупа, наречена кралска трупа, била явно водеща и най-често викана да играе в двореца, но тя — с Шекспир като главен драматург — най-добре пазела старата традиция на общонародния театър. Двете останали по-важни трупи, с Декър и Хейууд като главни драматурзи, се обособили като дребнобуржоазни и при тях всъщност била най-добре запазена първоначалната форма на романса; но те били презирани от по-изисканата публика.

Така към 1607 г. дворът въпреки силното си стратегическо положение не е имал театър, който да се съобразява специално с неговия вкус. И едва ли би могло да се каже, че „Перикъл“ е била написана с поглед към двореца. Напротив, ако не знаехме от кого е и от коя трупа е била играна, по-скоро бихме я отнесли към презрения „Червен бик“, отколкото към театър „Глобус“. И необикновеният й успех изглежда е бил изненада за всички участници в нея. Този успех навярно се дължал на това, че тя предлагала голямо разнообразие от силно емоционални моменти, но също така и много от елементите на дворцовите маски, за които толкова се говорело сред народа, шествия, танци, необичайно много музика, появата на божества и други подобни странични атракции.

Въпреки успеха на „Перикъл“ Шекспир не пристъпил веднага към написването на нова пиеса, може би защото през голяма част от тези години театрите били затворени поради чумата или пък защото му трябвало още един тласък, за да се посвети по-сериозно на новия жанр. И този тласък дошъл с появата на драмата „Филастър“, първият голям успех на двамата нови драматурзи Бомонт и Флетчър. „Филастър“ представлява много по-решителна крачка към бароковия романс от всичко, написано от Шекспир, и от нея лъха една по-изящна и изкуствена дворцова атмосфера. Но не би могло да се каже, че драмата е написана с насоченост към двореца. Напротив, тя съдържа много открита сатира против любимото на Яков I учение за божественото право на кралете и не малко критика срещу придворните и дворцовия живот. Но Бомонт и Флетчър — първият като син на дребен, но богат провинциален аристократ, а вторият като син на епископ, макар и обеднял и принуден да си изкарва хляба със своето перо — произхождали от много по-издигнати слоеве на обществото, отколкото всички драматурзи преди тях, и отразявали само вкуса на своята класа. Появата им в този момент ускорила неизбежния ход на нещата — неизбежен, защото антагонизмът между буржоазията и аристокрацията, сведен до минимум по време на основаването на националната държава при Тюдорската династия, сега при Стюардите ставал все по-остър. Поради това с растящата враждебност на пуританската фаланга към театъра една твърде важна и влиятелна част от публиката се отдръпвала, оставяйки драмата в ръцете било на аристокрацията, било на по-несъзнателната част на дребната буржоазия, която — в лицето на драматурзи като Декър и Хейууд — била напълно готова да последва аристократичната мода. Появата на Бомонт и Флетчър в този момент била случайност, но случайност в хармония с историческото развитие; и модата, която те въвели, се развила в течение, и то течение гибелно за самата драма, която се превърнала впоследствие в празна, изкуствена игра, напълно откъсната от народа.

Мнозина не могат да се съгласят с мисълта, че великият гений е могъл да бъде повлиян от такива второстепенни фигури като Бомонт и Флетчър. Това обаче показва неразбиране на положението на тогавашния писател, от когото се искало не оригиналност — самата дума не съществувала още в езика — а добра работа; не лична изява, а общоприети клишета. От драматурга пък, чието място в литературната йерархия било твърде ниско, се искало да пълни театъра и толкоз. Шекспир не би бил от голяма полза за своята трупа, ако не бе следял зорко вкуса на публиката си; може би и не би бил такъв всеобщ любимец до днес, макар в случая този вкус да го е повел по доста съмнителни пътища. При това, когато става дума за една драма като следващата му творба — „Цимбелин“ — по-скоро би трябвало да търсим за Шекспир извинения, отколкото, отблъсвайки мисълта за влиянията, да хвърляме цялата отговорност върху него. Защото дори и най-ревностните защитници на Шекспировите романси не намират похвали за тази драма и се мъчат да я обяснят като пръв опит в един нов за Шекспир вид.

Между „Филастър“ и „Цимбелин“ има извънредно много допирни точки. Повечето от тях наистина могат да се отминат като общи за самия вид или поне непоказващи посоката на влиянието. Най-важна е може би особената атмосфера, която цари в двете пиеси, получена от противопоставянето на един прогнил от клевета и владетелски прищевки двор и една невъзможна в своята романтичност пасторална идилия сред дивата природа. Шекспир е представял гнили дворове и преди, но това са били отделни дворове, възглавявани от узурпатор, и никога не е изпълнял пиесите си с толкова нападки против дворцовия живот изобщо, нито пък изтъквал така силно клеветата и завистта. В „Както ви харесва“ е налице пасторален контраст, но тук селският живот е, общо взето, реалистично предаден, в разрез дори с обикновената пасторална традиция, с която — без напълно да я отрече — се подиграва добродушно. В Бомонтовия двор цари не само клеветата, но и развратът, една нотка, която Шекспир изпуска; но върху драмата му тежи една необикновена за него сексуалност, например в натурализма на Постумовите спомени и фантазии, в мислите и намеренията на Клотен или при сцената в спалнята на Имогена. Образът на Клотен е много близък до Бомонтовия Фарамонд, близка е и техниката, с която се подчертава неговата недодяланост чрез доста излишните забележки настрани на едно трето лице — похват, отдавна изоставен от Шекспир. Нова за Шекспир е и техниката на въведението чрез разговор между анонимни придворни, за нас вече крайно изтъркан и изкуствен похват, но за времето едно ново и елегантно разрешение, използвано — много по-умело впрочем — от Бомонт. Друг един похват обаче, твърде характерен за новата драма, Шекспир не приел: да се изненадва публиката с неподозирани разкрития при развръзката. Последната сцена на „Цимбелин“ представлява една серия от изненадващи разкрития за героите, но за нас тя не носи нищо ново: интересът й се състои в това как реагират лицата на тези разкрития, нещо, което действа по-силно на зрителя в театъра, отколкото на читателя. Така ние знаем, че Имогена е попаднала при своите братя, но те не го знаят; че тя е взела не отрова, а приспивателно средство; че обезглавеният труп, който намира до себе си, е на Клотен, а не на Постум, и така нататък. Само при едно място се чувства нещо от техниката на Бомонт — когато Якимо се появява изведнъж от сандъка. Повече в съгласие с Шекспировия начин на работа би било, ако знаехме предварително за какво ще послужи този сандък.

Основният сюжет на драмата — облогът на Постум — е взет от „Декамерон“. Шекспир прехвърля действието в дворцова обстановка и добавя мотива за отчуждението на краля от своята дъщеря. Отношенията между баща и дъщеря — инак не особено характерна за романсовия жанр — заемат твърде важно място във всички тези драми на Шекспир и предпочитанието на автора им към тази тема стои може би във връзка с връщането му при семейството му в Стратфорд и раждането на първата му внучка. Мотивът за дългата раздяла, взет от „Перикъл“, тук обаче се прехвърля върху братята на Имогена, откраднати като малки деца. Към тази основна фабула, за да получи назъбената линия на романсите, Шекспир е прибавил приключенията на Имогена в пещерата на братята й, епизод, който показва забележително сходство с немската приказка за Снежанка. Други следи на тази приказка в Англия не са известни и се явява въпросът дали Шекспир я е знаел и използвал, или, обратно, немската приказка е извлечена от „Цимбелин“, играна може би в Германия от странстващи английски комедианти. Още една добавка е и полуисторическият фон с легендарния британски крал Цимбелин и разните дипломатически ходове около данъка, плащан на Рим, който пак напомня донякъде „Филастър“. Никъде другаде Шекспир не смесва така романса с историята. И именно този исторически фон е навярно причината, загдето драмата въпреки щастливия й изход е поместена между трагедиите във фолиото от 1623 г.

Така построената фабула дава пак, както при „Перикъл“, една много разнообразна и епизодична, но и много преплетена линия с много различни, силно емоционални моменти. Но тук епизодите са по-организирани, не така самостоятелни и получават своето общо разрешение накрая. Тук също героите са тласкани от неразбираеми за тях превратности, но ролята на случайността сега е друга: последната е по-скоро благосклонна към хората и мъчителните положения са създадени най-вече от тяхната завист и егоизъм. Якимо играе роля, подобна на Яговата, но той е подтикнат не от омраза, а просто от себичното желание да спечели облога, без изобщо да мисли за възможните последици. И тук, както в „Перикъл“, за развръзката се явява едно божество, което всъщност не е толкоз необходимо, а служи по-скоро да загатне, че зад това, което наричаме случайност, се крие един принцип на доброто, чиито действия са за нас неведоми, но който в края на краищата намира лек за искрено покаялия се. И в това може бил се крие най-съществената разлика от „Филастър“, където виждаме един много логичен свят на чисто човешки казуалности, в който дори ролята на случайността е минимална. В това отношение и Бомонт не е стигнал още истинското бароково виждане.

В сравнение с „Цимбелин“ „Зимна приказка“ (1610 г.) изглежда като избистрена преработка на същия тематичен материал: пак съпружеска ревност, покаяние и прошка; пак загубено дете, намерено след дълги години; пак една пасторална идилия, която противопоставя на дворцовия живот един по-примитивен бит, свободен от неговите напрежения, но и лишен от неговите върховни моменти. Тук Шекспир се е освободил до голяма степен от примера на Бомонт и пише много повече в стария си дух — и много по-успешно; но и той ни предлага накрая една изненада, по-смайваща дори от всичко, което Бомонт е могъл да измисли.

По-старата критика се е смущавала не толкоз от дългия промеждутък от време в средата на драмата, колкото от безгрижния начин, по който Шекспир го запълва с образа на Времето. Но този образ му е необходим не толкова за да ни съобщи какво е станало — това ще научим много по-подробно в следващия разговор между Поликсен и Камило — колкото именно за да подчертае скока, който прави във времето, и да разграничи двете части на драмата. При това Времето е една любима фигура при маските и играе ролята, която играе Юпитер в предишната драма, като ни подсеща за закономерността, която стои зад случайностите. Впрочем по-правилно би било да говорим не за две части на драмата, а за две отделни кратки пиеси — трагедия и комедия — твърде изкусно противопоставени една на друга чрез изтъкване на известни успоредици в строежа им: така например изложението на втората част повтаря темите на първото изложение; в трагедията действието става през зимата, а в комедията — през лятото; във втората част Поликсен — нещо ново в сравнение с оригиналната повест — повтаря ролята на Леонт от първата част: той е смразяващият дух, който унищожава любовта в тази част, само че сега силата на този дух е по-малка.

Като източник за „Зимна приказка“ Шекспир е използвал повестта на някогашния си съперник Робърт Грийн (1560–1592 г.) — „Пандосто, или Тържеството на времето“, към която се придържа, общо взето, доста близо, повтаряйки дори и грешките на Грийн като морския бряг на Бохемия и смесването на Делос и Делфи под формата „Делфос“, грешка все пак по-малко простителна за университетския възпитаник Грийн, отколкото за „неукия“ Шекспир. Най-съществената разлика между двете версии се крие в развръзката: Грийн няма прошка за краля, който е убил любовта у себе си, и го заставя накрая да се самоубие, след като в неведението си се опитал да прелъсти своята дъщеря; за Шекспир, обратно, именно прошката за разкаялия се и лекуващата ръка на времето са съществени теми и той, за да възстанови някогашното щастие на Леонт, дори възкресява Хермиона по съвсем неочакван и доста неубедителен начин. Освен това чрез цяла редица по-дребни изменения той изглажда хода на фабулата, пригаждайки я към сцената, намалява на няколко места, както при „Перикъл“, ролята на случайността, като засилва тази на Аполон, и подчертава много по-силно темите, които го интересуват. Особено важна е дългата и очарователна — изцяло негова — сцена на овчарския празник. В нея чувстваме щедрата, животворна ръка на природата и — може би по-силно дори, отколкото в „Ромео и Жулиета“ — красотата на една млада, чиста любов — Флоризел със своята смесица от покровителство и благоговение е най-привлекателният от всички Шекспирови млади влюбени. В тази сцена и темата за пасторалния живот близо до природата получава най-дълбоката си разработка. В Шекспирово време думата „природа“ е имала значение, доста различно от това, което ние сега, като наследници на идеите на Русо и на романтиците, й придаваме, и не се е свързвала нито с пейзажа, нито пък така ясно с идеята за примитивния живот. Обратно, за Шекспир и, общо взето, за неговото време, в човешката природа, част от природата изобщо, е залегнал стремежът да издига градове и да си устройва живота по-изкусно. Така и в „Цимбелин“ природата на младите принцове не може да се задоволи с един живот сред онова, което сам той не нарича и не би могъл да нарече „природа“. И тук тази идея много силно се подчертава в разговора между Поликсен и Пердита за градинските цветя, които наивното момиче отхвърля като неестествени. Те не са неестествени, защото градинарят е използвал именно тяхното естество, за да ги облагороди. А същата разлика, както между простите полски цветя и градинските, съществува между простия, безметежен живот на овчарите и този на двореца. И ако тук е немислима ревността на един Леонт, също така са немислими и красивите пориви на един Флоризел: Гламчо и Мопса са двойка, твърде различна от Флоризел и Пердита, градинското цвете, попаднало на диво място, но запазило своята природа. Разговорът крие обаче и една дълбока ирония, защото Поликсен, цитирайки доста разпространения навремето пример за градинаря, който присажда благородната пъпка върху дивия корен, сам не иска да приложи тази поука спрямо брака на своя син.

Изглежда вероятно Шекспир да е бил наведен на тези размисли, които преминават като лайтмотив през всичките му романси — с изключение на „Перикъл“ — от разликата, която усещал между живота в Стратфорд и в столицата. Пасторални епизоди се срещат, разбира се, в много романси, има дори и цели пасторални романси по подобие на „Дафнис и Хлое“, но тези епизоди не водят обикновено до размишления, близки до Шекспировите. В „Бурята“ (1611 г.) тази тема пак играе важна роля и се извежда на ново равнище, като се противопоставят този път не дворецът и селото, а дворецът и първобитният живот на дивака, тема, твърде важна за времето и свързана с колонизацията на новооткритите земи в Америка. Добрият Гонзало ни обрисува една крайно идилична картина на този живот, взета изцяло от страниците на Монтен. Неговата картина на един златен век на примитива бива жестоко осмяна от другите, но тази критика, макар и оправдана, губи много от силата си поради това, че е вложена в устата на двамата злодеи, които остават слепи за чудесата, преживени от самите тях, и се смеят на „грешките“ на Гонзало, които не са никакви грешки: Дидона е била вдовица и Тунис е достатъчно близо до стария Картаген, за да можем да го отъждествим с него. Но, от друга страна, сам Шекспир ни дава и една друга картина на първобитния човек — в лицето на Калибан, чието име е изменение на думата „канибал“ или „карибиец“. Просперо смята, че Калибан е неподатлив за каквото и да било възпитание. И въпреки това, и колкото да ни отблъсва, ние не можем да не съчувстваме на това същество, лишено от естественото му наследство и заставено да робува на белия магьосник. Нещо повече, когато го съпоставим с много от пришълците на острова, би могло да се каже дори, че той стои над тях. Той е значително по-интелигентен поне от двамата пияни слуги, които смята за божества поради божественото питие, с което те го поят; морално пък е много по-издигнат от Антонио и Себастиан, които съзаклятничат не против чужд натрапник, а против собствените си братя, и накрая — твърде показателно при такава драма — не проявяват никакво покаяние, а мълчат злокобно. Калибан може би не се кае, но е решен да търси „grace“ — една дума, която сме принудени да преведем с „просветление“, но която съдържа многобройни други значения — от Божата благодат до телесното изящество.

„Бурята“, заедно със „Сън в лятна нощ“, с която е свързана и от фантастичността на сюжета си, е една от малкото Шекспирови пиеси, за които не е открит пряк източник. Съществували са наистина цяла редица аналогични повести и драми — някои от които се свързват дори с епизоди из българската история, с Крум и Самуил и с падането на страната ни под византийско владичество — но изглежда по-вероятно Шекспир да е съчетал свободно редица популярни за времето му мотиви, отколкото да е използвал определен източник. За двете драми е изказано предположението, че са били написани за представления при аристократични сватби. И тази хипотеза изглежда особено вероятна при „Бурята“, единствената пиеса на Шекспир, която сякаш изисква декор, и то симултанен декор, при който да можем да виждаме движението на различните групи от брега на острова към пещерата — първата сцена би могла да се играе на тъмно при светлината на един-два фенера. Използването на такъв декор би обяснило и съвсем необичайното за Шекспир спазване на единството на време и място. И все пак с по-голяма сигурност можем да твърдим, че един от непосредствените подтици за написването на драмата е вестта за едно щастливо корабокрушение на английски колонисти, пътуващи за Вирджиния и изхвърлени на брега на един необитаван остров в Карибско море, където прекарали няколко месеца; Шекспир явно е използвал някои от брошурите, излезли през 1611 г. по този повод. Той навярно е бил повлиян и от някое представление на италианските трупи от типа на комедия дел арте, които са идвали и в Англия, тъй като някои от сценариите на тези трупи показват забележителна прилика с Шекспировата комедия, що се отнася до мотивите и действието. Прилика, но навярно само жанрова, има и с друга пиеса за широка публика — „Вълшебната флейта“, последната опера на Моцарт.

Придържайки се към единството на време и поставяйки в центъра на всичко един могъщ и благ магьосник, чиито вълшебства дават богати възможности за сценични ефекти, Шекспир обаче се е лишил от възможността да създаде драматично напрежение. И тук се касае, както при другите романси, за грях, изкупен с покаяние след дълги години. Неприятелите на Просперо са сега в негова власт, но ние знаем, че той няма да ги накаже много строго, особено след като узнаваме, че е определил Фердинанд за свой зет. Затова сцената, в която под давлението на Ариел той решава да избере по-благородния път, ни се вижда доста изкуствена, както ни изглежда излишна и внезапната му тревога около заговора на Калибан; това са епизоди, твърде явно вмъкнати, за да създадат привидно напрежение. Не е трудно да разберем защо при една така лишена от истинско действие драма — особено когато се касае за последната самостоятелна драма на Шекспир — критиците са искали да намерят някакъв особен дълбок замисъл в цялото. И не липсват най-различни опити за алегоризиране на фабулата й. Неубедително е някога много разпространеното мнение, че Шекспир в лицето на Просперо се е сбогувал с вълшебната си власт върху въображението. Такова тълкувание подхожда за романтиците, които са го предложили, но съвсем не е в духа на Шекспировото време. Неубедително обаче е и да се вижда в образа на Просперо човекът на новата наука, която ще покори природата; във време, когато науката е трябвало да се бори с магията, магьосникът е бил последният човек, който би могъл да я представлява; а освен това при такова тълкувание отказът на Просперо от собствената му магия става неразбираем. И все пак явно е, че проследявайки само една от темите на драмата, не сме изчерпали съдържанието и. Калибан не е само карибиецът; у него има и нещо свръхестествено и той е явно противопоставен на духа на Ариел. Нещо между човек и риба, той представлява двете тежки, груби стихии, земята и водата, докато въздушният Ариел е свързан и с огъня, тоест представлява стихиите, стремящи се нагоре. За човека, поставен на границата на телесното и духовното и според тогавашните схващания обединяващ в микрокосмоса си целия макрокосмос, двете начала са част от природата му и той чрез разума си трябва да се справя с крайностите на всяко от тях, да държи в плен животинското, без да го унищожава; да насърчава духовното, без да се предава на фантастиката. Това Просперо е успял да направи в себе си и той се мъчи, невинаги с успех, да учи другите на него; но тук знанията и магиите му са безсилни; той може само да сочи пътя, но не и да преобразява човека. А сега е дошло за него време да насочи мислите си другаде и да се готви за своята смърт. Шекспир е бил тогава на четиридесет и седем години, за нас сега още в разцвета на силите си, но за онова време вече в доста напреднала възраст; в действителност му оставали още само пет години живот. Пишейки за Просперо, той едва ли е могъл да не мисли и за себе си, без обаче да се смята за магьосник на перото. И той е виждал, че смъртта не означава край, че животът си тече, човек остарява и умира, но е заместван от едно ново поколение — тема, която пак преминава през всички тези романси и най-ясно звучи може би в „Зимна приказка“, където най-добре чувстваме щедрата ръка на „създаващата природа“ и ритъма на човешкия живот, който се повтаря, както годишните времена.

Романсът или трагикомедията е поначало сравнително посредствен жанр, който, така да се каже, флиртува с дълбоките проблеми и тежките конфликти на трагедията, без да ги извежда до логичния им край, и търси повече смайващи ефекти, отколкото истинска мисъл, като при това ограничава възможностите за разработка на характерите. Но приемайки да работи в този жанр, Шекспир все пак му е наложил своя отпечатък и своето виждане, поради което е оправдано отделянето на последните му творения от повърхностните и безидейни трагикомедии на съвременниците му. Темите и идеите, които влага в тях, са по-общи, дори и по-отвлечени, отколкото при трагедиите му, но са все пак идеи: грехът, покаянието, прошката; лекуващата ръка на времето и смяната на поколенията; културата и човешката природа — това са темите, които преминават без изключение през всички чисто Шекспирови романси. Едновременно с тази обобщеност и абстрактност на темите и самите герои са по-слабо индивидуализирани. В цялата поредица от романси най-ясно изпъкват като живи личности може би тъкмо двете свръхестествени създания — Ариел и Калибан, докато останалите фигури са по-скоро идеализирани носители на дадено качество. Обаче в противовес на тази иреалност на фигурите и на действието за изобразяването на емоционалните състояния Шекспир изработва един подход, реалистичен в най-тесния смисъл на думата, достигащ на места до почти „стенографско“ покриване с естествената човешка реакция. Незабравими са сцени като изображението на Леонтовата ревност, където на фона на закачлив салонен разговор чуваме терзанията на ревнивия цар, примесени с репликите към малкия принц; или монологът на Постум срещу жените, който може би стига по-дълбоко до корените на истинската ревност дори от всичко в „Отело“, И колко тънко е разграничено чувството у двамата ревнивци: у Леонт имаме главно засегнато честолюбие и страх от презрението на другите, докато Постум се чувства унизен от жената в качеството си на мъж. Езикът на тези пиеси е често пъти измъчен и дори неразбираем, защото предава начупеността и непоследователността при емоционална възбуденост. Има пасажи, чийто истински смисъл е все още предмет на спорове, макар че чувството зад думите е напълно ясно. Но има и пасажи, които смайват със своята красота, като погребението на Имогена, речта на Пердита за пролетните цветя или тази на Просперо за живота сън. Макар че тези късни пиеси представляват залез в сравнение с големите трагедии на Шекспир, а може би и с най-зрелите от по-ранните му комедии, това е все пак залез, изпълнен не само с нови търсения, но и със своя особена красота.

* * *

Шекспировите сонети, които са включени в този последен том, са безспорно най-силният израз на петраркизма в Англия и това е естествено, тъй като, откакто Петрарка е възпял великата, духовна любов по един недостижим идеал, сонетът е останал за всички негови последователи най-съвършената форма на поезията, Шекспир наистина не употребява онази чиста форма, единствената, която признават италианските поети, състояща се от две четиристишия, свързани с еднакви рими и противопоставени по съдържанието си на втората част, едно шестостишие, пак със сложна, но самостоятелна римова схема, а по-простата форма, която се е развила в Англия наскоро след въвеждането на сонетната форма от Томас Уайт в началото на XVI век и която се състои от четири четиристишия, всяко с отделна римова схема, и един куплет накрая, който в стегнатата форма на епиграма дава основната мисъл. Но по съдържание, ако не по форма, Шекспир върви напълно по стъпките на италианските сонетисти. Първите последователи на Петрарка издигнали, както и самият той, своята любов до един култ на естетизма: своите любими те са обожавали като олицетворение на красотата, в техния копнеж няма място за телесно удовлетворение. Те обожавали не толкова жената, колкото своя идеал, въплътен в жената. Този култ намира скоро своята подкрепа в платонизма, подновен в Италия от Марсилио Фичино, според когото с естетичния принцип се слива и моралният: хубавото и доброто са едно и също — върховният израз на божествената душа, а любовта се явява като стремление към този върховен принцип. Телесното удовлетворение не може никога да даде това сливане с божественото, което се схваща като единствената цел в любовта: то води със себе си само мъка, ревност и горчивина. Само чрез умствената любов (amor rationalis), обожаването на една по-съвършена личност, съзерцанието на нейната красота, защото красотата е именно израз на божественото, можем да достигнем до пълно единение с него. И така петраркизмът се явява като един естетичен мистицизъм: както религиозният мистик чрез съзерцание на безграничната любов и безграничното величие на божеството се стреми да се освободи от оковите на тялото и да се разтвори в безбрежното море на божествената любов, така и петраркистът се стреми чрез съзерцание на красотата да се слее с божествения принцип. А колкото повече се издига красотата като върховен принцип, толкова по-далечен и по-бледен става истинският физически образ на любимата, която е само изходна точка за всички религиозни и философски стремежи на обожателя. Нещо повече: щом всички стремежи и копнежи на човешката душа се съсредоточат в красотата на едно отвлечено понятие, то мъжката красота се явява като един по-съвършен и достоен предмет на съзерцание: по-съвършен, защото е лишен от онези прелъстител ни качества, с които жената възбужда плътското желание у мъжа, колкото и да желае той да остане при духовното равнище. Такова схващане е било твърде удобно за онези поети, които пишели за един меценат — мъж, когото е трябвало да възвеличават, и се развило особено силно между дворцовите поети в Италия. Петраркистичната любов е само един копнеж отдалеч: тя може да бъде насочена към омъжена жена или към високопоставен принц, без да се чувства нещо нередно в това. И така мястото, което заема жената в системата на първите петраркисти, може най-сетне да се узурпира от мъжа, жената бива свалена от царствения й трон. Приятелството се поставя над любовта, в последната си фаза петраркизмът гледа на всяка любов към жената като на нещо телесно и низко: учението, което е изхождало от желанието за възвеличаване на жената и на любовта, е постигнало в края на краищата тъкмо обратното и е свлякло и двете в калта. В Италия, а донякъде и в другите страни, се развиват особен род сонети, които обикновено се прибавят в края на главната сбирка от идеалистични сонети — сонети за духовно покаяние. В тях поетът горчиво описва мъките, които изпитал от плътската любов към една жена, която презира, но и от която не може да се откъсне.

Такива са сонетите, които съставят основната лирична форма на Ренесанса. Във всички страни на Западна Европа сонетите се изливат в един непрестанен поток. В Англия писането на сонети е същинска мания. Шекспир в много отношения се придържа по-близо до италианската традиция, отколкото към английската, която почти не познава оная крайна фаза на петраркизма — възхвалата на мъжката красота, както и сонетите за духовно покаяние като отделен вид.

Сонетите на Шекспир в сегашния им ред представят една цялост, в която можем да разпознаем един зачатък на действие: в първата, по-голямата група, се възпява приятелството, „любовта“, както я нарича той, на поета към един красив и рус младеж: че този момък е благородник проличава главно от настоятелността, с която поетът го съветва да се ожени — мотив, на който Шекспир набляга доста силно във „Венера и Адонис“ и който е често срещан в стиховете на италианските сонетисти, отправени до техните князе. Понеже половата любов се отхвърля от петраркистите, а бракът е политическа необходимост за князете, поетите са намерили едно утилитарно оправдание за половите сношения: красотата не бива да изчезне от света и дълг на всеки е, който носи отпечатъка на божествената красота, да увеличи тази красота чрез своето потомство.

И другите теми на Шекспир са не по-малко известни от общата сонетна литература: похвали на красотата, копнежи, мъките на раздялата, негодувание пред собствената нищожност, отчаяние и нова вяра в любовта. Малко по-личен тон се чувства сякаш в сонетите, в които той се оплаква от един друг поет, съперник в любовта му към неговия приятел, но и това е тема, разработвана вече от много други сонетисти. Същото може да се каже и за сонетите, в които се загатва за любовните му отношения с една черноока жена, която му изневерила заради приятеля му: той приема тази изневяра равнодушно и принася любовта си в жертва на приятелството като истински петраркист. Към тази жена, към „злия си дух“, както я нарича в противоположност на „добрия ангел“ — приятеля, са отправени сонетите от втората, сравнително малка група; за тях е характерно преди всичко отвращението от тази плътска любов, която го държи все пак в оковите си и от която е безсилен да се освободи; той вижда, че любимата го мами, че го лъже, той вижда, че не е даже красива, но тя го държи в плен и той се люлее, измъчван между любовта и омразата, като не намира сили да се откаже, нито пък да се преклони пред неизбежното.

Въпросът доколко тези сонети отразяват действителните чувства и преживявания на поета занимава всички критици, които са писали за личността на Шекспир, и е намирал най-противоположни отговори. Естетите, които се доверяват главно на собствената си интуиция, смятат сонетите за истинска изповед, едно откровение на най-интимните мисли на поета и ги използват в твърде широки размери като биографичен материал. Историческата школа обаче, която по-добре познава условностите на тогавашната литература, е склонна да им отрече всякакво лично съдържание и вижда в тях само отражение на времето. Истината навярно е някъде по средата. Сигурно посред всичките условности на петраркизма се намира и частица истина. Младежът, не ще и съмнение, е истински покровител на поета, но любовта или приятелството между двамата сигурно не е била тъй нежна, тъй предана, както я описва Шекспир. Чуждият поет също така може да се приеме като действителна личност, възможно е дори и черната дама да не е измислена. Но не бива да се лъжем от силата на израза, от художествената правдивост на сонетите и да ги смятаме за искрени, защото са добри. За Шекспир, който е могъл да вникне в душата на Отело, на Макбет или на Лир и да предаде техните чувства, не е било мъчно да вникне в душата на петраркистичния любовник или обожател и да предаде със същата правдивост преживяванията, които се очакват от него. В такива сонетни сбирки обикновено един минимум от факти може да даде повод за най-дълбоки чувства.

Затова многобройните опити да се идентифицират лицата от тази драма са напразни. Единственият смисъл, който би имало установяването на името на Шекспировия патрон, е по-точното и прецизно установяване на датите на сонетите. Но датирането им става и без тази помощ: два от по-късните сонети към черната или смуглата дама са отпечатани в една сбирка от 1599 г., а Мирз една година по-късно говори за „Захарливите сонети на г. Шекспир“, които се предавали в ръкопис между приятелите му. Единственият сонет, който ясно разкрива общи политически събития, се намира към края на сбирката и се отнася навярно към 1596 г., когато кралицата навършила 63 години, една много опасна възраст според астролозите. Във всеки случай немислимо е, че думите „Смъртната луна е претърпяла своето затъмнение“ могат да се отнасят до смъртта на кралицата, както искат да ги обяснят някои критици; затъмнението е представено като нещо, преминало благополучно По-ранните сонети пък по своя стил и по някои от идеите, особено съветите към момъка да се жени, напомнят много на епохата на „Венера и Адонис“ и на сонетите, вмъкнати в „Напразни усилия на любовта“ и „Ромео и Жулиета“. Всичко това сочи към граф Саутхямптън като патрон на Шекспир. На него той посветил двете си епични поеми, а посвещението на „Лукреция“ прави впечатление с пресилените обещания за вечна и безгранична любов, които напомнят езика на сонетите. Единственото, което говори против Саутхямптън, е, че печатарят, който без знанието на автора издал сонетите през 1609 г., ги посветил на „Господин W.H., единственият вдъхновител на тези сонети“: инициалите на Саутхямптън са H.W. Затова мнозина мислят за граф Пембрук, на когото приятелите на Шекспир посветили голямото фолио, обаче с Пембрук Шекспир не би могъл да се запознае преди 1598 г., а това не оставя време за написването на всички сонети, които предполагат един срок от най-малко три години до появяването на двата сонета през 1599 г. Показанията на печатаря не са меродавни: той може да е бил заблуден, да е мислил, че сонетите са действително написани за Пембрук или дори да е искал да направи една мистификация и да е поставил инициалите случайно.

Името на Шекспировия патрон наистина не е от значение за пас, а колкото до личността на черната или смуглата дама, за щастие всички опити да се узнае коя е тя са останали напразни: придворна, гражданка или куртизанка — нищо не може да се каже. Но за стойността на сонетите този въпрос е безразличен. Единствената задача, която ни задават сонетите, е да вникнем в тяхната хубост, да проследим как Шекспир приема традиционните идеи и мотиви, традиционния език и сравненията на сонетите и ги превръща в нещо лично.

Проф. Марко Минков

ПЕРИКЪЛ

Перикъл[1]

Действащи лица

ГАУЕР — в ролята на Хор

АНТИОХ — цар на Антиохия

ПЕРИКЪЛ — цар на Тир

ХЕЛИКАН, ЕСКАН — тирски сановници

СИМОНИД — цар на Пентаполис

КЛЕОН — управител на Тарс

ЛИЗИМАХ — управител на Митилин

ЦЕРИМОН — ефески знатен гражданин

ТАЛЯРД — антиохски знатен гражданин

ФИЛЕМОН — слуга на Церимон

ЛЕОНИН — слуга на Диониза

МАРШАЛ

СВОДНИК

РЕЗЕТО — негов слуга

ДЪЩЕРЯТА НА АНТИОХ

ДИОНИЗА — съпруга на Клеон

ТАИСА — дъщеря на Симонид

МАРИНА — дъщеря на Перикъл и Таиса

ЛИХОРИДА — дойка на Марина

СВОДНИЦА

ДИАНА

Сановници, дами, рицари, знатни граждани, моряци, пирати, рибари и вестители.

Място на действието — различни страни.

Първо действие

Антиохия. Пред двореца на Антиох.

Влиза Гауер — като Хор[2].

ГАУЕР

Джон Гауер сам, добил отново

подир смъртта си плът и слово,

дошъл е тук, за да достави

приятен час на милостта ви

със свойта повест, вярно, стара,

ала която още кара

народа да я пей-говори

по празници и по събори

и да я правят знатни леди

предмет на своите беседи.

Поука крие тя голяма,

а за доброто старост няма

и ако мойте вехти рими

са за вкуса ви нов търпими

и може старец беловласи

да ви зарадва с повестта си,

живот бих искал, та със нея

за вас до края да изтлея.

Градът на първата ни сцена

е Антиохия[3]. Градена

от Антиох Могъщи, тя е

създадена, за да сияе

над цяла Сирия велика.

Ала разказва историка,

че щом на тоя цар жена му

умряла, той останал само

с едничкото си женско чадо,

така прекрасно, сладко, младо,

че той в безнравствена забрава

поискал да я обладава.

Развратна тя, бащата — дважди,

кръвосмесителните жажди

греха превръщат постепенно

в съжителство обикновено.

А хубостта на дъщерята,

известна вредом по земята,

подмамва не един, не двама

да искат таз порочна дама;

затуй баща й, с цел да може

да я опази в свойто ложе

и страх в женихите да всява,

измислил заповед такава:

че който щерка му желае,

а няма ум да разгадае

една особена загадка,

присъдата му ще е кратка,

но, убеден съм, твърде ясна

при тази гледка свръхужасна.

Сочи главите, набодени на копия пред двореца.

Какво ще стане подир туй,

ти, зрителю, сам виж и чуй!

Излиза.

Първа сцена

Пак там.

Влизат Антиох и Перикъл със свитите си.

АНТИОХ

Добре осведомен си, вярвам, млади

царю на Тир[4], за страшната опасност,

срещу която тръгваш?

ПЕРИКЪЛ

Да, напълно,

могъщи Антиохе, но за мене

печалбата е толкова голяма,

че и смъртта ми капка ценност няма!

АНТИОХ

Свирачи!

Музика.

Доведете дъщеря ми

в одеждата й сватбена, в която

и Зевс я би прегърнал! От Луцина[5]

получи тя във дар природна хубост,

а сборът на планетите втъкал е

във нея всички свои съвършенства!

Влиза Дъщерята на Антиох.

ПЕРИКЪЛ

О, вижте я в таз дреха пъстроцветна

като самата пролет! Господарко

на всички качества, пред твоя образ

отстъпват трите Грации[6]! О, лик

прекрасен като книга, във която

четат се само радост и наслади,

като че ли тъгата е изтрита

от страниците й, а злият гняв

не се е никога съдържал в нея!

О, богове, направили ме мъж

и в мойта гръд запалили копнежа

да вкуся от божествения плод

на туй дърво небесно, па макар и

с опасност да загина, помогнете

на своя син и ревностен служител

да стигне това щастие, което

не знае граници!

АНТИОХ

Царю Перикле,

пред теб сега…

ПЕРИКЪЛ

… е блянът зет да стана

на царя Антиох!

АНТИОХ

Пред теб сега

е Хесперидската градина[7], пълна

със ябълки от злато, но която

е пазена от дракон, бълващ смърт.

Видът й те подмамва да посегнеш

и завладееш дивната й сладост,

ала помни: за този свой ламтеж

при неуспех ще трябва да умреш!

От слух привлечени, от страст обзети,

сега със неми устни тези клети

ти казват, че от жажда за любов

днес стряха им е звездният покров,

и шепнат ти: „На брой сме доста вече.

Отказвай се, отказвай се, човече!“

ПЕРИКЪЛ

Благодаря ти, славни Антиохе,

задето ми припомни, че съм смъртен

и мойта плът — със тяхната еднаква —

подготви за което я очаква,

показвайки й сякаш в огледало

нетрайността на всяко земно тяло!

И тъй, за завещание е време

и както смъртникът, щом взор възземе

към небесата вече, в миг престава

да се държи за всяка мирска слава —

ценена преди туй! — така и аз

оставям: мир и щастие на вас

и на човеците с добро в сърцето;

богатствата си на пръстта, отдето

излезли са; а чистия си плам,

очарователна принцесо — вам!

И тъй, готов за смърт или живот,

загадката ти чакам, Антиохе!

АНТИОХ

Презрял съвета ми, чети тогава!

Хвърля му свитък.

Не ми ли кажеш скритото във нея,

като на тез кръвта ти ще пролея!

ДЪЩЕРЯТА

От толкоз други по-щастлив бъди!

След толкоз победени победи!

ПЕРИКЪЛ

Като безстрашен рицар влизам в бой

и ничие подсказване не искам

освен това на своята любов!

Чете.

„Не съм змия, но в своя път

аз майчина прояждам плът[8].

Подирих другаде съпруг,

намерих го до мене тук.

Как може син, баща и мъж

да бъдат в него наведнъж,

а майка, щерка и жена

да са събрани в мен една?

Дай отговор на таз задача

или готви се за палача!"

Настрани.

Горчи тоз цяр накрая! Но, о, сили,

които сте дарили небесата

с безчет очи, за да следят отгоре

човешките дела, защо не сте ги

забулили за вечни времена,

ако е вярно туй, което прави

при четене ликът ми да бледнее?

О, лъчезарна, любех те, понеже

отвън бе дивно твоето ковчеже,

но то оказа се претъпкан склад

на всякакви пороци и разврат,

и аз от теб отвръщам се, защото

не може да се счита чист от злото

тоз, който казва: „Грях живее тука!“

и все таки на портата му чука.

Ти лютня си, чиито струни-чувства,

докоснати за музика законна,

способни са да смъкнат небесата

и да накарат боговете висши

във унес да я слушат; но така,

разстроена за мерзостна наслада,

ти караш да танцува само ада!

Заклевам се, не те желая вече!

Обръща се към дъщерята на Антиох.

АНТИОХ

Царю, докоснеш ли я, смърт те чака!

Законът ни е строг по тази точка,

тъй както и по другите. И тъй

на нашата загадка ключа дай

или мисли за близкия си край!

ПЕРИКЪЛ

Велики господарю, много рядко

ний слушаме с охота за греха си,

охотно вършен. Не на мен се пада

да порицавам твоите постъпки.

Разумно е да се държи затворен

тефтерът със делата на царете:

изреченият царски грях е вятър,

наблъскващ прах в очите на монарха,

а ползата е никаква, защото

след него вече пази се окото

и спира с клепки дразнещия порив

на въздуха. Безоката къртица

издига купчини към небесата,

за да им каже, че човекът тъпче

земята твърде силно; и умира

заради тях. Царете богове са —

те правят си, каквото им хареса.

За туй, че Зевс бил имал волни нрави,

кой упрек би посмял да му отправи?

Ти знаеш се и туй на теб ти стига —

защо ненужна глъчка да се вдига?

Обича всеки себе си, нали?

Главата си да пазя, позволи!

АНТИОХ (настрани)

О, само да я имах таз глава!

Разкрил е мойта тайна! Но ще трябва

да му говоря ласкаво… Царю,

макар че според нашия закон,

понеже даде отговор неверен,

би трябвало да ти прекъснем дните,

надеждата, която се разлиства

от ствол, великолепен като твоя,

ни кара да постъпим другояче;

отпускаме ти срок четирсет дни,

за да отключиш нашата загадка.

Успееш ли, таз милост ще ти каже,

че много сме те искали за зет.

Гостувай ни в двореца дотогава,

тъй както твоят сан го заслужава!

Излизат всички освен Перикъл.

ПЕРИКЪЛ

О, как любезността се престарава,

когато като хитър лицемер

облича снежен плащ грехът ни чер!…

Да бях уверен, че съм изтълкувал

загадката ти грешно, в никой случай

не бих допуснал, че си тъй порочен,

та с връзка кръвосмесна да погубиш

душата си! Но ти си в също време

баща и син поради свойте грешни —

съпружески, не бащински! — прегръдки

със дъщеря ти, а пък тя развратно

се въплотява в майка си, понеже

с мъжа й блудства в нейното легло.

Яд църкате по змийски ти и тя,

макар и да се храните с цветя!

Прощавай, Антиохио, защото

известно е, че иде зло след злото!

Тоз, който тъне в мрака на разврата,

гаси със всички средства светлината

и гдето е сластта, смъртта е там,

неотделима като дим от плам!

С коварства и отрови не от лани

грехът като със щитове се брани,

затуй наместо в гроба чер да легна,

опасността чрез бягство ще избегна!

Излиза.

Влиза отново Антиох.

АНТИОХ

Решено е: главата му ще взема,

защото мойта тайна е разбулил.

Позора ми той няма да тръби!

Не искам да разказва по света,

че Антиох потънал е до шия

в отблъсващ грях! Към действие тогаз

Ще падне той, за да не рухна аз!…

Да дойде някой!

Влиза Талярд.

ТАЛЯРД

Моля, господарю?

АНТИОХ

Талярде, ти си пръв съветник наш,

делили сме най-скритното си с тебе.

За твойта вярност ще те повишим.

Това отрова е; туй тука — злато.

Нареждаме ти да убиеш този

омразен тирски цар. Защо, не питай!

Желаем го и толкоз! Отговаряй:

направено?

ТАЛЯРД

Направено, царю!

АНТИОХ

Достатъчно!

Влиза Вестител.

Отдъхвайки си, казвай,

какво те е накарало да бързаш!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Перикъл, царят тирски, е избягал!

АНТИОХ

Ако желаеш да останеш жив,

лети подире му като стрела,

отправена от опитен стрелец

към точката в мишената, и тука

върни се само ако ще ми кажеш,

че е убит!

ТАЛЯРД

Царю, ако го зърна

пред себе си на пистолетен изстрел[9],

отписан е от този свят! Отивам!

АНТИОХ

На добър час!

Талярд излиза.

Дордето жив е той,

не ще намеря никъде покой!

Излиза.

Втора сцена

Тир. Дворецът на Перикъл.

Влиза Перикъл.

ПЕРИКЪЛ (към слугите зад сцената)

… И никой да не ни безпокои!…

Отде се взеха тези тежки мисли

и меланхолията сивоока

защо ми стана гостенка тъй честа,

че нито денем, слънцето додето

тържествено пътува по небето,

ни в тиха нощ, когато всяка грижа

би трябвало да спи, намирам мир?

Забави тук ухажват моя взор,

а пък заплахата е там далече,

във Антиохия, и тук не вярвам

да ме достигне нейната ръка;

но нито удоволствията могат

да ме зарадват, ни далечината —

да ме успокои. Така е то:

гнетът във нас, заченат от страха ни,

намира после в мисълта ни дойка

и опасенията ни от нещо

порасват в мерки то да се избегне.

Такъв е моят случай: Антиох,

чиято мощ е толкоз по-голяма

от моята, че може да извърши

със мене туй, което пожелае,

ще се бои, че аз ще го издам,

дори и да му дам безбройни клетви,

че ще мълча; и няма полза в туй

да му оказвам почести, щом смята,

че искам да покажа на земята

безчестието му. Под явно дело

ще иска той да скрие туй, което,

ако разчуе се, ще го посрами:

ще връхлети над моя Тир с такова

внушително разгъване на сили,

че ужас храбростта ни ще изпие

и без отпор ще бъдем бити ние,

а мойте поданици ще пострадат

без никаква вина. За тях си мисля,

а не за себе си. Какво съм аз?

Корона на дърво, която трябва

да брани корена, от който смуче

живота си. Страхът за този корен

болезнено пронизва мойта гръд,

преди със меч да стори туй врагът!

Влизат Хеликан и други Сановници.

ПЪРВИ САНОВНИК

Да осени духа ти свят покой!

ВТОРИ САНОВНИК

И щом се върнеш, в теб да бъде той!

ХЕЛИКАН

Мълчете! Нека опитът говори!

Ласкателството вредно е за царя,

защото като мех греха раздухва

в душата му. Той мъничка искра е,

а то разпалва я във буен огън.

Затуй изпълненият с почит упрек

е много по-полезен за царете,

които хора са и — като хора —

способни да грешат. С тез мирни речи

лицеприятието в твоя двор

воюва срещу тебе, господарю!

Сега ме накажи или помилвай —

по-нисък под не виждам тук за мене

от камъка под моите колене!

Коленичи.

ПЕРИКЪЛ

Останалите да излязат всички!

Идете на пристанището, вижте

товаренето как върви и после

върнете се пак тука!

Сановниците излизат.

Хеликане!

Погледай ме добре: какъв изглеждам?

ХЕЛИКАН

Изпълнен с гняв, велики господарю.

ПЕРИКЪЛ

Това е царски гняв — как тъй посмя

езикът ти във мен да го събуди?

ХЕЛИКАН

Как смеят да поглеждат към небето

растенията, хранени от него?

ПЕРИКЪЛ

Животът ти е в моята ръка —

ти знаеш туй!

ХЕЛИКАН

Сам брадвата наточих.

Остава да замахнеш!

ПЕРИКЪЛ

Изправи се!

Седни до мен! Ласкател ти не си

и аз съм ти признателен, сам виждаш.

Опазил Зевс царете от това

да слушат все хвалебствени слова!

Служителю на краля, който с мъдрост

превръщаш своя крал във свой служител,

какво да правя? Казвай!

ХЕЛИКАН

Да търпиш

товара, който сам си си наложил!

ПЕРИКЪЛ

Говориш като лекар, който дава

на болния лекарство, от което

той сам не би отпил. Щом тъй е, слушай!

Аз бях във Антиохия, където

опитах — както знаеш — пред лицето

на смъртната опасност да спечеля

ръката на неземна хубавица,

която, мислех си, ще ми дари

чеда такива, че да бъдат помощ

за царя ти и радост за народа.

Лицето й за мене беше чудо

над всички чудеса, ала отвътре —

ухо ми дай! — оказа се тя черна

като кръвосмешение! Баща й,

разбрал, че тайната им е разкрита,

не ме погуби, а ме приласка,

но знайно е това: тежко томува,

когото едновластникът целува!

Страхът ме облада и аз побягнах,

закрилян от нощта. Тук, в Тир, размислих

над случилото се и над онуй,

което бе възможно да се случи:

тиран е Антиох, а у тирана

страхът расте като заразна рана —

ако страхува се, че аз ще кажа

на глашатая-въздух, с колко кръв

на короновани е заплатена

покварата на ложето му, той

ще тръгне — под предлог, че е обиден —

с войските си към нашата страна;

и точно туй изпълва ме с печал,

че зарад моята — така да кажем —

вина ще си изпатят много тирски

невинни поданици и сред тях

и ти самият, който ме упрекна

за туй, че съм печален…

ХЕЛИКАН

Да, уви!

ПЕРИКЪЛ

… Туй моя сън краде и не допуска

кръвта до мойте бузи, като пълни

ума ми все с въпроса, как могъл бих

да спра навреме бурята, която

заплашва да изтреби всички вас;

и ненамерил ключ към таз задача,

свой дълг намирам в туй да ви оплача!

ХЕЛИКАН

Понеже сам ми каза да говоря,

свободно ще го сторя, господарю.

Ти с право се боиш от Антиоха —

тиран е той: с война или с коварство

ще стори всичко, за да те погуби.

Затуй на път тръгни, царю, и странствай,

дорде забрави той за своя гняв

или безмилостната Парка[10] среже

живота му. Властта си дай на друг,

а този друг решиш ли да съм аз,

ще имаш преданост до сетен час!

ПЕРИКЪЛ

На теб аз вярвам, но какво ще стане,

ако на трона ми посегне той?

ХЕЛИКАН

Тогаз ще смесим кървите си в таз,

която е родила всички нас!

ПЕРИКЪЛ

Щом тъй е, сбогом, Тир! Платно насочвам

към Тарс[11], където ще очаквам вести

от тебе и в зависимост от тях

ще действам по-нататък. Свойте грижи

за благото на тирския народ

възлагам върху теб, чиято мъдрост

ще понесе теглото им… Без клетви!

За честния и думата обет е —

едното който стъпква, стъпква двете!

Макар в далечни орбити, ний двама,

далеч дори от мисъл за измама,

ще бъдем: ти — мой ревностен служител,

аз — помнещ твойта вярност повелител!

Излизат.

Трета сцена

Тир. Пред двореца на Перикъл.

Влиза Талярд.

ТАЛЯРД

Значи това е Тир, а това — дворецът му. Тук трябва да убия цар Перикла и ако не го сторя, мога да съм сигурен, че вкъщи ме чака бесилката. Лоша ми е работата. Разбирам, че е бил мъдър и опитен оня, който, запитан от царя каква милост иска, отговорил, че иска само царят да не му казва тайните си. Да, сега ми става ясно, че е имал основания да го иска, защото, когато един цар заповяда на слугата си да стане злодей, той е длъжен да стане такъв по силата на своята клетва към него… Ш-шт, пристигат местните велможи!

Влизат Хеликан, Ескан и други Сановници.

ХЕЛИКАН

Достатъчно ме питахте, велможи,

за бързото отплаване на царя.

Скрепеното с печати пълномощно

ви казва, че заминал е да странства.

ТАЛЯРД (настрани)

Какво? Заминал?

ХЕЛИКАН

Все пак, ако учудва ви, че той

е тръгнал, без да се сбогува с вас,

по туй могъл бих да ви осветля:

Във Антиохия, където той…

ТАЛЯРД (настрани)

Какво „във Антиохия“? Да чуем!

ХЕЛИКАН

… наскоро беше, Антиох велики,

защо не знам, го е възненавидил —

или поне той имаше туй чувство —

и смятайки, че в нещо е сгрешил,

реши да му покаже, че се кае,

отдавайки се на моряшки труд,

при който всеки миг ни плаши с гибел.

ТАЛЯРД (настрани)

Нарежда се! Сега и да поискам,

не ще умра обесен! Моят цар

таз вест за него с радост ще изслуша:

в морето ще умре, щом не на суша!…

Ще се представя… Мир и здраве вам,

велможи тирски!

ХЕЛИКАН

Мир на теб, Талярде,

посланико на Антиох Сирийски!

ТАЛЯРД

От него съм изпратен със писмо

до царя ви, но тъй като узнах,

че той е отпътувал в неизвестност,

налага се писмото си да върна

на изпращача му.

ХЕЛИКАН

Не ще е редно

да го приемем ний, понеже то е

до царя ни. Ала преди да тръгнеш,

сърдечно каним те, на весел пир

да свържем Антиохия и Тир!

Излизат.

Четвърта сцена

Тарс. Влизат Клеон, Диониза и други.

КЛЕОН

Ела да седнем, скъпа Дионизо,

и нека с разкази за чужди скърби

се постараем да забравим свойта!

ДИОНИЗА

Тъй както с духане гаси се огън?

Съпруже, който с пръст запълва яма,

до нея изкопава по-голяма;

със скърбите ни същото се случва —

тъй както храстът, кастрен, по расте,

потискани, по-буйни стават те!

КЛЕОН

О, Дионизо, кой гладуващ може

да крие своя глад, дорде издъхне?

Не, нека реч от таз уста звучи

и сълзи да струят от тез очи,

когато дъх си взимаме за миг,

за да пробудим с дваж по-жален вик

небето, изоставило в беда

от толкоз време своите чеда!

Аз почвам, безутешен разказвач,

помагай ми и ти с безгласен плач!

ДИОНИЗА

Ще се опитам!

КЛЕОН

Спомняш ли си, скъпа? —

Преди години Тарс, над който аз

управител, уви, съм оттогаз,

бе град, над който сякаш бе изляло

рога си Изобилието[12] — толкоз

богатства по стъгдите му течаха;

под кулите му, върхове заболи

във облаците, всеки чужденец,

омаян, спираше; мъже, жени

по улиците му, в одежди скъпи,

се отразяваха едни във други;

а пък трапезите му — до една

отрупани, и повече с храна

за погледа, не толкоз за стомаха;

и тъй кесиите ни пълни бяха,

че, горди, не желаехме да знаем

за думи като „помощ“ или „заем“!

ДИОНИЗА

Тъй беше!

КЛЕОН

А какво небето стори!

Устата, на които неотдавна —

макар отдавайки им всичко свое —

земя, вода и въздух безуспешно

се мъчеха с храна да угодят,

напукани са от неупотреба,

подобно домове без хора в тях!

Да, две лета след времето, когато

не можеха без новости готварски

за тънкия си вкус, чуй как днес просят

коричка хляб и колко й се радват!

А майките, обръщащи тогава

света наопаки, за да изхранят

чедата си със лакомства най-редки,

сега от глад готови са сами

любимите си рожби да ядат;

и с толкоз остри зъби е гладът,

че хвърлят жребий двойката стопани,

кой другия ще трябва да нахрани!

Тук плаче мъж, а там жена ридае,

измират хората като мухи

и който още жив е, няма сили

в земята да зарови свойте мили!

Не е ли тъй?

ДИОНИЗА

Свидетелстват, че тъй е,

лицата ни, на черепи прилични!

КЛЕОН

О, тънещи в охолство градове,

сред шум от пиршества плача ни чуйте:

днес пием ний от таз горчива чаша —

възможно е тя утре да е ваша!

Влиза Сановник.

САНОВНИКЪТ

Управителят где е?

КЛЕОН

Ей го тук.

Излей си бързо горестните вести!

На радостни не се надявам вече.

САНОВНИКЪТ

Видяхме многоброен флот да влиза

във залива!

КЛЕОН

Така и предполагах.

Бедите никога сами не идат —

те водят си наследнички, които

да доведат делата им докрай.

Знам, някоя съседна нам държава

глада във Карс желае да използва,

за да сломи безсилната ни мощ

и победи мен, слабия, когото

да победиш, не носи вече слава!

САНОВНИКЪТ

Напразен е страхът ти, господарю —

по белите им флагове личи,

че идат със добри, не с лоши цели.

КЛЕОН

Наивнико, не си ли чувал ти,

че хитростта със външност най блести?

Но нека идат със каквото щат!

Добре дошъл е даже и врагът!

От ниско се не пада. А пък ние

най-долу сме… Върви и съобщи

на вожда им, че чакаме го тук,

за да узнаем кой е, отгде иде

и със какво!

САНОВНИКЪТ

Отивам, господарю!

Излиза.

КЛЕОН

Ако е с мир, наш гост ще бъде той,

ако е с меч… безсилни сме за бой!

Влиза Перикъл, следван от Свита.

ПЕРИКЪЛ

Управителю — казано ни беше,

че ти управител на тоя град си, —

от числената мощ на моя флот

като от фар недей се заслепява!

До Тир далечен долетя вестта

за бедствието ви, което тука

видяхме да върлува над града.

Не идем ний да сипем нова скръб

във сълзите, а носим ви утеха.

Тез кораби — които ти навярно

представяш си натъпкани с бойци

като коне троянски[13] — носят жито,

за да нахранят и спасят от глад

останалите живи в твоя град!

ВСИЧКИ

Закриляйте го, гръцки богове!

За него коленичим!

Падат на колене.

ПЕРИКЪЛ

Не, станете!

Не щем ний почести, а само дружба

и тих приют за кораби и хора.

КЛЕОН

Туй само искай! И ако във Тарс

гостоприемство някой ти откаже

или окаже се неблагодарен

във мисъл само — даже да се случи

от моите близки, аз самият даже —

за тоз му черен грях да го накаже

проклятие небесно и човешко!

Но грях такъв към теб додето няма —

а няма и да има, убеден съм, —

спасителю, народът ми и аз

те каним да останеш гост у нас!

ПЕРИКЪЛ

Благодаря. Оставам тук, додето

усмихнато погледне ме небето.

Излизат.

Второ действие

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Видяхте сред царе как може

един да спи в развратно ложе,

а друг човечно да протяга

към ближния десница блага.

За него се не бойте вие —

той всички пречки ще надвие,

защото ви доказва мойто

повествование, че който

във смътни дни е с бистри цели,

трошица дал, хамбар печели.

Тоз благ владетел, на когото

аз искам искрено доброто,

е още в Тарс, от всички тачен,

и то по тъй безспорен начин,

че даже статуя красива

градът във памет му отлива.

Но вест донася лош обрат

и Гауер дръпва се назад.

ПАНТОМИМА

От едната страна влизат, разговаряйки, Перикъл и Клеон, следвани от свита. От другата страна влиза Вестител, носещ писмо за Перикъл. Перикъл показва писмото на Клеон, възнаграждава вестителя и го посвещава в рицарство. Перикъл и Клеон излизат в различни посоки.

Добрият Хеликан в туй време

на тирския престол не дреме,

не е той търтей, да се храни

със капки мед, от други сбрани,

а лошото плеви, защото

желае да кълни доброто.

За идването на Талярда

във Тарс той пише и макар да

е Тарс далеч, Периклу дава

съвет отново да отплава.

Съвета му Перикъл чува

и пак се впуска да пътува,

но гръм разцепва нощ беззвездна —

вълни над него, долу бездна! —

и корабът му в миг разбит е

и става плячка на вълните.

По чудо някакво голямо

Перикъл оцелява само

и носи се натам, където

го тласка — яростно — морето.

Но на Фортуна[14] й дотяга

да го измъчва и веднага

пред взора му се бряг явява

и той на него се спасява.

И ето го. Оттук натам

да действа и говори сам!

Излиза.

Първа сцена

Пентаполис[15]. Край брега.

Влиза — мокър до кости — Перикъл.

ПЕРИКЪЛ

Успокоете се, звезди сърдити!

Дъжд, вятър, гръм, спомнете си, че ний сме

от вещество, безсилно пред гнева ви!

Аз, верен на човешката природа,

оставям се на вашата угода.

Морето дълго би ме о скалите

и мята ме от бряг на бряг без жалост,

за да почувствам по-добре смъртта си.

Не стига ли на гордите ви сили,

че цар един от всичко сте лишили?

Избягнал водовърти и подмоли,

за тиха смърт на суша той ви моли!

Влизат трима Рибари.

ПЪРВИ РИБАР

Хайде, дрипо мокра, постръквай се!

ВТОРИ РИБАР

Стига си зяпал, върви да изтеглиш мрежата!

ПЪРВИ РИБАР

Чуваш ли бе, задник кърпен?

ТРЕТИ РИБАР

А? Какво каза?

ПЪРВИ РИБАР

Какво си се вдървил! Тръгвай, додето не съм обърнал дебелия край!

ТРЕТИ РИБАР

Ума ми е все в тия, дето морето ги грабна пред очите ни.

ПЪРВИ РИБАР

Вярно, и на мене сърцето ми се късаше, като ги слушах, бедните, да ни молят за помощ, когато ние на себе си едва смогвахме да помогнем.

ТРЕТИ РИБАР

Аз какво ви казах, като видяхме морската свиня[16] да играе? За нея говорят, че е хем риба, хем месо. Чума да ги тръшне тия животни! Колкото пъти ги видя, знам, че ще се наквася! Как могат да живеят рибите във водата, а?

ПЪРВИ РИБАР

Както човеците — на суша. Големите ядат малките. Вземи някой от днешните алчни богаташи — не ти ли прилича на кит, който си играе да гони пред себе си стадото от дребни рибки, докато накрая ги глътне на един залък. Чувал съм за някои сухоземни китове, дето не си затварят лакомата паст, докато не лапнат цяла енория с черковата й, камбанарията, камбаните и всичко друго!

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Добро сравнение!

ТРЕТИ РИБАР

Аз, ако съм клисар, ще гледам него ден да съм на звънарната.

ВТОРИ РИБАР

Защо?

ТРЕТИ РИБАР

Защото, като ме глътне и попадна в търбуха му, така ще раздрънкам камбаните вътре, че той, за да се отърве от звъна, ще повърне и камбани, и камбанария, и черкова, и енория. Но ако нашият цар, Добрия Симонид, послушаше съвета ми…

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Добрия Симонид?

ТРЕТИ РИБАР

… щяхме да очистим страната от тези търтеи, дето грабят меда на пчелите.

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Как тези рибари от водите морски

измъкват пример за делата хорски

и във царствата на хриле и перки

за земните недъзи търсят мерки!…

Добър ви ден, о, честни риболовци!

ВТОРИ РИБАР

Какво искаш да кажеш, честни нещастнико? Ако ще е добър като този, дето се е паднал на тебе, по-добре да го зачеркнем от календара — никой няма да заплаче по него!

ПЕРИКЪЛ

Морето, както виждате, изхвърли

на този бряг…

ВТОРИ РИБАР

Сигурно добре е препило снощи, щом те е изхвърлило!

ПЕРИКЪЛ

Смилете се над едного, с когото

вълните си играха като с топка

по равното игрище на морето!

Добри бъдете — помощта ви проси

един, непросил никога!

ПЪРВИ РИБАР

Значи не знаеш да просиш? Жалко, защото в тази наша Гърция има някои, дето с просене си изкарват повече, отколкото ние — с труд.

ВТОРИ РИБАР

А риба поне знаеш ли да ловиш?

ПЕРИКЪЛ

И туй не съм опитвал.

ВТОРИ РИБАР

Тогава непременно ще пукнеш от глад, защото в наши дни човек не може да добие нещо, ако не знае да залага мрежи и хвърля въдици.

ПЕРИКЪЛ

Какво бях някога, забравих вече,

ала какво съм днес, добре усещам —

един човек, до костите премръзнал.

Съсирекът в студените ми жили

едва намира топлинка да сгрее

езика ми за думичката „помощ“!

Смилете се над мен, а ако не,

като човек зарийте ме поне!

ПЪРВИ РИБАР

Да те зарием ли? Какво говориш? Дръж тази наметка! Завий се с нея! Ха така! Здрав и прав, за смърт ще приказва! Хайде, ще дойдеш у дома и ще има за тебе месо в празник, риба през постите, а от време на време и палачинки за подслаждане на душата. И ще ни бъдеш желан гост.

ПЕРИКЪЛ

Благодаря ти, друже.

ВТОРИ РИБАР

Чакай, приятелю! Кой казваше, че не умеел да проси?

ПЕРИКЪЛ

Аз само ви помолих.

ВТОРИ РИБАР

А, само си ни помолил? Тогава и аз ще се науча да моля, без да прося, и тъй ще отървавам камшика.

ПЕРИКЪЛ

Тук, значи, който проси, бива бит?

ВТОРИ РИБАР

О, не всички, приятелю, не всички! Инак нямаше да има по-добра служба от тази на градския бияч… Отивам да изтегля мрежата.

Излиза заедно с Трети рибар.

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Как хубаво подхожда на труда им

таз честна тяхна веселост!

ПЪРВИ РИБАР

Я, кажи, господине, знаеш ли в коя страна си попаднал?

ПЕРИКЪЛ

Не зная.

ПЪРВИ РИБАР

Тогава ще ти кажа. Ти се намираш в Пентаполис, където царува Добрия Симонид.

ПЕРИКЪЛ

„Добрия Симонид“ — така ли всички

му викате?

ПЪРВИ РИБАР

Така. И той си го е заслужил с мирно царуване и добродетелно управление.

ПЕРИКЪЛ

Щастливец-цар е вашият, щом тъй

нарича го народът ви! Кажи ми,

далеч ли е дворецът му оттук?

ПЪРВИ РИБАР

Съвсем наблизо е, има-няма половин ден път. И ще ти кажа още нещо. Той има хубава дъщеря и утре е рожденият й ден; и по този случай от всички краища на света са пристигнали князе и рицари, за да се състезават в турнир за нейната ръка.

ПЕРИКЪЛ

Да бях богат, тъй както съм изпълнен

с желание, бих бил един от тях!

ПЪРВИ РИБАР

Което не може, не може. Човек, господине, трябва да се простира според чергата си.

Влизат отново — теглейки мрежа — Втори и Трети рибар.

ВТОРИ РИБАР

Идвай да помагаш! Някаква риба се е оплела в мрежата като бедняшка правда в съдилище. Не ще да излезе. Ха, взели я мътните, излезе най-сетне! Я, какво е това? То не било риба, ами някаква броня! Стари доспехи, целите ръждясали!

ПЕРИКЪЛ

Доспехи? Позволете да ги видя!…

Фортуно, благославям те, загдето

след толкоз пречки ми даряваш нещо,

което може да ми върне всичко!…

Макар че твоят дар и без това е

по право мой — добрият ми баща

на мене тази броня завеща

със думите: „Пази я, сине мой,

баща ти тя е пазила във бой!

Дано от нея нямаш нужда ти,

но, имаш ли, дано те защити!“

От тез доспехи аз не се делях,

дотолкова привързан бях към тях.

Отне ми ги стихията могъща,

но ето че отново ми ги връща!

Не е дотам злощастен този ден,

щом дарът на баща ми е със мен!

ПЪРВИ РИБАР

Какво искаш да кажеш, господине?

ПЕРИКЪЛ

Да ви замоля, хора милостиви,

да ми дадете тез доспехи вехти.

Познавах царя, на когото те

принадлежаха — знакът му е тук;

той много ме обичаше и аз

по таз причина искам да ги имам.

И втора просба: да ме отведете

във царския дворец, където в тях

ще се явя като незнаен рицар.

Да ви платя сега, уви, не мога,

но ако с мен са висшите звезди,

успехът ми и вас ще награди!

ПЪРВИ РИБАР

Какво? Искаш да спечелиш ръката на царската дъщеря?

ПЕРИКЪЛ

Не, само да покажа свойта храброст.

ПЪРВИ РИБАР

Че добре, вземай ги и боговете да ти помагат!

ВТОРИ РИБАР

Само че, приятелю, ние сме ги измъквали тези твои успехи от бурните води. Нашето не бива да се губи, нали така? Нещо да падне и за нас, че да се парализираме и ние. Ако ти потръгне, надявам се, няма да забравиш отде го имаш това.

ПЕРИКЪЛ

Ще го запомня, вярвай ми!… И тъй,

благодарение на вас съм вече

облечен във стомана. При това

грабливите талази не успяха

да ми отнемат тази ценна гривна —

за стойността й ще си купя кон,

чиито дивни стъпки ще накарат

да ахне всеки зрител на турнира.

Но нямам наметало, туй е лошо,

приятелю…

ВТОРИ РИБАР

Лесна работа. Ще ти дам най-хубавия си плащ. И собственоръчно ще те заведа в двореца.

ПЕРИКЪЛ

Напред тогаз! Тоз ден ще ме прослави

или беда към злото ще прибави!

Излизат.

Втора сцена

Пентаполис. Дворът на Симонид.

Алея, водеща към арената. Встрани шатър.

Влизат Симонид, Таиса, Сановници, Свита.

СИМОНИД

Дали участниците са готови?

ПЪРВИ САНОВНИК

Готови, господарю, и очакват

пристигането ти, за да преминат

във шествие пред теб.

СИМОНИД

Да им се каже,

че тук сме с дъщеря си, чийто празник

ний честваме със днешния турнир,

дете на Красотата, рядък чар,

изпълващ със възхита млад и стар!

Излиза един Сановник.

ТАИСА

Мой царствени родителю, едва ли

заслужила съм твоите похвали!

СИМОНИД

Похвалите са нужни. Ний, царете,

сме пръстени с лика на боговете

и както пръстените помътняват,

ако не са почиствани, тъй ние,

ако не сме почитани, сивеем…

Но да започнем! Теб се пада, дъще,

тук всеки рицар с неговото мото

да видиш и приемеш в тържеството.

ТАИСА

Охотно ще го сторя, драги татко.

Двамата заемат местата си под шатъра. Започва шествието на рицарите, при което всеки рицар е предшестван от паж, който показва щита му на принцесата. Преминава Първи рицар.

СИМОНИД

Кажи, отде е този първи рицар?

ТАИСА

От Спарта[17], татко, и на своя щит

той има негър, който се пресяга

към слънцето; а надписът под него

гласи така: „Lux tua — vita mini“[18].

СИМОНИД

Обича те, щом ти си му животът!

Преминава Втори рицар.

А кой е този?

ТАИСА

Македонски цар.

Рисунката му представлява дама,

която побеждава рицар в броня;

а пък девизът му на италиански

гласи: „Più per dolcezza che per forza“[19].

Преминава Трети рицар.

СИМОНИД

А тоз?

ТАИСА

От Антиохия е той.

На щита му изписана е грива,

развята върху шлем, със текст: „Me pompae

provexit apex“[20].

Преминава Четвърти рицар.

СИМОНИД

Този герб какъв е?

ТАИСА

Обърната надолу факла с надпис

под него: „Qui me alit, me extinguit“[21].

СИМОНИД

Туй намек е за дамата красива —

тя само и разпалва, и убива.

Преминава Пети рицар.

ТАИСА

А петият пък има за емблема

ръка, обвита в облаци, която

опитва с пробен камък късче злато,

под свитък с мото: „Sic spectanda fides“[22].

Преминава Перикъл, в доспехи, без паж.

СИМОНИД

А кой е този шести и последен,

непридружен от паж, но тъй изящно

поднесъл своя щит към тебе, дъще?

ТАИСА

Изглежда чужденец. За знак той има

изсъхнал клон, зелен на края само,

над лента, казваща: „In hac spe vivo“[23].

СИМОНИД

Добър девиз — от бедността си той

надява се чрез теб да се възмогне.

ПЪРВИ САНОВНИК

Така ръждясал външно, ще е нужно

да блесне с много вътрешни достойнства,

ако желае нашите похвали.

Прилича повече на някой, който

не копие въртял е, а тояга.

ВТОРИ САНОВНИК

Да, странник е, щом в толкоз странен вид

явява се на тъй висок турнир!

ТРЕТИ САНОВНИК

Ще лъсне с прах ръждивата си броня,

когато някой смъкне го от коня!

СИМОНИД

Тъй съдят за духа по външността

умът припрян и бързата уста.

Но рицарите вече са готови —

местата си да вземем, дъще моя!

Всички излизат.

Зад сцената — силни викове, придружаващи успехите на бедния рицар.

Трета сцена

Пентаполис. Зала в двореца.

Влизат Симонид, Таиса, Маршал, Сановници, Дами, Рицари, участвали в турнира, и Свита.

СИМОНИД

Достойни рицари, да казвам тук,

че сте добре дошли, ще е излишно,

а бойната ви ловкост да изтъквам,

ще бъде — мисля — неуместен увод

към книгата на вашите дела,

понеже подвигът се хвали сам.

Но пир без смях е като пир през пости,

бъдете всички тук желани гости!

ТАИСА

А ти си моят най-желан от всички.

Венец на победител аз ти давам

и цар на този пир те назовавам!

ПЕРИКЪЛ

Принцесо, не на своята способност,

а главно на Фортуна го дължа.

СИМОНИД

И тъй да е, денят остава твой

и няма никой тук да ти завиди.

В изкуствата Природата ни лее

един за „Браво!“, други за „Добре е“,

а ти си й отливък най-успешен.

Седни до мене тука, дъще моя,

понеже си царица на пира.

Маршале, всички други нека седнат

във съответствие със своя сан.

РИЦАРИТЕ

Благодарим ти за честта, царю!

СИМОНИД

За рицарската доблест аз милея —

небето мрази, който мрази нея!

МАРШАЛЪТ

За теб е, рицарю, туй място тук.

ПЕРИКЪЛ

За него по-достоен ще е друг.

ПЪРВИ РИЦАР

Недей да спориш! Рицари сме всички —

и чужди са и непознати нам

към малък гордост, завист към голям!

ПЕРИКЪЛ

Наистина любезни сте!

СИМОНИД

Седни!…

Настрани.

Кълна се в Зевса, царстващ над ума ни,

не ми се хапва — все за него мисля!

ТАИСА (настрани)

Кълна се в Хера[24] — властваща над брака,

тук всичко ми е блудкаво пред него!…

Изглежда ми галантен и изящен.

СИМОНИД

Обикновен провинциален рицар.

Е, счупи две-три копия, но инак

наравно с другите го слагам аз.

ТАИСА (настрани)

За мен са те стъкло, а той — елмаз!

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Тоз цар така прилича на баща ми

и спомня ми за неговата слава.

Край трона му владетели по-малки

се трупаха като звезди край слънце

и всеки нов, съгледал го, корона

прекланяше пред светлата му власт;

а син му е светулчица една,

невидима на дневна светлина.

Да, времето, уви, е цар над всички,

то люлка наша е и гроб ни става

и туй, което ще, това ни дава!

СИМОНИД

Е, весел ли е рицарският кръг?

РИЦАРИТЕ

Какъв ще бъде, щом е в него царят?

СИМОНИД

Тогаз от чаша, пълна до ръба —

вий също свойте напълнете в чест на

царицата на празника, — аз пия

за вас, бойци!

РИЦАРИТЕ

Благодарим, царю!

СИМОНИД

Но чакайте! Тоз рицар-венценосец

е тъжен, сякаш приемът ни няма

разкош, достатъчен, за да подхожда

на неговата стойност. Дъще моя,

не го ли виждаш?

ТАИСА

Виждам го, но туй

не ме засяга, татко.

СИМОНИД

Слушай, чедо,

престолът задължава мен и теб

да подражаваме на боговете,

които одаряват ни, когато

отдаваме им почит. Инак царят

прилича на комар — звъни до Бога,

а щом убиеш го, едва се вижда.

Върви, развесели го! Да, кажи му,

че вдигам таз наздравица за него!

ТАИСА

Дали ще ми приляга, мили татко,

такава свобода към чужденец?

У нас мъжът жената хладна тачи;

щом мила е, безсрамница е значи!

СИМОНИД

Детинщини! Прави каквото казах!

ТАИСА (настрани)

С голямо удоволствие, кълна се!

СИМОНИД

И му кажи, че искам да узная

отде е, от кой род е, как се казва.

ТАИСА

Баща ми, рицарю, пи пълна чаша

за теб…

ПЕРИКЪЛ

Благодаря!

ТАИСА

… и ти желае

живот да имаш пълен като нея.

ПЕРИКЪЛ

Благодаря… За него и за теб!

ТАИСА

Освен това той би желал да чуе

отгде си, от кой род и как се казваш.

ПЕРИКЪЛ

Роден съм в Тир, от знатно потекло съм

и казвам се Перикъл. Образован

в науките и в бойните изкуства,

поех да странствувам, ала морето

остави ме без кораб и моряци

и ме изхвърли тук, крушенец жалък.

ТАИСА

Той, татко, ти отвръща с благодарност.

Перикъл казвал се. Бил тирски знатен,

загубил кораб и моряци в буря

и тук едва спасил се.

СИМОНИД

Честна дума,

съчувствам му и ще направя всичко,

за да прокудя черната му скръб.

Приятели, защо се бавим още?

Забавите ни чакат! И в доспехи

добрият воин знае да танцува.

И никой да не казва, че звънът им

не бил приятен за слуха на дами,

защото знае се, че те обичат

във танцовата зала и в леглото

на всеоръжие да бъдем с тях!

Танц.

Една покана явно е навреме,

когато толкоз присърце се вземе!

Но тази дама има нужда някой

да я раздвижи. Гостенино, хайде!

За рицарите в Тир съм чул да казват,

че дамите си майсторски въртели

и в бавни тактове, и в стъпки смели.

ПЕРИКЪЛ

Това е тъй, но за онез, които

са майстори във танца, господарю.

СИМОНИД

Сам отказа си просиш от премного

изисканост!

Танц.

Пуснете се! Така.

Благодаря. Танцувахте отлично…

Към Перикъл.

И в туй бе първи!… Пажове със факли

да отведат любезните ни гости

по спалните. За твоята решихме

да бъде, драги гостенино, редом

със нашата.

ПЕРИКЪЛ

Благодаря, царю!

СИМОНИД

Приятели, за нежности — защото

натам клоните, знам! — е вече късно.

Затуй сега добре си отдъхнете,

та утре да сте свежи на конете!

Излизат.

Четвърта сцена

Тир.

Влизат Хеликан и Ескан.

ХЕЛИКАН

… Не, чуй, Ескане! Антиох умря

затуй, че спа със свойта дъщеря.

Понеже боговете дълго бяха

отлагали заслужената плата,

нарочена за гнъсния му грях,

веднъж, когато той — при туй в разцвета

на своето величие и гордост —

пътувал в колесница скъпоценна

със дъщеря си, гръм ги поразил

и тъй опържил ги, че щели дълго

да чакат погребение, защото

от страшната им смрад тоз, който вчера

в нозете им жадувал да се просне,

не щял сега и с пръст да ги докосне!

ЕСКАН

Невероятно!

ХЕЛИКАН

Да, но справедливо.

Макар да беше приживе велик,

величието му не отклони

мъздата за греха му.

ЕСКАН

Много вярно.

Влизат трима Сановници.

ПЪРВИ САНОВНИК

На, в частен разговор или в съвет,

не слуша другиго. Едничък него!

ВТОРИ САНОВНИК

Ще чуе скоро общия ни упрек!

ТРЕТИ САНОВНИК

Проклет да бъде, който се отдръпне!

ПЪРВИ САНОВНИК

След мен тогаз!… Почтени Хеликане,

две думи само!

ХЕЛИКАН

С мене ли? Охотно!…

Привет на всички!

ПЪРВИ САНОВНИК

Трябва да ти кажем,

че недоволството ни вече стигна

до бреговете си и иска капка,

за да прелее явно!

ХЕЛИКАН

Недоволство?

Че от какво? Нима ще нанесете

обида на обичния ни цар?

ПЪРВИ САНОВНИК

Тогава себе си недей обижда,

заместниче почтени! Ако знаеш,

че скъпият ни цар Перикъл жив е,

кажи коя страна ощастливил е

със своя дъх и ний открай света

на тирския престол ще си го върнем;

ако умрял е, пак ще го намерим,

за да оплачем скъпата му смърт

и изберем законно друг след него.

ВТОРИ САНОВНИК

А ний сме убедени във смъртта му

и знаейки, че царство без глава,

подобно дом без покрив, бързо рухва,

към теб обръщаме се, чийто опит

да укрепи властта във Тир призван е.

Стани ни цар, достойни Хеликане!

ВСИЧКИ

Привет на доблестния Хеликан!

ХЕЛИКАН

Не бързайте, заклевам ви в честта ви!

Във вашта преданост към цар Перикла,

не бързайте! Да ви послушам, значи

в море да хлътна, гдето миг отрада

на часове безсъница се пада.

Аз моля ви, година само още

почакайте! Във този кратък срок

не се ли върне царят ни, без ропот

ще понеса държавния хомот.

Ако не искате, тогаз вървете,

търсете го и в туй вложете своя

стремеж към приключения! Във случай

че го намерите и убедите

да се завърне, ще блестите всички

в най-почетния кръг около трона

като брилянти от една корона!

ПЪРВИ САНОВНИК

Глупакът само разума не слуша.

Щом ти го искаш, мъдри Хеликане,

без бавене ще тръгнем да го търсим!

ХЕЛИКАН

Ръка в ръка! Не рухва таз държава,

в която знатните са в спойка здрава!

Излизат.

Пета сцена

Пентаполис. Дворецът на Симонид.

Влизат — от една страна — Симонид, четящ писмо, — от друга — Рицарите.

ПЪРВИ РИЦАР

Добър ти ден, преблаги Симониде!

СИМОНИД

Достойни гости, трябва да ви кажа

от името на свойта дъщеря,

че тя отлага за една година

решението си да встъпи в брак.

Причината за туй тя само знае —

на мен не щя да съобщи каква е.

ВТОРИ РИЦАР

А няма ли възможност да я видим?

СИМОНИД

За жалост, не. Тъй стаите си тя

решила е да пази, че това е

изключено. Дианиното було[25]

дванайсет още месеца ще носи —

такъв обет е дала пред окото

на Цинтия[26] и няма да го стъпче!

ТРЕТИ РИЦАР

С дълбока болка взимаме си сбогом!

Рицарите излизат.

СИМОНИД

Доволен съм. Отпратих ги добре.

Сега писмото й. Какво ми пише?

„Със чуждоземеца ще встъпя в брак

или до гроб ще крея в студ и мрак!“

Добре, дете! По твоему да бъде…

щом твоето е също като мойто.

Но колко смела е и упорита —

аз искам ли, не искам ли, не пита!

Харесва ми. Добре, така да бъде,

и то веднага, без да се отлага!…

Ха, ей го, иде! Няма да му казвам!

Влиза Перикъл.

ПЕРИКЪЛ

Бъди приветстван, благи Симониде!

СИМОНИД

Ти също, драги рицарю! Аз трябва

да ти изкажа свойта благодарност

за снощната ти музика. За пръв път

ухото ми се храни със такава

невероятно сладка благозвучност.

ПЕРИКЪЛ

Царю, не заслужавам таз похвала.

СИМОНИД

Не, ти си майстор в музиката!

ПЕРИКЪЛ

Аз съм

най-слабият й калфа, господарю.

СИМОНИД

Ще те запитам нещо: какво мислиш

за мойта дъщеря?

ПЕРИКЪЛ

Това, че тя е

високодобродетелна принцеса.

СИМОНИД

И хубава, нали? Или не смяташ?

ПЕРИКЪЛ

По-хубава от ясен летен ден!

СИМОНИД

Тя, рицарю, харесва те. Да, толкоз,

че иска да й станеш възпитател,

та ум от теб да черпи. Е? Как мислиш?

ПЕРИКЪЛ

Не съм заслужил тъй висока чест.

СИМОНИД

Тя мисли инак. Прочети това!

ПЕРИКЪЛ (настрани)

Какво е туй? Писмо, в което казва,

че ме обича! Туй ще е кроеж

на нейния родител, който търси

предлог да ме погуби!

Коленичи.

Господарю,

недей залага клопка пред един

нещастен чуждоземец, който нивга

не е повдигал тъй високо поглед,

че да ухажва твойта дъщеря,

а само й е служил като рицар!

СИМОНИД

С магии запленил си я, негодник!

ПЕРИКЪЛ

Не съм, повярвай! Клетва давам, нищо

не съм извършил — мислено дори! —

което би могло да разгори

любов у нея, неприязън в теб!

СИМОНИД

Предател, лъжеш!

ПЕРИКЪЛ

Аз — предател?

СИМОНИД

Ти!

ПЕРИКЪЛ

Ако не беше цар, аз таз лъжа

във гърлото обратно бих ти втикнал!

СИМОНИД (настрани)

Таз храброст ми харесва, честна дума!

ПЕРИКЪЛ

Делата ми са благородни, както

са мислите ми чисти откъм низост.

Тук дойдох като воин на честта,

а не като бунтовник срещу нея

и на невярващия с меча свой

ще потвърдя, че неин враг е той!

СИМОНИД

Така ли? Ето, иде дъщеря ми.

Тя най-добре ще каже.

Влиза Таиса.

ПЕРИКЪЛ

О, принцесо,

правдива толкоз, колкото красива,

кажи на своя разгневен баща

дали с език изрекъл съм, дали съм

с ръка написал думичка една,

която да те моли за любов!

ТАИСА

Дори да си, мой рицарю, нима

е лошо туй, щом искам го сама?

СИМОНИД

Премного сме решителни, принцесо…

Настрани.

и твоята решителност ме радва…

но знай, че лесно ще те укротя!

Без моето съгласие желаеш

да подариш любовното си чувство

на чужденец…

Настрани.

чиято кръв, усещам,

едва ли е по-малко благородна

от моята… Щом тъй е, драга дъще,

помни това: че или ще ме слушаш…

ти също, драги, или ще сведеш

глава пред мойта воля, или аз,

тъй както сте пред мен, ще ви венчая!

Ръце и устни да го запечатат!

По-бързо! Знам, туй в скръб ще ви удави,

но за да бъда още по-жесток —

деца и здраве да ви дава Бог!…

Сега доволни ли сте?

ТАИСА

Аз — доволна,

ако ме любиш, рицарю.

ПЕРИКЪЛ

Кой? Аз ли?

Живота си не любя както теб!

СИМОНИД

И сте съгласни значи?

ТАИСА и ПЕРИКЪЛ

Да, щом ти

съгласен си, царю!

СИМОНИД

Дотам съгласен,

че сватбата ви няма миг да бавя

и в ложето бегом ще ви отправя!

Излизат.

Трето действие

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Сега, след сватбената врява,

в дома покоят зацарява

и чува се от всички стаи

как хъркат гости и хазаи.

С два въглена-очи котака

пред миша дупка дебне в мрака

и край камината щурчето,

щастливо, пуска си гласчето.

Таз нощ е нощ на Хименея[27]

и нашата Таиса в нея,

преставайки да бъде дева,

детенце тутакси зачева…

Но ний след този увод кратък

ще скочим в разказа нататък

и той каква насока взима,

ще видите във пантомима,

която Гауер при това

ще ви допълва със слова.

ПАНТОМИМА

Влизат — от една страна — Перикъл и Симонид, следвани от Свита; от друга страна — Вестител, който коленичи и предава писмо на Перикъл. Перикъл показва писмото на Симонид. Свитата коленичи пред Перикъл. Влиза — бременна — Таиса, следвана от дойката Лихорида. Симонид й показва писмото. Тя е зарадвана. Двамата с Перикъл се сбогуват със Симонид и заминават заедно с Лихорида и част от свитата. Симонид и останалата част от Свитата излизат.

Из пустоши, в гори дълбоки

търсачи в четири посоки

Перикла дирят, обикалят,

за труд не мислят, харч не жалят.

До Симонида най-подире

писмо пристига. То от Тир е

и със подробности разказва

как Антиоха като язва

са изгорили боговете

и туй, че тирският съвет е

за цар поискал Хеликана,

а той отхвърлил таз покана,

но обещал да я приеме,

ако подир година време

не се завърнел в Тир Перикъл,

зарад което и го викал.

Във Пентаполис и в страната,

стоуста, плъпва новината,

стъгди шумят, лицата светят:

„Бил тирски цар на царя зетят!“

и изводът от туй един е —

Перикъл трябва да замине.

Жена му, бременна тогава —

а кой отказва на такава? —

го моли: „Искам с теб да ида!“

Със дойката й Лихорида

Перикъл взима я и ето,

пътува вече сред морето

Нептун със тях е. Но в средата

на пътя им, уви, Съдбата

пак лик обръща им враждебен:

вълна надига грозен гребен,

от север сприя страховита

със рев на кораба налита

и сякаш сламчица пияна,

подскача той и в бяла пяна

се гмурка като морска птица.

Пищи нещастната царица

и ето, от тревоги силни

я хващат болките родилни.

Онуй, което след това е,

пред вас само ще се играе;

достатъчно е всеки само

да види тук море голямо

и взел за палуба таз сцена,

сред разярената вселена

ще чуй Перикъл как зове

море, небе и богове.

Излиза.

Първа сцена

Палуба на кораб.

Влиза Перикъл.

ПЕРИКЪЛ

О, боже на безкрайните пространства,

смири вълните си, които блъскат

небе и ад! Ти също, властелине

на вихрите, във бронзови вериги

ги окови, тъй както си ги пуснал

от пещерите им! Ти, гръмовержце,

стрелите свои серни угаси

и страшния им гръм стори да стихне!…

О, Лихоридо! Как е? Какво прави

царицата?… Какво? Нима желаеш

да се избълваш целия върху ни,

ти, смерч гигантски? Боцманската свирка

е шепот във ухото на Смъртта,

нечут от никого!… Хей, Лихоридо!…

Луцино, покровителко на всички,

които викат нощем, опази

с благословията си тази наша

танцуваща черупка, помогни

на моята жена в родилни схватки!…

Хей, Лихоридо!

Влиза Лихорида, носеща пеленаче.

ЛИХОРИДА

Дръж нещо твърде младо за туй място,

което, с ум да беше, би умряло,

тъй както ще умра и аз навярно!

Вземи в ръце, царю, тоз къс от свойта

издъхнала царица!

ПЕРИКЪЛ

Как? Какво?

О, Лихоридо!

ЛИХОРИДА

Твърд бъди, царю!

Недей усилва бурята с въздишки!

От твоята царица ти остана

туй само живо — тази женска рожба.

Заради нея мъж бъди, царю,

не падай духом!

ПЕРИКЪЛ

Висши богове,

защо ни одарявате, а после,

когато дарът ни е станал скъп,

обратно си го взимате? Тук долу

дареното дарено е — от вас

по-честни сме ний, смъртните!

ЛИХОРИДА

Царю,

зарад това вързопче овладей се!

ПЕРИКЪЛ

Дано живот да имаш тих и мирен —

защото друг живот не е започвал

с тъй бурно раждане! И във удобства —

защото никога отроче царско

не е било посрещано тъй грубо

на тоя свят! И в щастие — защото

земя и въздух, огън и вода

със пъклени литаври ти вещаят

злочестини! При тръгването още

над теб се струпа загуба, която

най-щедрата печалба по-нататък

не ще ти възмезди! Дано небето

с добро око погледне те!

Влизат двама Моряци.

ПЪРВИ МОРЯК

Небето да те пази, царю! Как е духът ти?

ПЕРИКЪЛ

Достатъчен. Стихията ми стори

най-лошото, което би могла.

Все пак желая бурята да стихне

зарад това неопитно и крехко

мореплавателче!

ПЪРВИ МОРЯК

Отдай хлабина под вятъра!… Не щеш да спреш, а? Духай тогава, додето ти се пръснат меховете!

ВТОРИ МОРЯК

Само на открито да сме, па ако ще вълните да стигат до луната, пет пари не давам!

ПЪРВИ МОРЯК

Господарю, трябва да дадем покойницата на морето. Виж го как беснее! Тоя вятър няма да стихне, додето тя е на кораба.

ПЕРИКЪЛ

Това е суеверие!

ПЪРВИ МОРЯК

Прощавай, господарю, но ние имаме опит и държим на обичаите си. Така че дай ни тялото й — трябва да го хвърлим зад борда веднага!

ПЕРИКЪЛ

По вашему да бъде! О, нещастна,

о, бедна ми царице!

ЛИХОРИДА

Тя е там.

ПЕРИКЪЛ

Съпруго скъпа, имала си ти

ужасно раждане! Във студ и мрак,

забравена от цялата вселена!

И нямам време след обряд прощален

да те положа в осветена пръст,

а трябва във сандък, скован набързо,

в морето да те хвърля, гдето вместо

надгробие с негаснещи лампади,

над теб, зарита с мидени черупки,

водите ще бучат и безразлично

ще се оригват китове!… О, дойко,

кажи на Нестора, че искам бързо

мастило, лист хартия, аромати,

ковчежето ми с ценности! Никандър

да донесе сандъка със коприни!

Сложи детето тук! В туй време аз

ще й отслужа сетно упокой.

Побързай, жено!

Лихорида излиза.

ВТОРИ МОРЯК

Господарю, ние имаме в трюма един сандък добре закалафатен и катраносан.

ПЕРИКЪЛ

Благодаря. Какъв е този бряг?

ВТОРИ МОРЯК

На Тарс, господарю.

ПЕРИКЪЛ

Тогаз насочвай кораба нататък.

Ще спрем във Тарс, преди да гоним Тир.

Кога ще бъдем там?

ВТОРИ МОРЯК

Призори, ако вятърът стихне.

ПЕРИКЪЛ

Към Тарс по-бързо! Туй вързопче няма

да издържи пътуване до Тир.

Ще посетя Клеон и ще оставя

детето си на неговите грижи.

Върви, моряко! Тялото ще бъде

след малко тук!

Излизат.

Втора сцена

Ефес[28]. В дома на Церимон.

Влиза Церимон, следван от един чужд Слуга и от един Бедняк.

ЦЕРИМОН

Хей, Филемоне!

Влиза Филемон.

ФИЛЕМОН

Моля, господарю!

ЦЕРИМОН

Съгрей и нахрани тез бедни хора,

пострадали от бурята нощес!

Филемон излиза.

СЛУГАТА

Във много бури бил съм, но такава

за пръв път виждам!

ЦЕРИМОН

Твоят господар,

преди да си се върнал, ще е мъртъв.

За неговата болест няма цяр

на таз земя…

Към бедняка.

Дай туй на аптекаря

и после пак ще дойдеш да ми кажеш

дали й е подействало.

Слугата и Беднякът излизат.

Влизат двама знатни Граждани.

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Привет,

почтени Церимоне!

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Добро утро,

дълбокоуважаеми!

ЦЕРИМОН

Здравейте,

какво ви е довело толкоз рано?

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Ний двамата, почтени Церимоне,

живеем много близко до брега

и къщите ни в тази страшна буря

се клатеха, като че ли земята

тресеше се! Повярвай, Церимоне,

гредите им се движеха така, че

очаквахме ги всеки миг да рухнат.

Страхът от туй доведе мен в дома ти.

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Да, не от трудолюбие, от нужда

тревожим те тъй рано.

ЦЕРИМОН

Моля, моля!

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Но ний сме удивени, господарю,

че обкръжен от толкова охолство,

тъй рано ти отърсил си се вече

от златните вериги на съня.

Нима възможно е човек да бъде

такъв по нрав, че без да е принуден,

сам грижи да си търси?

ЦЕРИМОН

Драги мои,

у хората аз винаги ценял съм

учеността и личните достойнства

над сана и богатството, които

безгрижният наследник може бързо

да пръсне и натика във калта,

когато двете първи ни даряват

безсмъртие и правят ни подобни

на богове. Вий знаете, че аз

отдавна и упорно изучавам

лечителството, във чиито тайни

чрез книгите и личния си опит

напреднах толкоз много, че постигнах

целителните духове, стаени

във всички камъни, метали, билки.

Познавам всички болести, които

се срещат в организма, и успешно

лекувам ги; и от това изкуство

наслада по-голяма получавам,

отколкото от туй да се боричкам

за мимолетна чест или да тъпча

богатствата си в свилени кесии,

та Шутът приживе, Смъртта след туй

с мен глума да си правят.

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Господарю,

тъй щедро ти изля над цял Ефес

безценната си милост, че стотици,

от теб спасени, се наричат твои

създания. За туй, че ни раздаваш

не само свойте знания и грижи,

но даже собствените си богатства,

ще трае името ти, Церимоне,

додето трае времето!

Влизат Слуги, носещи сандък.

ПЪРВИ СЛУГА

Ха, тъй!

Вдигни!

ЦЕРИМОН

Какво е туй?

ПЪРВИ СЛУГА

Един сандък,

изхвърлен от морето, господарю.

Остатък от крушение навярно.

ЦЕРИМОН

Сложете го ей тука, да го видим!

ВТОРИ СЛУГА

Прилича на ковчег, като го гледам.

ЦЕРИМОН

Каквото и да е, добре тежи…

Разбийте му ключалките! По-бързо!

Ако Нептун със злато е преял,

ще бъде щастие да го избълва

отгоре ни.

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Така е, Церимоне.

ЦЕРИМОН

И как грижовно е набит със чоп

и катраносан! Значи тъй, морето

изхвърли го?

ПЪРВИ СЛУГА

Морето, господарю.

Една вълна, каквато не съм виждал,

го метна върху пясъка.

ЦЕРИМОН

Отваряй!

Как сладостно ухае!

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Чуден дъх!

ЦЕРИМОН

Какъвто не съм вдъхвал досега!

Така! Отваряй!… Богове небесни!

Какво е туй! Покойница!

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Я, гледай!

ЦЕРИМОН

Във скъп саван! Обмазана с балсами!

Отвсякъде натъпкана с торбички,

съдържащи ухания!… Ха, свитък!

Помагай ми в разчитането, Феб[29]!

Чете.

„Ако този саркофаг

стигне някога до бряг,

който найде го, да знае,

че покойната жена е

на Перикъл, тирски цар,

роб на дивния й чар.

Нека, милостив към нея,

той в земята погребе я.

Ако стори го, освен

туй съкровище от мен,

да получи за отплата

щастие от небесата!“

Ако си жив, Перикле, в скръб сега е

сърцето ти! Умряла е таз нощ.

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Така изглежда.

ЦЕРИМОН

Да, така е. Вижте

как свежа е. Не са могли да чакат

тез, дето са я хвърлили в морето!…

Веднага огън! Донесете тука

кутиите от моя кабинет!

Един Слуга излиза.

Смъртта открадва често от Живота

по някой час и жизненият пламък

тогава още може да събуди

потиснатите сили. Чел съм нейде

за някои египтяни, които

са връщали след четри часа смърт

тела, угаснали като това,

към прежното им здраве.

Влиза отново Слугата, с кърпи, кутии и мангал.

Тъй! Отлично!

Жарта и кърпите насам! И нека

свирачите изпълнят нещо тъжно!

Музика.

Отново лютнята! Свири, глупако!

Какво стоиш!

Музика.

Повейте й!… Добре!

Тя още ще живее! Вижте, ето,

животът се събужда! Топлина

излъхва се от нея! Вероятно

пет часа — да, не повече — била е

във мнима смърт. Ха, вижте как отново

разцъфва за живота!

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Небесата

чрез теб усилват нашата почуда

и врязват твойта слава в паметта ни

завинаги!

ЦЕРИМОН

Живее! Вижте само

как нежните кутийчици на двете

чудесни скъпоценности, които

Перикъл е загубил, с нежен трепет

открехват своите ресни от злато;

как двата й блестящи диаманта

проблясват вече, да, и удвояват

цената на вселената!… Живей

и разплачи ни с разказа за свойте

премеждия, създание вълшебно,

единствено в света!

Таиса се раздвижва.

ТАИСА

Диано скъпа,

къде съм аз? Къде е моят цар?

Кои са тези хора?

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Чудеса!

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Невероятно!

ЦЕРИМОН

Тишина, съседи!

И помогнете да я отнесем

внимателно във по-спокойна стая!

Завивки донесете! По-полека!

Един възврат ще бъде съдбоносен.

Вървете! Ескулап[30] да бъде с нас!

Излизат, изнасяйки Таиса.

Трета сцена

Тарс.

Влизат Перикъл, Клеон, Диониза и Лихорида, носещи малката Марина.

ПЕРИКЪЛ

Дълбокоуважаеми Клеоне,

настана крайно време да отплавам —

едногодишният ми срок изтече

и Тир ме чака във покой напрегнат.

На тебе и на твоята съпруга

благодаря от все сърце за всичко.

Останалото нека да извършат

безсмъртните!

КЛЕОН

Стрелите на Фортуна,

макар на теб да носят смърт направо,

отскачат и към нас и ни раняват

болезнено!

ДИОНИЗА

О, клетата царица!

Защо не бе угодно на Съдбата

да дойдеш с нея тук, та да възрадваш

очите ни с лика й.

ПЕРИКЪЛ

Ний сме длъжни

да се мирим с небесните повели.

Дори да можех да рева наравно

с морето, във което тя почива,

пак краят би бил същият. Туй малко

отроче сладко, своята Марина —

от мен така наречена, защото

роди се във морето, — поверявам

на вашата грижовност със молба

да я отгледате като принцеса,

та род и възпитание да бъдат

в съзвучие у нея!

КЛЕОН

Господарю,

не бой се за детето си! Тоз, който

страната ми нахрани със пшеница

от свойте припаси, така че всички

се молят днес за неговото здраве,

ще бъде помнен с обич във лицето

на свойта дъщеря; и проявя ли

най-малката немара спрямо нея,

народът сам веднага ще ме върне

към моя дълг. Но ако аз оставя

дотам да стигне, че да ми го спомнят,

небето да мъсти на мен и мойте

до края на рода ми!

ПЕРИКЪЛ

Аз ти вярвам!

При твойта чест и доброта излишни

са клетвите. Но клетва аз ще дам

пред светлата Диана, че тез косми

аз няма да ги стрижа, докато

не се омъжи тя, макар че, зная,

ще бъда странен с тях!… И тъй, простете

Хазайко на тоз дом, ощастливи ме,

отглеждайки грижливо туй детенце!

ДИОНИЗА

Аз имам също дъщеря, царю,

но по-любима тя не ще ми бъде

от твоята!

ПЕРИКЪЛ

Молба и благодарност!

КЛЕОН

Ще те изпратим до брега, царю,

и там със болка ще те поверим

на спящия Нептун и на добрите

небесни ветрове.

ПЕРИКЪЛ

Приемам с радост!

Да тръгваме, госпожо! Сбогом, дъще!

Не, Лихоридо, без сълзи! Не бива!

Наглеждай туй парченце плът, което

след време ще ти бъде господарка!…

Да тръгваме!

Излизат.

Четвърта сцена

Ефес.

Влизат Церимон и Таиса.

ЦЕРИМОН

Царице, във ковчега ти лежеше —

сред накити, които са на твое

разположение — това писмо.

Познат ли ти е почеркът му?

ТАИСА

Да.

На моя господар е. Помня ясно,

че се качих на кораба, когато

бе вече близко времето да раждам,

но как, кога родила съм, кълна се,

не мога да си спомня. Зная, няма

да видя вече своя мил Перикъл

и затова в одежда на весталка[31]

до гроба си без радост ще живея!

ЦЕРИМОН

Царице, щом решила си го твърдо,

Дианиният храм е тук наблизо.

И може една племенница моя

да ти прислужва там, ако желаеш.

ТАИСА

С едно „благодаря“ ти плащам само,

но чувството във него е голямо!

Четвърто действие

Влиза Гауер.

ГАУЕР

След толкоз мъки и митарства

Перикъл в Тир най-сетне царства,

а пък нещастната царица

в Ефес е на Диана жрица.

Но нека върху тази сцена,

за миг с години състарена,

сега оставим тез двамина

заради малката Марина.

Тя тъй добре се е развила

в девойка хубава и мила,

при туй обучена изкусно

във слово писмено и устно,

че в Тарс и млад, и стар с възхита

за нея разговаря, пита

и в хор я хвали едногласен.

Но Завистта, тоз звяр ужасен,

тъй често носещ смърт томува,

когото хвалата целува,

й готви нож: Клеон си има

и родна дъщеря любима,

която вече е узряла

за булчина премяна бяла.

Тя Филотена се нарича

и вечно двойката девича

е заедно, ала когато

Марина нишките от злато

тъче със млечните си пръсти,

или в шевиците си гъсти

батистата така ранява,

че тя от рани оздравява,

или когато с песента си

тя славеите тъжногласи

да млъкнат кара в тъмнината,

или загледана в луната,

излива жалбата си чиста

в слова-мъниста върху листа,

то в тез изкуства Филотена

е толкоз явно затъмнена,

като че ли по прелест, нежност,

изящество и белоснежност

във спор е врана чернопера

със гълъбица на Венера.

Видяла как са се събрали

в Марина всичките похвали,

жената на Клеон, от злоба,

решава да я прати в гроба,

та в Тарс красавица да няма

от дъщеря й по-голяма.

И ето че, като че ли да

я подпомогне, Лихорида

в туй точно време дух предава

и питомката й остава

във ноктите на Диониза.

И повестта ни с туй навлиза

във най-ужасното си място.

Внимание! Сега пред вас то

на сцената ще се развие.

Но първо помогнете вие

на куция ми стих да вземе

на гръб крилатото ни Време

и отнесе го там, където

змията Диониза, ето,

говори тайно със един

злодей, наречен Леонин!

Излиза.

Първа сцена

Тарс. До морския бряг.

Влизат Диониза и Леонин.

ДИОНИЗА

Недей забравя — клетва си ми дал!

Едничък удар! Кой го е нанесъл,

ще знаем само двама. С нищо друго

на този свят не можеш си спечели

в тъй кратко време толкоз много полза!

Не се оставяй да те омагьосат

ненужната ти съвест, хубостта й

и състраданието, на което

дори жените дават често пътя,

и мъж бъди!

ЛЕОНИН

Добре, ще го направя!

Но тя е толкоз мила, господарко!

ДИОНИЗА

И, значи, подходяща за небето!…

Ха, ей я! Продължава да оплаква

любимата си дойка. Казвай бързо,

готов ли си?

ЛЕОНИН

Готов съм, господарко!

Влиза Марина, с кошница цветя.

МАРИНА

Не, аз ще съблека земята цяла,

за да краси зеления ти чим!

С покривка от цветенца — жълти, сини —

от невени, звънчета, теменужки

ще ти застилам гроба цяло лято!

О, аз нещастница, родена в буря,

за мен тоз свят е вихър, непрестанно

изтръгващ ме от близките ми! О!

ДИОНИЗА

Не бива тъй, Марино! Все самотна!

Защо не е със тебе дъщеря ми?

Недей хаби кръвта си във въздишки!

Аз майка ще ти бъда! О, как бледа

си станала от таз безплодна горест!

Дай тез цветя и двама край морето

поразходете се със Леонин!

Там въздухът е свеж, пощипва малко —

ще те направи да поогладнееш.

Вземи я за ръката, Леонине,

поразтъпчете се!

МАРИНА

Не бих желала

да ви лиша от вашия служител.

ДИОНИЗА

Върви! Върви! Вий двама със баща ти

сте близки до сърцето ми, повярвай,

като роднини кръвни! Всеки ден

го чакаме да дойде. Ако утре

завари тази, за която чул е,

че няма равна в нашата страна,

така посърнала, ще се разкае,

че в Тарс те е оставил и ще бъде

сърдит на мен и моя господар,

загдето сме те гледали нехайно.

Върви, върви и придобий отново

цвета, със който мамеше очите

на стар и млад! За мен не се грижи,

аз мога да се върна и самичка.

МАРИНА

Добре, отивам. Но не ми се ще.

ДИОНИЗА

Върви, върви! От полза ще ти бъде

една разходчица поне за час.

Води я, Леонине, и спомни си

какво ти казах!

ЛЕОНИН

Помня, господарко.

ДИОНИЗА

И тъй, добра разходка, мила моя!

От бързане кръвта ни се разпалва,

така че — бавно! Трябва да се грижа

за теб, нали?

МАРИНА

Благодаря ви много.

Диониза излиза.

От запад ли е вятърът, как мислиш?

ЛЕОНИН

От югозапад.

МАРИНА

Духало от север,

когато съм се раждала.

ЛЕОНИН

Така ли?

МАРИНА

Баща ми — според дойката ми — никак

не се уплашил, даже вдъхвал смелост

в моряците със вик: „Без страх, момчета!“,

въжетата сам дърпал тъй усърдно,

че си прежулил царствените длани

и, вкопчан в мачтата, вълни изтраял

така огромни, че почти отнесли

в морето мостика.

ЛЕОНИН

Кога това?

МАРИНА

Когато съм се раждала. Вълните

и вятърът били невероятни.

Един моряк бил духнат като сламка

от въжената стълба. Някой викал:

„Кога ще спреш?“ и всички като луди

се носели по палубата в ужас

напред-назад, а боцманската свирка

и капитанските команди само

засилвали объркването…

ЛЕОНИН

Хайде,

моли се за душата си!

МАРИНА

Какво?

ЛЕОНИН

Моли се, казах, само че накратко —

небето чува лесно, а и аз

обет съм дал да те убия бързо.

МАРИНА

Да ме убиеш? Но защо?

ЛЕОНИН

Защото

тъй иска господарката ми.

МАРИНА

Тя ли?

Но за какво й трябва мойта смърт?

Доколкото си спомням, ни веднъж

не съм я оскърбявала, кълна се!

Изобщо никого с обидна дума

не съм засегнала и нищо лошо

не зная да съм сторила на друг!

Повярвай ми, в живота си не съм

убила мишка, смачкала мушица:

веднъж настъпих червей, без да искам,

но плаках после. Със какво могла съм

да я обидя, тъй че мойта смърт

полезна да й бъде, а опасен —

животът ми?

ЛЕОНИН

Аз нямам за задача

да размишлявам, а да изпълнявам!

МАРИНА

Ти няма — знам те, — няма да го сториш

за нищо на света! Красив на вид си

и твоят лик издава добрина.

Видях те скоро как получи рана,

когато разтърваваше двамина,

и туй говореше добре за теб.

Защо не го повториш, Леонине,

когато господарката ти иска

живота ми? Вмъкни се между нас

и защити мен, слабата!

ЛЕОНИН

Не може!

Аз клетва дал съм. Хайде!…

Сграбчва я.

Влизат неколцина Пирати.

ПЪРВИ ПИРАТ

Стой, злодей!

Леонин избягва.

ВТОРИ ПИРАТ

Плячка! Плячка!

ТРЕТИ ПИРАТ

По равно! По равно! Да я качим на кораба!

Пиратите излизат, като извеждат Марина.

Влиза отново Леонин.

ЛЕОНИН

Познах ги! Таз разбойническа шайка

жени доставя на пирата Валдес.

Отвлякоха ми жертвата, но нищо!

От лапите им тя не ще избяга,

пък аз ще кажа, че съм я убил

и хвърлил във морето. И все пак

ще поизчакам: ако я насилят,

а след това не я откарат в плен,

кръвта й пак ще легне върху мен.

Излиза.

Втора сцена

Митилин[32]. Пред един публичен дом.

Влизат Сводникът, Сводницата и Резето.

СВОДНИКЪТ

Ей, Резе!

РЕЗЕТО

Да, господарю!

СВОДНИКЪТ

Претърси добре пазара! Митилин е натъпкан с клиенти, а ние… Сума ти пара изпуснахме през тези празници по липса на момичета!

СВОДНИЦАТА

Никога не сме били така зле с тях. Само три нещастни твари са ни останали и каквото и да правят, не могат да се справят. Капнали са от работа.

СВОДНИКЪТ

Затуй казвам, че трябва да купим пресни на всяка цена. Търговията, каквато и да е, иска честност към клиента — без честност няма да ни потръгне никога!

СВОДНИЦАТА

Прав си. Само от незаконни дечица няма да прокопсаме — вече съм изхранила на брой единайсет.

РЕЗЕТО

И на възраст до единайсет, а след това са ни изхранвали те… Е, да търся ли на пазара?

СВОДНИЦАТА

Ще търсиш я! Тези пачаври, дето ги имаме, вятърът да ги духне, и ще ги раздере — толкоз са прогнили от парене[33]!

СВОДНИКЪТ

Право говориш. Поне две от тях са заразени. Оня нещастен трансилванец, дето спа с по-малката, хвърли вече топа.

РЕЗЕТО

Да, бързо го нареди тя; направи тя от него добро блюдо за червеите! Отивам на пазара.

Излиза.

СВОДНИКЪТ

Да ти кажа, три-четири хиляди цехина[34] ще ни стигнат, за да си доживеем спокойно дните. Да ги съберем и да се оттеглим!

СВОДНИЦАТА

А защо да се оттегляме, кажи? Срамно ли е човек да припечелва нещо и на старост?

СВОДНИКЪТ

Работата е в туй, че доброто ни име не расте с дохода, а доходът пък не си струва неприятностите. Затуй, ако можем да натрупаме добро състоянийце, преди да сме остарели, най-умното ще е да пуснем кепенците. Освен това и лошите ни отношения с боговете са една причина да се отдръпнем.

СВОДНИЦАТА

Хайде, хайде! Много хора с други занаяти грешат не по-лошо от нас!

СВОДНИКЪТ

„Не по-лошо“ ли? То се знае, че не по-лошо. От нашия грях по-лош няма. И нито е призната професия, нито е призвание свише… Ха, Резето се връща!

Влиза отново Резето, следван от Пиратите и Марина.

РЕЗЕТО

Елате, елате, драги! Казвате, че е девствена?

ПЪРВИ ПИРАТ

Сигурни сме, господине!

РЕЗЕТО

Господарю, сключих сделката за това парче. Дано го харесаш, че ако не, хвръква ми капарото!

СВОДНИКЪТ

А ще ни върши ли работа, а, Резе?

РЕЗЕТО

Милолика е, говори красиво, дрехите й са скъпи. Не виждам какво й липсва, та да се откажем от нея.

СВОДНИКЪТ

А каква й е цената?

РЕЗЕТО

От хиляда стотинка по-долу не слизат.

СВОДНИКЪТ

Добре. Елате с мене, приятели! Ще си получите парите веднага. Настани я, жено, и я научи каква ще й е работата, та да посреща гостите както трябва.

Излиза заедно с Пиратите.

СВОДНИЦАТА

Сега, Резе, запомни всичките й качества — цвят на косата, тен, ръст, възраст, гаранция за девственост — и бягай да викаш по улиците: „Който даде най-много, ще я има пръв!“ Такова моминство щеше да ми донесе доста, да бяха днешните мъже като някогашните. Бягай, изпълнявай!

РЕЗЕТО

Разбрано!

Излиза.

МАРИНА

Уви, как жалко е, че Леонин

бе толкоз муден! Вместо да говори,

би трябвало да действа! Или тези

пирати — недостатъчно жестоки —

да бяха ме изпратили в морето

при майка ми!

СВОДНИЦАТА

Какво те натъжава толкова, мила?

МАРИНА

Туй точно — че съм мила.

СВОДНИЦАТА

Боговете са те направили такава.

МАРИНА

Не им се сърдя.

СВОДНИЦАТА

Щастлива си, че си попаднала на тази, която ти предлага живот!

МАРИНА

И затова — нещастна, че убягнах

от онзи, който готвеше ми смърт!

СВОДНИЦАТА

Ще живееш в удоволствия, ти казвам!

МАРИНА

Но не за мене!

СВОДНИЦАТА

За тебе, и още какви! Ще опиташ всякакви мъже. Живот ще караш, казвам ти! Ще имаш разнообразието на всички народности… Защо си запушваш ушите?

МАРИНА

Нима жена говори тези думи?

СВОДНИЦАТА

А ти за мъж ли ме мислиш?

МАРИНА

Жената трябва да е скромна, инак

не е жена!

СВОДНИЦАТА

Виж я ти, глупачката му с глупачка! Май ще си имаме истории с тебе! Ти си една опърничава фиданка, но ще растеш, накъдето те огъна!

МАРИНА

Смили се над живота ми, небе!

СВОДНИЦАТА

Ако то реши да се смили над тебе посредством мъжете, то трябва да ги оставяш да се грижат за тебе, да те черпят, да те разпалват… Ха, Резето се връща!

Влиза отново Резето.

Е, разгласи ли й качествата на пазара?

РЕЗЕТО

Толкоз пъти, колкото косъма има косата й. И най-подробно. Просто я изрисувах във въздуха с гласа си!

СВОДНИЦАТА

И как се отзоваха на това мъжете и главно младежите?

РЕЗЕТО

Те ли? Наостриха уши, сякаш слушаха бащиното си завещание! На един испанец му потекоха лигите и свърши, докато я описвах!

СВОДНИЦАТА

Утре вечер ще е тук в най-разкошната си яка!

РЕЗЕТО

Тази вечер, тази вечер! А знаеш ли, господарко, оня, френския благородник, дето му треперят пищялките?

СВОДНИЦАТА

Кой, месье дьо Живак[35]?

РЕЗЕТО

Да! При моето съобщение той рече да направи от радост един танцов подскок, но вместо скок се получи вик. И все пак се закле, че още утре ще я навести.

СВОДНИЦАТА

Това е добро. Той домъкна френската болест в дома ни и иде само за да си я освежава. Знаех си, че ще дойде да се изръси под нашата стряха.

РЕЗЕТО

Дори да имаше в града по един чужденец от всяка страна, пак щяхме да ги съберем до един под тази фирма!

СВОДНИЦАТА (към Марина)

Ела насам, миличка, да ти кажа нещо! Щастието само те търси. Запомни: трябва да си даваш вид, че се боиш от това, което охотно правиш; и толкоз повече да се преструваш на безкористна, колкото по-щедър е любовникът; и да се оплакваш колкото може по-често от съдбата си, за да го разчувствуваш — почти винаги, знай това, съжалението прераства в симпатия, а симпатията се превръща в звонк.

МАРИНА

Не те разбирам, жено!

РЕЗЕТО

Кажи й го направо, господарко! Трябва да угасим този пламък по бузите й с малко практика!

СВОДНИЦАТА

Прав си, трябва. Жената, и когато е младоженка, пак се срамува от леглото, макар че стъпва към него по законна пътечка.

РЕЗЕТО

Някои се срамуват, а някои — не… Исках да кажа, господарко, че тъй като това парченце аз ви го намерих, то…

СВОДНИЦАТА

То можеш да си гризнеш от него, нали?

РЕЗЕТО

Е, може ли?

СВОДНИЦАТА

Кой ще ти откаже? Ела, малката! Харесва ми кройката на дрехата ти.

РЕЗЕТО

Да, честна дума, не трябва да ги сменя още.

СВОДНИЦАТА

На ти, Резе, да се почерпиш! Но навсякъде разправяй за новата хубавица, която е отседнала при нас. Няма да загубиш от увеличението на клиентелата. Природата ти е мислила доброто, когато е създавала това късче. Разтръби навсякъде какво чудо е тя и ще събереш богата жътва.

РЕЗЕТО

Бъди спокойна, господарко, моята възхвала на красотите й ще раздвижи всички градски развратници, както гръмотевицата буди спящите змиорки[36]! Ще ти доведа неколцина още тази вечер!

СВОДНИЦАТА

Бързай, бързай!… А ти последвай ме!

МАРИНА

Додето нож, вода и огън има,

честта си ще опазя невредима!

Закриляй ме, Диано!

СВОДНИЦАТА

Какво общо имаме ние с Диана? Хайде, идваш ли?

Излизат.

Трета сцена

Тарс.

Влизат Клеон и Диониза.

ДИОНИЗА

Ти луд ли си? Извършено е вече.

КЛЕОН

О, Дионизо, слънцето не помни

такова отвратително злодейство!

ДИОНИЗА

Изпадаш във детинщини!

КЛЕОН

Да бях

единствен господар на таз вселена,

аз бих я дал, ако за нея можех

да върна станалото! О, небе,

една девица прелестна, по-ценна

по нравственост, отколкото по кръв,

а пък по кръв наследница на трон

от най-високите! Ах, този подъл

негодник Леонин! С отрова — казваш

погубила си го, но би било

по-хубаво сама да бе изпила

бокала му с наздравица за него!

Какво ще отговориш на Перикъл,

когато той се върне и запита

за своето дете?

ДИОНИЗА

Че е умряло.

Бавачките не властват над Съдбата.

Децата ни отглеждат, но се случва

да ги изпуснат някога. Ще кажа:

„Издъхна нощем.“ Кой ще ме обори?

Освен ако за славата на честен

ти, глупави наивнико, не кажеш:

„Убихме я!“

КЛЕОН

Мълчи! За боговете

тоз грях е най-омразният от всички

възможни на света!

ДИОНИЗА

Тогаз мисли си,

че всички птичета от Тарс ще хвръкнат

към Тир, за да разказват на Перикла

какво е станало! Потъвам в срам

при мисълта за знатния ти корен,

родил тоз дух на пъзльо!

КЛЕОН

Оня, който

би одобрил подобно грозно дело,

макар не знаял преди туй за него,

не е от честен род!

ДИОНИЗА

Така да бъде!

Но за смъртта й никой освен теб

не знае нищо, нито ще узнае,

понеже Леонин е ням навеки.

Тя хвърли сянка върху дъщеря ми,

навсякъде стоеше между нея

и щастието й; от нея бяха

омаяни очите на мъжете,

а мойто чедо срещаха те гордо

като случайна дрипла, недостойна

за „добър ден“! Аз страдах от това

и можеш ти — защото не обичаш

детето си достатъчно — да смяташ

за нечовешка моята постъпка;

за мен тя знак е на любов към твойта

едничка дъщеря!

КЛЕОН

Небе, прости й!

ДИОНИЗА

А колкото до нейния баща,

в какво ще ме упрекне той? Със сълзи

изпратихме ковчега й; в жалейка

до днеска сме; а паметникът, който

почти завършен е насред града ни,

ще хвали нея, но и нас, които

платили сме за него!

КЛЕОН

Ти приличаш

на харпия[37], която с лик на ангел

подмамва жертвата, за да я сграбчи

със нокти на орел!

ДИОНИЗА

А ти на тези,

които не убиват и муха

от страх пред боговете. Но накрая

по мойта свирка ще играеш, зная!

Излизат.

Четвърта сцена

Тарс. Пред паметника на Марина.

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Тъй в миг един скъсявахме години,

пресичахме без труд морета сини,

от град на град и от страна в страна

прескачахме безспир със цел една —

това на вас наслада да достави;

при туй благодарим на милостта ви

за туй, че слуша без протестен вик

да се говори на един език

в страните, гдето ний по своя воля

се местихме. Но мойта скромна роля

е в паузите да ви казвам где

се готви повестта да отведе

вниманието ви. И тъй, Перикъл,

отново ветровете предизвикал,

със знатна свита плава по море

към Тарс далечен, жаден да съзре

във двора на Клеона дъщеря си —

единствен лъч над сивите му власи.

Със него е старикът Хеликан,

оставил в Тир с наместнически сан

почтения Ескан, велможа честен,

от по-предишни сцени вам известен.

Попътен вятър вече е довел

Перикла в Тарс, където иде с цел

да върне в Тир оназ, която вече

пиратите отвлекли са далече.

Вий гледайте ги само как сноват,

фантоми неми, призраци без плът,

пък аз, за да ви става всичко ясно,

ще ви тълкувам действията гласно.

ПАНТОМИМА

Влизат със свитите си — от една страна — Перикъл, а от друга — Клеон и Диониза. Клеон показва на Перикъл паметника. Перикъл ридае, облича се във власеница и излиза в дълбоко отчаяние, след което излизат Клеон, Диониза и останалите.

Пред вашите очи наивността

слух дава на притворните уста

и за излезли от сърцето взима

фалшива жал и безутешност мнима.

Перикъл, в сълзи, свел от горест гръб,

разтърсван от въздишки, блед от скръб,

оставя Тарс. Застанал пред морето,

той свято се зарича, че догдето

кракът му тъпче този земен ад,

ще ходи неумит, космат, брадат.

И ето го, във груба власеница,

пак плава той и пак като мушица

го мята нова буря с рев и вой.

Но със смъртта дорде се бори той,

изслушайте от мен каква възхвала

е злата Диониза издълбала

за бедната Марина:

Чете надписа върху паметника.

„Тук спи девицата Марина,

която в своя Май почина.

На царя Тирски дъщеря,

далече от баща умря.

Щом тя роди се в бяла пяна,

Тетида[38], с нея възгордяна,

огромен къс от бряг разби,

и Гея[39] в страх, че може би

накрай таз майка завилняла

ще глътне сушата й цяла,

детето нейно повери

в небесните ръце добри,

та затова до днес Тетида

я бие с ярост и обида.“

О, лъст, от тебе маска по-добра

злодейството не може си избра!

Перикъл мъртва дъщеря си смята

и дава на Фортуна да го мята

където ще. Да го оставим сам

и прелетим със сцената си там,

където дъщеря му като стока

продадена е в храма на порока.

И тъй, отново се отдръпвам аз

и остров Митилин е пак пред вас!

Излиза.

Пета сцена

Митилин. Пред публичния дом.

Влизат — откъм дома — двама знатни Граждани.

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Чувал ли си някога нещо подобно?

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Не съм и никога няма да чуя в място като това, когато тя го напусне!

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Да проповядва закон Божи в такъв дом! Нима ти е минавало такова чудо през ума?

ВТОРИ ГРАЖДАНИН

Не, не! Няма да стъпна вече във вертеп! Върви с мене да послушаме хора на весталките!

ПЪРВИ ГРАЖДАНИН

Жадувам всичко добродетелно и напускам завинаги пътя на разврата!

Излизат.

Шеста сцена

Митилин. Стая в публичния дом.

Влизат Сводникът, Сводницата и Резето.

СВОДНИКЪТ

Бих дал двойно повече, отколкото платих, за да не е стъпвала тук!

СВОДНИЦАТА

Не я е срам! Тя е способна да замрази и самият бог Приап[40] и да попречи да се роди цяло поколение! Трябва или някак да я лишим от моминството й, или да се отървем от нея. Вместо да си изпълнява задълженията към гостите и да бъде любезна с тях, както го иска професията, седнала да ми капризничи, вади ми разни доводи и доказателства, моли се, коленичи! Тя ще направи пуританин и дявола, ако той рече да се пазари с нея за целувка!

РЕЗЕТО

Точно така! Аз трябва да й взема честта или тя ще ни разгони цялата благородна клиентела и ще подстриже за свещеници всички коцкари на тоя град!

СВОДНИКЪТ

Чума да я хване тази светица!

СВОДНИЦАТА

Не чума, а френската болест, та да излезем наглава с нея!… Ха, пристига, преоблечен, благородният Лизимах!

РЕЗЕТО

Щяхме да имаме тук и благородни, и долнородни, ако тази вироглава глупачка беше по-любезна с посетителите!

Влиза Лизимах.

ЛИЗИМАХ

Как са вашите девственици? По колко ги давате дузината?

СВОДНИЦАТА

Боговете да са с тебе, ваше благородие!

РЕЗЕТО

Радвам се, че те виждам в добро здраве, господарю!

ЛИЗИМАХ

И прав си да се радваш. За трима ви е по-добре гостите да се държат на краката си. Казвай, раздавачко на здраве, имаш ли нещо, с което човек да има работа, без да отвори работа на лекаря?

СВОДНИЦАТА

Имаме една нова. Ако поиска… само че друга като нея не сме виждали в Митилин…

ЛИЗИМАХ

Ако поиска да прави онези неща, които обичат тъмното, искаш да кажеш?

СВОДНИЦАТА

Как умееш да изразяваш мисълта ми, ваше благородие!

ЛИЗИМАХ

Добре, викни я, викни!

РЕЗЕТО

Една кожа, ваше благородие — кръв и мляко! Честна дума, розичка! И щеше да е наистина роза, само че й трябва един… нали се казва, че „няма роза без…“

ЛИЗИМАХ

Без какво?

РЕЗЕТО

Знаем какво е скромност, господарю.

ЛИЗИМАХ

Това качество краси всеки сводник, както девствеността краси всяка от занаята.

Резето излиза.

СВОДНИЦАТА

Ето го това росно цветенце, още неоткъснато, честна дума, ваше благородие!

Влиза отново Резето, водещ Марина.

Не е ли прелестна, а?

ЛИЗИМАХ

Ей Богу, може да послужи след дълго плаване. Добре, това е за тебе. Остави ни!

СВОДНИЦАТА

Разреши ми само две думи с нея, ваше благородие, и си отивам!

ЛИЗИМАХ

Моля!

СВОДНИЦАТА (към Марина)

Първо, окажи му уважение, защото е от благородните.

МАРИНА

Дано се окаже такъв, за да мога да го уважавам.

СВОДНИЦАТА

Второ, е управител на страната и ние сме негови слуги.

МАРИНА

Слуги сте му, но дали трябва да се гордее с вашите услуги, това не зная.

СВОДНИЦАТА

Слушай, стига с тези момински превземки! Той ще те позлати от горе до долу!

МАРИНА

Ако щедростта му е добродетелна, аз ще му бъда признателна.

ЛИЗИМАХ

Свършихте ли?

СВОДНИЦАТА

Тя, ваше благородие, е още нова. Ще трябва да си дадеш малко труд, докато привикне с юздата ти… Хайде, да оставим госта насаме с нея. Идвайте!

Излиза заедно със Сводника и Резето.

ЛИЗИМАХ

Кажи, красавице, от колко време водиш този живот?

МАРИНА

Кой живот, господине?

ЛИЗИМАХ

Ако го назова, ще те обидя.

МАРИНА

Нищо от моя живот не може да ме обиди. Моля ви да се изясните.

ЛИЗИМАХ

От колко време си това, което си?

МАРИНА

Откак се помня.

ЛИЗИМАХ

От толкоз малка? Възможно ли е да си такава от седемгодишна?

МАРИНА

Каквато съм била тогава, такава съм и сега.

ЛИЗИМАХ

Как е възможно? Това че живееш в този дом, показва, че се продаваш.

МАРИНА

И вие влизате в него, знаейки, че той е такъв? Казаха ми, че сте от уважаван род и управител на страната.

ЛИЗИМАХ

Значи твоята госпожа ти е открила кой съм?

МАРИНА

Коя „моя госпожа“?

ЛИЗИМАХ

Ами тази твоя билкарка-градинарка, дето сее семената на срама и на разврата. Чула си нещо за моето обществено положение и нарочно се дърпаш, за да те ухажвам. Бъди спокойна, властта ми ще си затвори очите за тебе, а ако види нещо, ще бъде снизходителна. Хайде, заведи ме нейде на скрито. Хайде, хайде!

МАРИНА

Ако от честен род сте, потвърдете

честта си тук, ако удостоен сте

по-късно с нея, тука докажете,

че с право ви е дадена!

ЛИЗИМАХ

Как? Как?

Нататък! Друга мъдрост!

МАРИНА

Аз мома съм,

макар че от враждебната Фортуна

бях тикната в таз кочина ужасна,

в която болестите се продават

по-скъпо от лекарствата! О, само

да искат боговете да ме пуснат

да излетя от този смраден дом,

готова съм завинаги да стана

най-мъничкото птиченце, което

хвърчи в лазура чист!

ЛИЗИМАХ

Не подозирах,

че можеш да говориш тъй добре!

Не съм си го представял! Ако носех

в тоз дом развратна мисъл, твойто слово

я би изправило! Вземи туй злато

и постоянствай в чистия си път!

Небето да е с теб!

МАРИНА

И с вас, и с вас!

ЛИЗИМАХ

И знай, девойко, че явих се тука

не с низка цел, защото в тоз вертеп

врати, прозорци лъхат срам за мене!

Довиждане, девойко мила. Ти си

самата добродетелност и явно

възпитана добре. Дръж още злато!

Като крадец да свърши на въжето

тоз, който те лиши от чистота!

За мен щом чуеш нещо, знай, ще бъде

добро за теб!

Влиза отново Резето.

РЕЗЕТО

Пусни и на мен, ваше благородие!

ЛИЗИМАХ

Махни се, своднико! Тоз ваш бардак,

ако не го крепеше таз девица,

отдавна да е рухнал и затрупал

и трима ви! Пръждосвай се оттук!

Излиза.

РЕЗЕТО

Какво значи това? Ще трябва да обърнем другия край с тебе! Ако оставя тая твоя упорита девственост, която не струва една закуска в най-евтиното село под небето, да докара до фалит солидната ни фирма, ще ида да ме скопят като спаниел[41]! Тръгвай!

МАРИНА

Къде ме водиш?

РЕЗЕТО

Да ти взема целомъдрието, та да не се мъдри цяло и неизползвано! Пътувай! Няма вече да ни пъдиш клиентите! Тръгвай, казах!

Влиза отново Сводницата.

СВОДНИЦАТА

Какво има? Какво става тук?

РЕЗЕТО

Все по-лошо, господарко! Говорила е благочестиви думи на управителя!

СВОДНИЦАТА

Ах, мръсницата!

РЕЗЕТО

Кара професията ни да вони пред лицето на боговете!

СВОДНИЦАТА

На въже да увисне проклетницата!

РЕЗЕТО

Благородникът щеше да се отнесе като благородник с нея, а тя го отпрати студен като сняг и шепнещ молитви!

СВОДНИЦАТА

Взимай я, Резе! Прави с нея, каквото искаш! Строши й това, дето толкова се перчи с него, и останалото ще омекне веднага!

РЕЗЕТО

Трънлива нива е тя, но пак ще я изора аз нея!

МАРИНА

О, чуйте ги, о, чуйте, богове!

СВОДНИЦАТА

Боговете ще вика! Води я! Да не й беше стъпвал кракът в къщата ми! Дано пукнеш, дано! Тя е родена да ни разори! Не щеш да вървиш по пътя на всички жени, а? Виж я ти, префърцунената, гледай я ти, непокътнатата торта с розмарин и дафинов лист!

Излиза.

РЕЗЕТО

Хайде, гълъбче, тръгвай с мене!

МАРИНА

Къде ме водиш?

РЕЗЕТО

Да ти взема съкровището, дето толкоз държиш на него.

МАРИНА

Отговори ми първо на едно!

РЕЗЕТО

Добре, казвай го това едно!

МАРИНА

Кажи какво би пожелал на своя

най-страшен враг?

РЕЗЕТО

Ха, бих му пожелал да има занаята на моя господар и на жена му.

МАРИНА

И двамата са по-добре от теб,

защото ти си техен подчинен.

И най-жестоко мъченият дявол

не би сменил със твойто свойто място.

Вратар си ти на сетния слуга,

дошъл да търси тук продажни ласки;

муцуната ти гнъсна е по мярка

за гневния юмрук на всеки просяк;

ти храниш се, отблъсващо животно,

с бълвочите на други!

РЕЗЕТО

А какво искаш да правя? Да ида на война ли? Гдето човек може да служи седем години, за да дослужи до един липсващ крак и да няма пари да го замести с дървен?

МАРИНА

Прави каквото искаш, само не

това, което правиш! Наеми се

да чистиш смрадни ями и канали,

чирак стани на градския палач —

която и да е от тези служби

е по-добра от твоята, защото

от нея и най-сластният маймун

се би обидил кръвно! О, да можех

да се измъкна читава оттук!

Дръж злато! Ако твоят господар

с мен иска да печели, ти кажи му,

че аз умея да тъка, да шия,

да пея, да танцувам, без да казвам

за още ред заложби, със които

не искам да се хваля. Всичко туй

отлично бих могла да преподавам

и вярвам, този многолюден град

ще ми даде не малко ученички.

РЕЗЕТО

Ама наистина ли умееш да преподаваш тези работи?

МАРИНА

Изпитай ме и ако не умея,

върни ме пак във гнусния ви дом

и ме отдай на сетния слуга,

похлопал на вратата ви!

РЕЗЕТО

Добре, ще видя какво мога да направя за тебе. Ако те поискат някъде, ще те настаня.

МАРИНА

Но само при жени със честни нрави!

РЕЗЕТО

Честно казано, връзките ми с тях са слаби, но ще опитам. Само че, понеже господарят и господарката са дали парите за тебе, оттук можеш да излезеш само с тяхно съгласие. Затова ще им предам твоето предложение, но сигурен съм, че няма да имат нищо против. Хайде, ще ти помогна с каквото мога. Върви!

Излизат.

Пето действие

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Във честен дом, спасена от разврата,

Марина разцъфтяла е завчас:

във танца за богиня е призната

и славена за сладкия си глас;

книжовниците с мъдрост удивила,

шевици тя тъй дивни майстори,

че в тях черешки и цветя от свила

на истинските сякаш са сестри.

Затуй безброй възпитанички има

и с тях бродира, пее и чете,

а мерзостната сводница й взима

това, с което я обсипват те…

Но временно оставили я, нека

при нейния баща се върнем пак:

след бурята черупката му лека

спокойно е понесъл вятър благ

и ей го, стига Митилин, където

живее дъщеря му в тъжен плен,

градът когато сбран е край морето

да чествува Нептуновия ден.

Над кораба съгледал черно знаме,

лети към него в лодка Лизимах…

И следващата сцена тъкмо там е

и ний ви молим с волния размах

на своята фантазия отново

да създадете кораб и море.

Започваме. Стаили шум и слово,

внимавайте и слушайте добре!

Излиза.

Първа сцена

Перикловият кораб край брега на Митилин. На палубата е опънат шатър със спусната завеса.

Влизат — от една страна — двама Моряци, единият от тирския кораб, другият от Митилин; а от друга — Хеликан.

ТИРСКИЯТ МОРЯК

Молбата ви ще трябва да отправя

към уважаемия Хеликан…

Ха, ето го!… Достойни господарю,

Пристигнал е във лодка Лизимах,

управител на Митилин, и моли

За позволение да се качи

на кораба. Каква е твойта воля?

ХЕЛИКАН

Да бъде неговата. Неколцина

От свитата да дойдат!

ТИРСКИЯТ МОРЯК

Господа,

Качете се на палубата, моля!

Влизат двама-трима Благородници.

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

На твойте заповеди, Хеликане!

ХЕЛИКАН

От сушата дошъл е висш сановник.

Срещнете го любезно!

Благородниците излизат и влизат отново, следвани от Лизимах и Свитата му.

ТИРСКИЯТ МОРЯК (към Лизимах)

Господине,

това е този, на когото трябва

да зададеш въпросите си.

ЛИЗИМАХ

Поздрав,

дълбокоуважаеми! Небето

да ти дарява здраве!

ХЕЛИКАН

И на теб,

почтени господине, та да стигнеш

и минеш мойта възраст!

ЛИЗИМАХ

Благи думи!

От пристана, където бях отишъл

да почета Нептуновия празник,

съгледах твоя кораб и пристигнах,

за да узная кой си и отгде си.

ХЕЛИКАН

Кажи ми първо кой си ти самият?

ЛИЗИМАХ

Управител съм тук, на този град,

пред който сте на котва.

ХЕЛИКАН

А пък ние

пристигаме от Тир и с нас пътува

владетелят на нашата страна,

три месеца ни дума непроронил

и ял единствено за да проточи

страданията си.

ЛИЗИМАХ

А на какво

дължи се туй разстройство на духа му

ХЕЛИКАН

Ще бъде скучно да ти отговарям

с подробности, но главната причина

е в туй, че той загуби скъпи нему

жена и дъщеря.

ЛИЗИМАХ

О, двойна скръб!

Дали ще е възможно да го видя?

ХЕЛИКАН

О, да. Но той не иска да говори

със никого.

ЛИЗИМАХ

И въпреки това!

ХЕЛИКАН

Добре тогава. Ето, погледни го!

Дръпва завесата и открива Перикъл, несресан и облечен във власеница.

Той беше хубавец, преди бедата

в една съдбовна нощ да го докара

в такова състояние.

ЛИЗИМАХ

Привет, царю! Небето да те пази!…

Добре дошъл, владетелю на Тир!

ХЕЛИКАН

Недей очаква отговор от него —

напразно е.

МИТИЛИНСКИ САНОВНИК

Една девица зная

във Митилин, която ще изтръгне

от него две-три думи.

ЛИЗИМАХ

Умна мисъл!

Безспорно тя със сладкия си глас

и другите си чарове ще смогне

да го подмами и извърши пробив

във крепостта на неговия слух,

за нас непревземаема. Днес тя

във весела беседа с мили дружки

разхожда се в прохладната горичка

край залива.

Шепне нещо на Сановника, който излиза.

ХЕЛИКАН

Напразно ще е, знам, ала не бива

да пренебрегнем нищо, във което

мъждей искра надежда. И понеже

използвах вече твоята любезност,

то разреши ми да възстановим —

за щедро злато — своите запаси,

които не че липсват ни, но вече

от пътя престояли са.

ЛИЗИМАХ

Услуга

тъй дребна, че откажа ли я, Зевс,

почтени господине, ще ни прати

на всеки лист гъсеница и с глад

ще умори страната ни. Но нека

узная по-подробно за бедата

на царя ви!

ХЕЛИКАН

Добре тогава, слушай!…

Но трябва да прекъсна.

Влиза отново Сановникът, водещ Марина и още една Девойка.

ЛИЗИМАХ

О, това е

момата, за която стана дума.

Привет, красавице… Не е ли мила?

ХЕЛИКАН

Прекрасна е!

ЛИЗИМАХ

Да, прав си! Ако беше

от знатен род, със радост бих я взел

и смятал себе си за пръв щастливец!

Към Марина.

Девойко мила, можеш да очакваш

безкрайна щедрост: цар ще се подложи

на твоето лечителско изкуство.

Изтръгнеш ли от немите му устни

един-единствен отговор, то знай,

целебното ти средство ще получи

каквато ще награда.

МАРИНА

Господарю,

ще сторя всичко, за да излекувам

болника ви, но трябва той да бъде

оставен насаме със мен и мойта

приятелка.

ЛИЗИМАХ

Да идем настрани

и нека й помагат боговете!

Оттеглят се. Марина пее.

Не ти ли даде знак поне, че слуша?

МАРИНА

Не, никакъв. Дори не ме погледна.

ЛИЗИМАХ

Внимавайте! Говори му!

МАРИНА

Царю,

изслушай ме!

ПЕРИКЪЛ

Хм, ха!

Отблъсва я.

МАРИНА

Със теб говори

една девица, ни веднъж до днеска

не мамила нарочно ничий поглед,

а гледана отвред като комета

със удивление; една, чиито

страдания, възможно е, царю,

да се окажат на везните равни

със твоите. Капризната Фортуна

ми бе враждебна, но предци аз имам,

които са се мерили по сила

с могъщи властелини. Лоша участ

отскубна ме от знатния ми род

и ме предаде в робство на тоз свят

и сляпата случайност…

Настрани.

Аз отдавна

бих млъкнала, но нещо — чувствам — кара

ланитите ми да пламтят и шепне

в ушите ми: „Упорствай! Говори му!“

ПЕРИКЪЛ

„Фортуна“… „знатен род“… „наравно с мойте“…

Как беше? Как го каза?

МАРИНА

Господарю,

аз казах, че да знаеше рода ми,

не би бил груб към мен.

ПЕРИКЪЛ

И аз тъй чувствам…

Почакай!… Погледни ме!… Нещо в теб

ми спомня за… Кажи, отде си родом?

От тези ли земи?

МАРИНА

От ни една

земя на туй кълбо, макар да съм

родена смъртна и такваз, каквато

изглеждам ти.

ПЕРИКЪЛ

Препълнен съм от скръб и ще прелея

в ридания и плач! На таз девойка

приличаше жена ми и навярно

би станала такава дъщеря ми.

Да, същото широко, светло чело

на моята царица! В ръста — съща!

И същата тръстикова снага!

Очите — като нейните: брилянти

във гъста филиграна! Като нея —

Юнона[42] във походката! А има

и умната й реч, която храни

тъй сладко вечно гладния ни слух,

че той, нахранен, огладнява двойно!…

Къде живееш?

МАРИНА

Гдето чужденка съм.

Оттук, царю, се вижда моят дом.

ПЕРИКЪЛ

А где са те възпитали и где си

добила тези дарове, които

са станали по-ценни от това,

че ти ги притежаваш?

МАРИНА

Ако трябва

да ти разкажа свойта повест, вярвай,

като измислица ще я презреш,

недоизслушал я.

ПЕРИКЪЛ

Разказвай! Почвай!

Лъжа от теб не може да излъхне —

ти скромна си като самата Честност

и всичко в тебе сякаш е дворец

за царствената Правда. Ще ти вярвам

и ще накарам всичките си чувства

доверие да ти гласуват пълно

дори в невероятното; защото

напомняш ми ти много за една,

която любех. Кой е твоят род?

Не спомена ли — след като те блъснах,

когато те видях за първи път —

че си от знатен корен?

МАРИНА

Споменах.

ПЕРИКЪЛ

Разкрий ми потеклото си! Ти каза,

че си видяла мъки и обиди

и че теглата ти не ще отстъпят

на моите, речем ли да ги теглим.

МАРИНА

Подобно нещо казах и със него

съм казала не повече от туй,

което вероятно е.

ПЕРИКЪЛ

Да чуем!

Ако при точна сметка твойта мъка

достигне само хилядна от мойта,

то ти си мъж, а моето държане —

момичешко. Но ти приличаш, мила,

на мраморно Търпение, което,

усмихнато към царски гроб, надвива

най-тежката беда. От чий си род?

Кога си се откъснала от него?

И как наричат те, девойко сладка?

Разказвай, умолявам те! Ела,

седни до мен!

МАРИНА

Наричат ме Марина…

ПЕРИКЪЛ

Не, туй е гавра! Някой гневен бог

те е изпратил, за да ме направиш

посмешище за всички!

МАРИНА

Господарю,

търпи или ще млъкна!

ПЕРИКЪЛ

Ще търпя,

но ти не знаеш как ме развълнува

това, че носиш името „Марина“!

МАРИНА

Нарекъл ме е тъй човек, дарен

с известна власт. Баща ми беше цар.

ПЕРИКЪЛ

Какво говориш? Царска дъщеря?

Наречена Марина?

МАРИНА

Господарю,

ти каза, че на всичко ще ми вярваш,

но аз ще млъкна, за да не смущавам

покоя ти.

ПЕРИКЪЛ

Не, не, кажи: какво си?

От плът и кръв ли си? Не си ли фея?

Пулс бие ли във теб? Отговори ми!

Къде си се родила? И защо си

наречена Марина?

МАРИНА

Господарю,

Марина съм наречена, защото

родена съм в морето.

ПЕРИКЪЛ

Как? В морето?

А майка ти коя е?

МАРИНА

Мойта майка

била е също дъщеря на цар.

При мойто раждане е тя умряла,

тъй както Лихорида, мойта дойка,

през плач ми е разказвала.

ПЕРИКЪЛ

Мълчи!

Това е най-лъжливото от всички

примамливи видения, с които

подигравачът Сън се е надсмивал

на тъжните глупци!… Не е възможно!…

Та тя е в гроба!… Казвай: где си расла?

Разправяй! Ще те слушам чак докрай,

без дума да продумам!

МАРИНА

Не, царю!

Ти смееш се със мене. Най-добре е

да спра, повярвай ми!

ПЕРИКЪЛ

Ще ти повярвам

на всяка сричка! Обясни ми, казвай:

как тук дошла си? Кой те е отгледал?

МАРИНА

Баща ми, царят, ме оставил в Тарс,

ала Клеон и злата му съпруга,

решили тайно да ме умъртвят,

подсториха убиец. Но когато

той вече меч измъкнал бе, внезапно

се появи една пиратска шайка,

от него отърва ме и докара

тук, в Митилин… Царю, какво ти става?

Добри царю, ти плачеш? Може би

ме смяташ за измамница? Не, не!

Кълна ти се, че аз съм дъщеря

на цар Перикла, ако цар Перикъл

е цар и жив!

ПЕРИКЪЛ

Къде си, Хеликане?

ХЕЛИКАН

На твойте заповеди, господарю!

ПЕРИКЪЛ

Ти мой съветник си, обикновено

и трезв, и прозорлив — кажи как мислиш:

коя е таз девойка? Коя може

да бъде тя, изтръгнала от мене

тоз сладък плач?

ХЕЛИКАН

Не знам, но Лизимах,

управител на Митилин, е тука

и той говори с много топли думи

за нея, господарю.

ЛИЗИМАХ

Тя не казва

кои са й родители и плаче,

щом стане реч за тях.

ПЕРИКЪЛ

О, Хеликане,

бъди добър, плесни ме през лицето,

със нож мушни ме, причини ми болка,

за да не би това море от радост,

нахлуло във телесната ми суша,

стените й да скъса и удави

живота ми във щастие!… Ела

ти, даваща живот на оня, който

е дал живот на теб, ти, морско чедо,

погребано на суша и отново

възкръснало в морето! Хеликане,

коленичи и прослави небето

с гръмовен глас: това е тя, Марина!…

Как беше името на твойта майка?

И него ми кажи — макар че всички

съмнения приспани са, аз още

жадувам доказателства!

МАРИНА

Царю,

кажи ми кой си ти преди това!

ПЕРИКЪЛ

Перикъл Тирски, ето кой съм аз.

Сега кажи ми името на мойта

погребана в талазите царица,

тъй както бе до сетна точка, точна

във всичко друго, казано от теб,

наследнице на царство, нов живот

за стария Перикъл!

МАРИНА (коленичи)

Значи стига,

за да ми кажеш „дъще“, да ти кажа,

че тя се е наричала Таиса?

Това е името на мойта майка,

завършила живота си, когато

аз почвала съм своя!

ПЕРИКЪЛ

Дъще моя!

Бъди благословена! Не, стани!

Това е мойто чедо, Хеликане!

Кажи да ми извадят нови дрехи!

Тя жива е! Не е умряла в Тарс,

тъй както злобният Клеон е искал!

Подробно щом сама ти го разкаже,

о, ти на колене ще я признаеш

за своя господарка! Този кой е?

ХЕЛИКАН

Управителят на града, царю.

Узнал за меланхолната ти болест,

дойде той от брега, за да те види.

ПЕРИКЪЛ

Прегръщам те, управителю!… Дайте

одеждите ми царски! В този вид

вселявам ужас. Небеса сияйни,

благословете чедото ми!…

Музика.

Чуйте!

Каква е тази музика? Марина,

кажи на тоз съветник, който още

съмнява се, кажи му, докажи му,

че моя дъщеря си!… Но каква е

таз музика?

ХЕЛИКАН

Царю, не чувам нищо.

ПЕРИКЪЛ

Не е възможно! Как, нима не чуваш

как пеят сферите[43]? Марина, чуй!

ЛИЗИМАХ

Недейте спори с него!

ПЕРИКЪЛ

Дивни звуци!

Не ги ли чуваш?

ЛИЗИМАХ

Чувам ги, царю.

ПЕРИКЪЛ

Небесна музика! Със нежна сила

слуха ми тя пленява… Тежка дрямка

притваря клепките ми… Бих желал

да си почина малко…

Заспива.

ЛИЗИМАХ

Сложете му възглавница!… Така…

Сега да го оставим. Драги гости,

ако се сбъднат моите надежди,

с добро ще ви запомня.

Появява се — като видение — Диана.

ДИАНА

В далечния Ефес е моят храм.

Лети към него с дарове богати

и разкажи на жриците ми там

за гибелта, постигнала жена ти;

за свойте и на твоето дете

безкрайни патила кажи им също,

та с тъжен вопъл да извикат те

Дианиното име всемогъщо.

Туй сториш ли, очаква те добро,

кълна се във лъка си от сребро!…

Стани и разгласи тоз сън на всички!

Излиза.

ПЕРИКЪЛ

О, сребролика, о, Диано дивна,

ще те послушам!… Хеликане!

ХЕЛИКАН

Да?

ПЕРИКЪЛ

Възнамерявах да се върна в Тарс,

за да накажа подлия Клеон,

но друго е по-спешно: към Ефес

платната обърни, със вятър пълни!

Причината ще чуеш подир малко…

Към Лизимах.

Ще разрешиш ли да си отпочинем

в града и срещу злато да получим

запасите, които ще са нужни

за пътя ни?

ЛИЗИМАХ

От все сърце, царю,

но на брега аз нещо ще ти искам.

ПЕРИКЪЛ

И ще го имаш, даже ако бъде

ръката на детето ми… защото

си бил добър към него май.

ЛИЗИМАХ

Царю,

да ти помогна ли?

ПЕРИКЪЛ

Ела, Марина!

Излизат.

Втора сцена

Ефес. Храмът на Диана.

Таиса и няколко млади Жрици стоят пред олтара. Освен тях тук са Церимон и Граждани на Ефес.

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Сега часовникът ни вече

почти до края си изтече,

а времето е нещо строго

и затова ви моля много

сами да си въобразите

забавите и веселбите,

с които, без да жали средства,

добрият Лизимах приветства

високия си гост. И ето,

той с тях спечелва му сърцето

и толкоз мил Периклу става,

че дъщеря си той му дава,

но при условие, че брака

ще трябва малко да почака,

додето в храма на Диана

той свойта жертва обещана

не принесе. И тъй отново

в морето, този път готово

да му помага, плава царя.

И корабът, щастлив, разтваря

платна, от вятъра издути,

и в кратки дни — за нас минути —

в Ефес са вече цар и свита

и разказът на вас разчита,

щом встъпят в неговия храм,

и ние с тях да бъдем там.

Излиза.

Трета сцена

Пак там.

Влизат Перикъл, Лизимах, Хеликан и Марина.

ПЕРИКЪЛ

Хвала, Диано! Аз, Перикъл Тирски,

явявам се по твоята повеля.

От смърт заплашен, своя град напуснах

и в Пентаполис за съпруга взех

прекрасната Таиса. Тя почина

при раждане в морето, но дари ме

със дъщеря, която назовах

Марина и която, о, богиньо,

е още в твойта сребърна одежда.

Във Тарс я бях оставил на Клеон,

да я отгледа, но когато тя

порасла, той решил да я убие

и само нейната добра звезда

я е довела жива в Митилин.

Когато аз след време хвърлих котва

край този град, случайно тя качи се

на кораба и с бистрата си памет

успя да ми докаже, че е плът

от мойта плът…

ТАИСА

Лицето му! Гласът му!…

О, ти си!… Ти си!… Царствени Перикле!…

Припада.

ПЕРИКЪЛ

Какво туй значи? Жрицата припадна!

Умира! Помогнете й!

ЦЕРИМОН

Царю,

ако си казал правда пред Диана,

таз жрица е жена ти.

ПЕРИКЪЛ

Невъзможно,

дълбокоуважаеми! Жена си

аз хвърлих във морето с тез ръце!

ЦЕРИМОН

Край този бряг, уверен съм.

ПЕРИКЪЛ

Край него.

ЦЕРИМОН

Сам виж я!… Не, припаднала е само

от много радост… Бурното море

изхвърли в ранно утро на брега ни

един ковчег, във който тя лежеше,

покрита с драгоценности. Възвърнах

бездушното й тяло към живота

и настаних спасената във този

Дианин храм.

ПЕРИКЪЛ

Ще можем ли да видим

това, което си намерил с нея?

ЦЕРИМОН

Ще бъде то донесено в дома ми,

във който моля те да бъдеш гост,

велики господарю… Вижте, тя

съвзема се.

ТАИСА

О, нека да го видя!

Ако не ми е сродник, мойта святост

не ще даде на чувствата ми вяра

и очевидното ще подчини

на себе си. Почтени господарю,

не си ли ти Перикъл? В глас и образ

приличаш му досущ. Не спомена ли

за морска буря, раждане и смърт

или така съм чула?

ПЕРИКЪЛ

Сякаш слушам

покойната Таиса!

ТАИСА

Аз съм тази

Таиса, за която ти си мислиш,

че е покойна и лежи в морето.

ПЕРИКЪЛ

Диано всемогъща!

ТАИСА

О, сега

съм сигурна във теб! Когато двама

напускахме във сълзи Пентаполис,

баща ми, царят, подари ти пръстен,

близнак на тоз.

Показва пръстена му.

ПЕРИКЪЛ

Не, същият! Туй стига!

О, богове, сегашната ви щедрост

превръща всички мои досегашни

лишения в шеги! О, разрешете

от допира на скъпите й устни

да се стопя във сладост! О, ела,

във тез прегръдки да те погреба

за втори път!

МАРИНА

Сърцето ми се блъска

да скочи във гръдта ти, майко моя!

Коленичи пред Таиса.

ПЕРИКЪЛ

Виж, скъпа, кой пред тебе коленичи!

Това е твойто бреме във морето,

което ний нарекохме Марина,

защото сред морето се роди!

ТАИСА

Бъди благословено, чедо мое!

ХЕЛИКАН

Привет, госпожо, и поклон, царице!

ТАИСА

Не те познавам.

ПЕРИКЪЛ

Казвах ти, Таисо,

че бягайки от Тир, за свой заместник

оставил бях един почтен сановник.

Дали си спомняш неговото име?

Повтарях ти го често.

ТАИСА

Хеликан!

ПЕРИКЪЛ

Отново потвърждение! Таисо,

със обич прегърни го! Туй е той!

Сега жадувам да ми обясниш

как бе намерена и как се върна

от оня свят. Освен на боговете

кому признателен да съм за туй

наистина невероятно чудо?

ТАИСА

На уважавания Церимон,

съпруже мой — небето прояви

чрез него свойта мощ. Той най-добре

от край до край ще ти разкаже всичко.

ПЕРИКЪЛ

Почтени господине, боговете

не ще намерят изпълнител друг,

така богоподобен! Ще ли мога

да чуя как възкръснала е тази,

която помня мъртва?

ЦЕРИМОН

Да, ще можеш,

но моля те, преди това, царю,

да почетеш дома ми, в който аз

ще ти покажа туй, което бе

намерено при нея, и разкажа

как тя оказа се във този храм,

без нищо да пропусна.

ПЕРИКЪЛ

О, Диано,

ще ти принасям жертва всяка нощ

за твоето явление! Таисо,

тоз знатен годеник на дъщеря ни

ще се венчае с нея в Пентаполис.

Сега на тази чорлава коса

ще дам приличен вид и ще окастря

тоз свой сплъстен придатък, невидял

бръснач от четирнадесет години,

за да не бъда черното петно

на сватбения ден.

ТАИСА

Съпруже, тука

до уважаемия Церимон

получи се писмо за туй, че моят

баща се е поминал.

ПЕРИКЪЛ

Небесата

да го превърнат в бляскава звезда!

Все пак, царице, мисля да извършим

венчавката във неговото царство

и там, във Пентаполис, ние с тебе

да доживеем земните си дни;

а тези наши зет и дъщеря

ще царствуват над Тир… Ала кога

ще чуем всичко във подробен разказ

Минутите изглеждат ми години.

Да тръгваме! Хазаино, води ни!

Излизат.

Влиза Гауер.

ГАУЕР

Макар за края им да чухте само,

узнахте в Антиох и дъщеря му

последствията на сластта какви са;

в Перикъл, във Марина и в Таиса

видяхте как накрая добротата

надвива над камшика на Съдбата;

във Хеликан чист образ бе показан

на преданост, незнаеща съблазън;

във Церимон — на ученост такава,

която се на ближния раздава;

а пък Клеон и злата му съпруга

получиха си, знайте, по заслуга:

за злия им кроеж дочул мълвата,

народът в Тарс подпалил им палата,

така че във пожара изгоряло

с тях заедно семейството им цяло;

и, явно, туй възрадвало небето,

защото то наказва и което

било е само умисъл… Но вече

прощалният поклон не е далече.

Играта свърши. На добър ви час!

Бъдете снизходителни към нас!

Излиза.

ЦИМБЕЛИН

Цимбелин[44]

Действащи лица

ЦИМБЕЛИН — крал на Британия

КЛОТЕН — син на кралицата от първия й брак

ПОСТУМ ЛЕОНАТ — знатен британец; мъж на Имогена

БЕЛАРИЙ — велможа-изгнаник, криещ се под името Морган

ГВИДЕРИЙ, АРВИРАГ — синове на Цимбелин от първия му брак; мними синове на Морган под имената Полидор и Кадвал

ФИЛАРИО — приятел на Постум, ЯКИМО — приятел на Филарио — римски знатни

ГАЙ ЛУЦИЙ — римски пълководец

ПИЗАНИО — слуга на Постум

КОРНЕЛИЙ — лекар при британския двор

ЯСНОВИДЕЦ — на име Филхармон — от свитата на Гай Луций

РИМСКИ ВОЕНАЧАЛНИК

ДВАМА БРИТАНСКИ ВОЕНАЧАЛНИЦИ

ФРАНЦУЗИН — приятел на Филарио

ДВАМА БРИТАНСКИ ВЕЛМОЖИ

ДВАМА БРИТАНСКИ БЛАГОРОДНИЦИ

ДВАМА ТЪМНИЧАРИ

КРАЛИЦАТА — съпруга на Цимбелин

ИМОГЕНА — дъщеря на Цимбелин от първия му брак

ЕЛЕНА — придворна дама на Имогена

Велможи, дами, римски сенатори и трибуни, холандец, испанец, музиканти, началници, войници, вестители, слуги, духове.

Място на действието — Британия и Италия.

Първо действие

Първа сцена

Британия.

Влизат двама Благородници.

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

На всяка крачка сбърчени чела!

Придворните ни сменят лик според

лика на краля, както дух меним

според планетите![45]

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

И във какво е

причината за всичко?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

В туй че кралят

за своята любима дъщеря и

наследница на трона ни гласеше

сина от първа сватба на жена си,

вдовицата, с която встъпи в брак

съвсем наскоро; а пък дъщеря му

негласно се омъжи за един

достоен, ала беден благородник.

Сега е той изгонен, тя — под ключ,

и целият ни двор е в мнима скръб,

макар че кралят ни е, според мен,

засегнат в дън сърцето.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Само той ли?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Тъжи и този, който я изпусна,

а също тъй и майка му, която

жадуваше тоз брак; но никой друг,

защото, колкото и да нагаждат

лицата си към кралското лице,

тук всички тайно радват се на туй,

което уж ги сърди.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

А защо?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Защото този, който изтърва

принцесата, е толкоз лош, че няма

за него думи, а пък този, който

я има — тоест, който й е мъж,

но е изгнан, нещастникът, за туй! —

е тъй добър, че гдето и да търсим

подобен нему, и на най-добрия

ще липсва нещо. Не, на тоя свят

не вярвам някой друг да съчетава

прекрасен вид и вътрешни достойнства

така добре!

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Прехвалвате го.

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Никак!

Показвам ви го в неговия ръст

и може би по-скоро го смалявам,

отколкото насила да го тегля

извън размера му.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

А как се казва

и от какъв е род?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

До корен чак

не бих могъл рода му да изровя,

но син е на Сицилий, който храбро

участва във войната против Рим

с Касибелан, а после от Тенанций[46],

комуто служи честно и успешно,

получи титли и наречен беше

със прякор Леонат. Двамина сина

той имаше, преди да се роди

младежът, за когото ви говоря,

и те загинаха със меч в ръка.

Баща им, нежно любещ ги и стар,

умря от скръб по тях, жена му също,

тогава бременна за трети път,

роди и го последва. Кралят взе

под своята закрила младенеца

и, назовал го Постум Леонат,

направи го свой паж[47] и път откри му

към всички знания, които бяха

за възрастта му и които Постум

поемаше със лекота, с каквато

се вдишва въздух, тъй че, рано зрял,

живееше — което рядко бива, —

обичан и ценен от всички в двора:

за юношите пример, огледало

за възрастните и тояжка в помощ

на старците. А колкото до тази,

зарад която е сега прокуден,

то тя с цената си го оценява:

самият неин избор казва ясно

какъв човек е той!

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Аз почвам вече

да го почитам повече от вас

след толкова похвали. А пък тя е

единствено дете на краля, тъй ли?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Единствено. Той имаше два сина,

но — по-големият на три годинки,

а другият кърмаче още — бяха

откраднати от детската им стая

и досега ни белег, ни догадка

къде ще са.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Кога се случи туй?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Преди около двадесет години.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Деца на крал тъй лошо да се пазят

че да изчезнат, и така нехайно

да бъдат търсени, та да не се

намерят досега?

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Да, туй е странно

и вероятно заслужава присмех,

но точно тъй е.

ВТОРИ БЛАГОРОДНИК

Вярвам ви.

ПЪРВИ БЛАГОРОДНИК

Пристигат

кралицата и двамата нещастни.

Да се отдръпнем!

Излизат.

Влизат Кралацата, Постум и Имогена.

КРАЛИЦАТА

Не, дъще моя, вярвай ми, ти няма

да срещнеш в мене злобата, с която

се славят мащехите — ти си моя

затворница, но твойта тъмничарка

ще ти даде ключовете, които

отнемат свободата ти!… Когато

усетя, че ще мога да въздействам

на краля ни, веднага и за вас

ще се застъпя, Постуме; но в него

гневът, уви, е още огнен, тъй че

съветвам ви глава да преклоните

пред строгия му съд със кротостта,

подсказвана от разума.

ПОСТУМ

Кралице,

аз тръгвам днес.

КРАЛИЦАТА

Беда ви чака инак…

От жалост към любовната ви мъка

сама ще се разходя малко в парка,

макар че кралят строго забрани

изобщо да се срещате.

Излиза.

ИМОГЕНА

О, подла,

притворна услужливост! Колко тънко

умее тя да гъделичка, гдето

най-болно е ранила! Скъпи мой,

гневът на татко ми ме стряска малко,

но — въпреки че помня за дълга си —

не се боя, че той ще ме сломи.

Ти трябва да заминеш, а пък аз

оставам тук, за да живея в свят

от гневни погледи с таз мисъл само,

че някой ден, о, мой безценен камък,

отново ще те зърна!

ПОСТУМ

Слънце мое,

кралице моя, престани да плачеш,

че току-виж, дам повод да ме сметнат

премного мек за мъж! Ти в мен ще имаш

най-верния от всичките съпрузи,

които са се клели в брачна вярност!

Във Рим ще бъда у един, на име

Филарио, приятел на баща ми,

с когото само писмено се знаем.

Пиши ми там, кралице, и със поглед

аз всяка твоя буквица ще пия,

макар и да са всички мастила

приготвяни със жлъчка[48].

Влиза отново Кралицата.

КРАЛИЦАТА

По-накратко!

Ако ви зърне кралят, върху мене

ще се излее неговият гняв!

Настрани.

Нарочно ще направя да ги свари.

Когато съм постъпвала противно

на неговата воля, той със радост

го е търпял, за да не го лиша

от свойта благосклонност.

ПОСТУМ

Цял живот

да се разделяме, скръбта ни пак

би раснала все повече. Прощавай!

ИМОГЕНА

Не, още малко стой! И на разходка

да тръгваше, пак щеше да е кратко

това сбогуване. Вземи, любими!

Тоз пръстен е от майка ми. Носи го,

додето след смъртта на Имогена

жена харесаш друга!

ПОСТУМ

Друга — аз?

Таз само дайте ми, която имам,

о, богове, а сетне във саван

стегнете тез ръце, ако рекат

към втора да посегнат!

Поставя пръстена на пръста си.

Тук блести,

дорде кръвта ми сгрява те!… О, сладка,

тъй както в загуба се ти оказа —

и то каква! — когато, взела мен,

ми даде себе си, така и в тези

подаръци аз пак съм печеливш!

Носи това от мен!

Поставя гривна на китката й.

Окова то е

на любовта и аз ще окова

във нея тази моя белоснежна

затворница!

ИМОГЕНА

О, висши богове!

Кога ли ще се видим?

Влизат Цимбелин и Велможи.

Ах, баща ми!

ЦИМБЕЛИН

Омитай се оттук, низка твар!

Кръвта ми тровиш ти! Ако те видя

след тази заповед във своя двор,

знай, смърт те чака!

ПОСТУМ

Тръгвам, господарю!

Да пазят боговете теб и всички

добри около трона ти!

Излиза.

ИМОГЕНА

Не вярвам

в смъртта да има болка, по-ужасна

от тази тук!

ЦИМБЕЛИН

О ти, нечестна дъще,

която, мислех, ще ме подмладиш,

а правиш ме да грохна!

ИМОГЕНА

Господарю,

не си вредете, моля ви, с тоз гняв!

Не ме засяга той — по-силно чувство

надвива в мен страха!

ЦИМБЕЛИН

А, значи тъй,

без нежност, непокорна, вироглава?

ИМОГЕНА

Във безнадеждност и затуй такава!

ЦИМБЕЛИН

А чакаше те сватба със сина

на моята кралица!

ИМОГЕНА

Слава Богу,

небето висше ме благослови!

Избирайки орела, отървах се

от мишелова!

ЦИМБЕЛИН

Просяка ти взе!

Поиска да превърнеш моя трон

в седалище на низост!

ИМОГЕНА

Не, нов блясък

му дадох!

ЦИМБЕЛИН

Ах, негодница!

ИМОГЕНА

Кралю,

вий сам посяхте в мене любовта

към Постума, когато го избрахте

за мой другар в игрите; той е мъж,

достоен за коя да е жена,

а дъщеря ви превъзхожда с толкоз,

със колкото за нея плаща днес!

ЦИМБЕЛИН

Ти луда ли си?

ИМОГЕНА

Може и да съм!

Бих искала да съм краварска щерка,

а моят Леонат да бъде син на

съседния овчар!

Влиза отново Кралицата.

ЦИМБЕЛИН

Ах ти, глупачка!…

Пак бяха заедно! Госпожо, вие

престъпихте изричната ми воля.

Под ключ веднага!

КРАЛИЦАТА

Господарю, моля,

не се вълнувайте!… Ни дума, дъще!…

Съпруже, оставете ни самички

и подирете в бистрия си разум

спокойствие!

ЦИМБЕЛИН

Да крее, да, да губи

на ден по капка кръв, дорде угасне

от своето безумство!

Излиза, следван от Велможите.

Влиза Пизанио.

КРАЛИЦАТА

Господарю,

не бива тъй!… Прислужникът ви иде!…

Какви са новините ти? Разказвай!

ПИЗАНИО

Кралице, принцът току-що нападна

със шпага господаря ми.

КРАЛИЦАТА

О, Боже!

Без кръв, надявам се?

ПИЗАНИО

Хм, би могло

и кръв да има, ако господарят

не беше взел нещата на шега

и обуздал гнева си. Минувачи

ги разтърваха бързо.

КРАЛИЦАТА

Слава Богу!

ИМОГЕНА

Синът ви е любимец на баща ми

и много му приляга меч да вади

против изгнаник! Смелост, няма що!

Да бяха в африканската пустиня,

и аз със тях, та да бода с губерка

отстъпващия в боя!… Ти защо

си изоставил своя господар?

ПИЗАНИО

Той сам ми забрани да го изпратя

до пристана и ми остави туй

упътване, във случай че решите

да ме използвате.

КРАЛИЦАТА

До днес тоз момък

ви беше верен и такъв ще бъде

и в бъдеще!

ПИЗАНИО

Благодаря, госпожо!

КРАЛИЦАТА

Довиждане! Поразходи се, драга!

Излиза.

ИМОГЕНА

Лети към пристана, да го изпратиш

от сушата! След половина час

ела при мене да ти кажа нещо!

Свободен си.

Излизат в противоположни страни.

Втора сцена

Британия.

Влизат Клотен и двама Велможи.

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Бих ви посъветвал, принце, да смените ризата си; двубоят тъй ви е сгорещил, че от вас се вдига пара като от жертвеник. Изпускайки телесния си въздух, ние поемаме въздух отвън, а външният въздух не може да бъде тъй здравословен, както този, който се излъхва от вас.

КЛОТЕН

Бих я сменил, ако ми я беше окървавил. Засегнах ли го?

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Как не! Ти и търпението му не можа да засегнеш дори!

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Дали сте го засегнали? Ако не сте, значи трябва да е скелет без плът, пропускащ върха на шпагата ви свободно като главна улица!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Този връх му е май длъжник — все по страничните улички обикаляше!

КЛОТЕН

Страхливецът, не можа да ми устои!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Как ще ти устои, като постоянно напредваше към тебе!

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Да ви устои? Макар и да си имате достатъчно владения, той ви отстъпи немалко място от своето.

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Толкова педи, колкото имаш океани! Мухльовци!

КЛОТЕН

Как ме е яд, че ни разтърваха!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

И мене. Поне да бяха изчакали да видим колко е дълъг един глупец, проснат на земята!

КЛОТЕН

Да предпочете този никаквец пред мене!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Ако е грях да избереш правилно, то тя е направо за ада!

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Както съм ви казвал много пъти, принце, у нея хубост и мозък не вървят заедно. Има добра външност, но с ум не блести.

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Не блести към глупците, за да не би отблясъкът да я заслепи!

КЛОТЕН

Елате с мене в стаята ми! Бих искал да имаше малко загуба на кръв!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Пък аз не бих го искал, освен ако бъдеше кръвта на едно магаре, което не е голяма загуба!

КЛОТЕН

Ще дойдете ли с нас?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

На ваше разположение, принце.

КЛОТЕН

Не, не, всички заедно!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

Ида, ваша светлост.

Излизат.

Трета сцена

Британия.

Влизат Имогена и Пизанио.

ИМОГЕНА

Бих искала да пуснеш корен в кея

и да разпитваш всякое платно!

Едно загубено писмо от него

за мене е, каквото е за смъртник

загубено помилване! Кажи ми:

последната му дума коя беше?

ПИЗАНИО

„Кралице моя!“

ИМОГЕНА

И размаха кърпа?

ПИЗАНИО

Да, след като целуна я, госпожо.

ИМОГЕНА

О, лен безчувствен, по-щастлив от мен!

И туй ли беше всичко?

ПИЗАНИО

Не, госпожо,

защото, докогато бе възможно

да прави тъй, че да го различавам

от другите, той махаше ми с кърпа,

със шапка, с ръкавица, според туй

кой начин струваше се на ума му

най-пълно изразяващ колко бавно

отплаваше духът му и как бърз

бе корабът.

ИМОГЕНА

Не трябваше да снемаш

очи от него, докато не стане

по-мъничък от гарван!

ПИЗАНИО

Тъй и сторих.

ИМОГЕНА

На твое място очните си нишки

бих скъсала, но бих го проследила,

дорде далечината го направи

по-тънък от игла, дорде стопи се

като мушица в синьото, а после

отвърнала бих поглед и горчиво

бих плакала, Пизанио! Кажи ми,

добри приятелю, кога ще имам

от него вест?

ПИЗАНИО

При първата възможност,

недейте се съмнява.

ИМОГЕНА

Не успях

да се сбогувам с него, а пък имах

тъй много да му кажа! Преди още

да е узнал от мен кога и как

към него ще отправям свойте мисли;

да съм получила от него клетва,

че няма с разни леки италианки

да измени на мен и на честта си;

да съм му казала, че всеки ден

във шест часа по пладне и среднощ

молитвите му могат да се срещнат

в небето с моите; да съм му дала

прощалната целувка — в миг баща ми,

ужасен като северния вятър,

нахлу и пъпките ни разпиля

нецъфнали!

Влиза Придворна дама.

ДАМАТА

Госпожо, нейна светлост

кралицата желае да ви види.

ИМОГЕНА

Недей забравя моята поръчка!

Отивам при кралицата.

ПИЗАНИО

Разбрано.

Излизат.

Четвърта сцена

Рим.

Влизат Филарио, Якимо, Французин, Холандец и Испанец.

ЯКИМО

Вярвайте ми, домакине, аз го зная от Британия. Звездата му вече изгряваше и всички очакваха да прояви качествата, които сега му се приписват. Но и тогава не бях склонен да го погледна с възхищение, дори да можех да прочета каталога на всичките му добродетели, изписан на табелка до него.

ФИЛАРИО

Говорите за времето, когато той е притежавал в по-малка степен всичко онова, което днес съставя телесното му и душевно богатство.

ФРАНЦУЗИНЪТ

Срещал съм го у нас, във Франция. Имахме тогава доста орли, които можеха не по-зле от него да гледат слънцето, без да мигнат.

ЯКИМО

Понеже се е оженил за дъщерята на своя крал, хората го ценят повече за нейната стойност, отколкото за неговата собствена и го превъзнасят прекомерно, не се съмнявам.

ФРАНЦУЗИНЪТ

И после изгнанието му…

ЯКИМО

Да, и освен това привържениците на принцесата, оплакващи нещастието й, също раздуват усилено качествата му, за да укрепят доброто име на нейния разум, което би могло да бъде срутено от най-леката батарея, ако се разбере, че е взела бедняк без никакви достойнства. Но отде накъде е отседнал при нас? Как се е промъкнал в кръга ви?

ФИЛАРИО

Баща му и аз сме воювали рамо до рамо. Неведнъж ми е спасявал живота.

Влиза Постум.

Ето го и нашия британец! Приемете го в обществото си, както благородници с вашето име е редно да приемат чужденец с неговите качества!… Запознайте се, моля ви, с моя знатен гост и приятел! Предпочитам да оставя достойнствата му да проличат сами, вместо да го разхвалвам в негово присъствие.

ФРАНЦУЗИНЪТ

Ние се знаем от Орлеан, господине.

ПОСТУМ

И оттогава съм ви длъжник за любезности, които никога не ще успея да изплатя докрай.

ФРАНЦУЗИНЪТ

Надценявате скромната ми помощ, господине. За мене бе щастие да ви сдобря със своя съотечественик. Би било жалко, ако ви бях оставил, обладани от тъй стръвни намерения, да се биете по толкоз незначителен повод.

ПОСТУМ

Ще ме извините, господине! Аз наистина бях тогава млад пътешественик и избягвах да се съгласявам с това, което ми се казваше, за да не изглежда, че се водя по чужди ум при всяка своя стъпка; но и сега, със зрелия си разум — ако не е смело да го нарека така, — считам, че спорът ни тогава не беше толкоз незначителен.

ФРАНЦУЗИНЪТ

Но и не беше тъй значителен, че да бъде разрешаван от стоманата, и то в ръце на спорещи, които, явно, щяха да стигнат до гибелта на единия, ако не и на двамата.

ЯКИМО

Ще бъде ли нескромно, ако ви попитаме в какво се състоеше спорът?

ФРАНЦУЗИНЪТ

Ни най-малко, според мене. Спречкването беше публично и без съмнение може да бъде разгласено. Поводът за него напомняше много снощния ни разговор, в който всеки хвалеше красавиците на своята страна. Господинът твърдеше — и то обещавайки да подкрепи становището си с кървави аргументи, — че дамата на сърцето му била много по-красива, добродетелна, разумна, скромна, съвършена и недостъпна от която и да била дама на Франция.

ЯКИМО

А сега навярно или дамата му не е жива, или господинът си е променил мнението?

ПОСТУМ

Тя пази още своето целомъдрие, аз — своето мнение за нея.

ЯКИМО

Не би трябвало да я издигате толкоз и над нашите италианки.

ПОСТУМ

Не ще й снизя цената ни най-малко, дори и да бъда предизвикан както във Франция; говоря като неин поклонник, не като неин приятел.

ЯКИМО

Дори да е само толкоз добра и хубава — не повече, толкоз! — колкото италианките, вече ще е твърде хубава и твърде добра за една англичанка. Ако се окаже, че превъзхожда жените, които зная, с толкова, с колкото този диамант на пръста ви надсиява камъните, които съм виждал, ще трябва наистина да призная, че тя стои над много други; но аз не съм виждал всички диаманти на света, нито вие — всички жени.

ПОСТУМ

Аз я възхвалявам според цената, която сам й давам. Както правя и с този камък.

ЯКИМО

А на колко оценявате него?

ПОСТУМ

На толкоз, колкото не струват всички ценности на тоя свят!

ЯКИМО

Тогава или вашата несравнима дама не е от тоя свят, или е по-евтина от едно украшение.

ПОСТУМ

Мамите се. Скъпоценните камъни се продават или подаряват, стига да се намери човек достатъчно заможен за покупката или достатъчно достоен за подаръка. А пък ценност като нея не може да продаде никой, а да дари може само небето!

ЯКИМО

И то я е дарило на вас?

ПОСТУМ

За да я имам своя до гроб!

ЯКИМО

Може да си я имате за ваша по документ, но прелетните птици, знаете, кацат за нощувка и в блатото на съседа. Вашият пръстен също може да бъде откраднат. Тъй че от двете ви безподобни скъпоценности първата е слаба по природа, а втората — зависима от случая. Един ловък крадец и един изкусен кавалер могат да посегнат както на едната, така и на другата.

ПОСТУМ

Няма да се намери във вашата Италия кавалер, който да завладее честта на моята дама, ако я наричате слаба в този смисъл. А и за пръстена си не се боя, макар да съм уверен, че разполагате с добър запас от крадци.

ФИЛАРИО

Да прекратим този разговор, господа!

ПОСТУМ

На драго сърце. Радвам се, че господинът ме прие за свой. От един разговор станахме близки.

ЯКИМО

Ако ми дадете достъп до прекрасната ви дама и ме представите като свой приятел, стига ми един разговор, само няколко пъти по-дълъг от нашия, за да я принудя да ми отстъпва педя след педя, докато капитулира напълно.

ПОСТУМ

Тя? Никога!

ЯКИМО

Залагам половината си състояние срещу вашия пръстен, който според мене струва по-малко! Но оспорвам не толкоз нейното добро име, колкото вашата прекалена увереност; за да няма никаква обида, ще кажа, че съм готов на същия опит с която и да е дама на света.

ПОСТУМ

Вие дълбоко се лъжете в своето самонадеяно убеждение и, не се съмнявам, ще получите това, което този ваш опит — както го наричате — заслужава.

ЯКИМО

И то е?

ПОСТУМ

Рязък отпор. Макар че той би заслужавал и нещо повече: едно добро наказание.

ФИЛАРИО

Господа, стига с този разговор! Той се роди внезапно и нека умре също така! Моля ви, бъдете приятели!

ЯКИМО

Бих заложил цялото си имение — и това на съседа в прибавка, ако беше мое, — че ще успея да направя това, което казах!

ПОСТУМ

И коя дама ще изберете за своята атака?

ЯКИМО

Вашата! Тази, която считате толкоз вярна и надеждна! Залагам десет хиляди дуката[49] срещу вашия пръстен за това, че ако ме въведете в двора, в който пребивава дамата ви, след втората си беседа с нея ще ви донеса тази нейна чест, която смятате тъй добре защитена.

ПОСТУМ

Залагам злато срещу вашето злато! Толкоз за толкоз. Пръстенът ми е скъп, колкото пръста ми. Той е част от него.

ЯКИМО

Боите се и това е благоразумно — човек може да купи женска плът по за милион дуката грамът и пак да не я предпази от развала. Но виждам, че все пак държите на дамата си, щом не ви се ще да я подлагате на опит.

ПОСТУМ

Езикът ви препуска по навик. Надявам се, че в делата сте по-улегнал!

ЯКИМО

Владея думите си и, кълна се, че каквото съм казал, ще го извърша!

ПОСТУМ

Така ли? Добре. Аз само заемам пръстена си до вашето завръщане. Ще подпишем съответния договор. Съвършенството на моята дама е по-голямо дори от низостта на вашите помисли! Залагайте — ето пръстена ми!

ФИЛАРИО

За мене този облог не важи!

ЯКИМО

Бога ми, той е вече сключен!… Ако не ви представя убедителни доказателства, че съм се насладил на най-скъпото кътче от вашата дама, моите десет хиляди дуката са ваши. И пръстенът ви — също. Ако се върна, оставил я честна, каквато я считате, то тя — вашата скъпоценност — и тази друга ваша скъпоценност, и към нея моите пари — всичко ще е ваше; при условие, че ми улесните с писмо първия достъп до нея.

ПОСТУМ

Прието! Да запишем всичко, точка по точка! Само че и аз ще искам от вас нещо: ако предприемете своето пътешествие към нейния бряг и ми донесете доказателство, че сте я завладели, аз няма да съм вече ваш противник, защото тя не ще заслужава вражда помежду ни; ако обаче не успеете да ми докажете, че сте я прелъстили, то за обидното си мнение за нея и за извършеното от вас покушение над нейното целомъдрие ще трябва да ми дадете сметка с меч в ръка.

ЯКИМО

Дайте си ръката! Сключено! Ще възложим на правник да формулира точките и тръгвам за Британия, преди договорът ни да е настинал и умрял. Отивам да взема златото си и да продиктувам текста на облога.

ПОСТУМ

Съгласен!

Той и Якимо излизат.

ФРАНЦУЗИНЪТ

Дали ще доведат спора си докрай, как мислите?

ФИЛАРИО

Синьор Якимо няма да се откаже. Да ги последваме, моля ви!

Излизат.

Пета сцена

Британия.

Влизат Кралицата, Придворни дами и Корнелий.

КРАЛИЦАТА

Дорде не се е вдигнала росата,

накъсайте цветята! И по-бързо!

Къде е списъкът?

ПРИДВОРНА ДАМА

У мен, госпожо.

КРАЛИЦАТА

Отивайте!

Придворните дами излизат.

Е, докторе, къде са

лекарствата ви?

КОРНЕЛИЙ

Ето ги, кралице.

Подава й кутийка.

Но моля ви — и нека тоз въпрос

не ви обижда; съвестта го иска —

защо ви е таз страшна смес, която

чрез постепенно вехнене довежда

до вярна смърт?

КРАЛИЦАТА

Учудва ме, че можеш

ти точно, докторе, да ми задаваш

такъв въпрос! Или не съм ти аз

отдавна ученичка и не си ми

показвал как извличат се и свързват

в състави трайни редките парфюми

и цярове, зарад които кралят

сам често ме е хвалил? И щом тъй

напреднала съм в знанията, то

не бива ли — освен ако ме смяташ

за дяволица — да ги разширявам

със нови опити? Аз искам само

да проверя мощта на тези твои

отрови над животни, при това

от низшите — над хора в никой случай! —

със цел за всяка да изготвя вярно

противоядие.

КОРНЕЛИЙ

Но, ваша светлост,

със тези занимания вий само

ще вкоравите своето сърце,

а мъките на бедните животни

са грозни и отблъскващи!

КРАЛИЦАТА

Не бой се!

Влиза Пизанио.

Настрани.

Ха, ей го оня мазен негодяй!

Със него ще започна. Той слуга е

на Постума и враг на моя син!…

Здравей, Пизанио!… Със теб за днеска

привършила съм, докторе, така че

свободен си.

КОРНЕЛИЙ (настрани)

Съмнявам се във тебе,

но няма да успееш!

КРАЛИЦАТА (към Пизанио)

Виж какво…

КОРНЕЛИЙ (настрани)

Не ми харесва таз жена. Тя мисли,

че съм й дал особена отрова

със скрито действие, но аз познавам

душата й и никога не бих

снабдил с тъй страшно средство едно толкоз

коварно същество. Предчувствам, тя

праха ми ще изпробва върху котки,

след туй на кучета, додето стигне

и по-нагоре; ала той не е

опасен за човешкия живот

и само притъпява сетивата

в смъртоподобен сън, след който те

по-свежи оживяват. И така,

аз честно дело ще извърша с таз

лъжа към нея.

КРАЛИЦАТА

Докторе, щом трябва,

ще те повикам.

КОРНЕЛИЙ

Слушам, ваша светлост.

Излиза.

КРАЛИЦАТА

Все още плаче, казваш? А как мислиш,

дали след време няма да допусне

съветите да се промъкнат, гдето

сега цари безумието? Действай!

Когато дойдеш със вестта, че тя

обича моя син, ще те издигна

до господаря ти и по-високо,

понеже всички негови богатства

са мъртви, а и името му също

бере душа. Да се завърне той

не може и не може да остане,

където е. А жителства да сменя,

ще значи да замества една тягост

със друга, не по-малка. Всеки ден

ще срива туй, което изградил е

предшественикът му. И ти желаеш

опора да намериш у един,

готов да рухне, който няма ни

възможност да се вдигне сам, ни вяра

във рамо на приятел?

Изпуска кутийката. Пизанио я вдига от пода.

Ти не знаеш

какво държиш, но нека бъде твое

в отплата на труда ти! Таз кутийка

съдържа прах, от мен изготвен, който

до днес пет пъти е спасявал краля

от явна смърт. Не зная цяр по-мощен…

Не, не, задръж го като пръв предвестник

на бъдещи награди! Обясни

на свойта господарка, че за нея

друг избор няма, като й говориш

от свое име! Няма да ти казвам

какви простори ти открива туй, че

услужвайки на нея, ще услужиш

и на сина ми, който не забравя

услугите. Аз също ще издействам

от краля повишение за теб,

каквото би поискал; и сама,

понеже убедила съм те лично,

ще зная лично да те възмездя

със щедър дар… Извикай мойте дами

и размисли над туй!

Пизанио излиза.

Лукав и предан

слуга на господаря си, когото

не ще подкупи нищо! Пълномощник

на нейния съпруг, той непрестанно

чрез паметни бележки я привързва

към брачния й договор. Но туй,

което дадох му — ако го вземе, —

ще й остави двора без посланик

на нейния любим. Подир което

и тя от него, ако не омекне,

ще вкуси непременно!

Влизат отново Пизанио и Придворните дами.

Тъй! Отлично!

Във стаята ми отнесете всички

иглики, слезени и теменуги.

Пизанио, върви и помисли си

над чутото!

Излиза, следвана от Придворните дами.

ПИЗАНИО

О, да, ще си помисля.

Но ако своя господар предам,

със таз ръка ще се убия сам!

Излиза.

Шеста сцена

Британия.

Влиза Имогена.

ИМОГЕНА

Една двулична мащеха, един

жесток родител и един негодник,

досаждащ на омъжена жена

със мъж в изгнание! О, мой съпруже,

венец на мойта скръб сред толкоз гнет!

Да бяха ме откраднали и мен

след двамата ми братя, щях да бъда

щастлива днес! Високите стремежи

са най-нещастните! Блазе на тези

обикновени хорица, чиито

безхитростни желания се сбъдват

във скромни радости… О, кой е тоз пък?

Влизат Пизанио и Якимо.

ПИЗАНИО

Госпожо, един римски благородник

с писмо от господаря ми.

ЯКИМО

Мадам,

не се плашете. Вашият съпруг

и мой приятел, Постум Леонат,

е в безопасност и ви праща свойте

горещи поздрави.

Подава й писмо.

ИМОГЕНА

Благодаря ви!

Добре дошъл, почтени господине!

ЯКИМО (настрани)

Разкошна външност! Ако и отвътре

богата е със толкоз рядък дух,

ще бъде истинска съпруга-феникс[50],

една на тоя свят, и ще е хвръкнал

залогът ми! Безстрашие, крепи ме

или във бягство като партски конник

ще стрелям по врага[51], а може би и

направо ще побягна!

ИМОГЕНА (чете)

„… Той е благородник с най-добро име и аз съм му безкрайно задължен за много услуги. Отдай му внимание, съразмерно на чувствата ти към твоя верен Леонат…“

Дотука мога да чета на глас,

но туй, което следва, ме съгрява

до дън сърце и ме изпълва цяла

с признателност към вас. Добре дошъл,

достойни господине! Нямам думи

докрай да ви изкажа свойта радост,

но ще направя тя да проличи

във действията ми.

ЯКИМО

Благодаря ви,

прекрасна господарко. Боже мой,

дотам ли сме безумни ний, мъжете!

Нима природата ни е дарила

очи, които виждат свода син,

земята и морето, различават

сред роя звезден всякое светило

и всяка песъчинка на брега,

за да не можем в толкоз ясен случай

да разпознаем — странна слепота! —

красивото от грозното?…

ИМОГЕНА

Простете,

какво ви смайва тъй?

ЯКИМО

… Не, не в очите

ще е причината — защото даже

маймун, изправен пред подобен избор,

ще заскимти към тази и прогони,

озъбен, другата; и не в ума —

защото идиотът би улучил

при разлика такава; не в глада —

защото пред онази грозота,

след този чар, охотата ни, вместо

да пожелае да се утоли,

на гладно би повърнала!…

ИМОГЕНА

Простете,

не ви разбирам.

ЯКИМО

Тъй е, да! Вината

е в ненаситната ни похотливост,

в това ведро без дъно, в тази паст,

която подир агънцето крехко

ламти за мърша!

ИМОГЕНА

Драги господине,

какво ви тъй възбужда? Може би

не сте добре?

ЯКИМО

Благодаря, мадам,

напълно здрав съм.

Към Пизанио.

Моля ти се, драги,

слугата ми е тука нов и малко

объркан още. Нека ме почака,

където е.

ПИЗАНИО

Отивам, господине.

Бях тръгнал и така да го поканя.

Излиза.

ИМОГЕНА

Кажете, моля, как е моят мъж?

Добре ли е със здравето?

ЯКИМО

Напълно.

ИМОГЕНА

И бодър е, надявам се?

ЯКИМО

Свръхбодър!

Сред чужденците в Рим той има слава

на първи веселяк. Дори му викат

Безгрижния британец.

ИМОГЕНА

Тука беше

по-скоро склонен към печал, макар

неясна и за него.

ЯКИМО

Ни веднъж

не съм го виждал тъжен! Един негов

приятел в Рим, французки благородник

е толкоз влюбен в някаква девойка

от Франция, че гдето и да иде,

въздиша непрестанно като пещ,

а нашият британски шегобиец —

съпругът ви — разсмя се един ден

и му извика: „Ей, ще ми се пръснат

ребрата! Смешна работа, да гледаш

как някой, който е и чел, и чувал,

и виждал какво нещо са жените —

без изключение! — си похабява

свободните години във мечти

по брачния хомот!“

ИМОГЕНА

Така ли каза?

ЯКИМО

Така, мадам, и просълзен от смях!

Забавно беше да се слуша как

осмиваше французина. Макар че,

ей Богу, някои съпрузи плачат

за порицание…

ИМОГЕНА

Но той не е

сред тях, надявам се.

ЯКИМО

О, не! При все че

могъл би по-признателен да бъде

към небесата. Те са проявили

велика щедрост, давайки му вас

към всичко друго, а пък той… Това

ме пълни със учудване и с чувство

на съжаление…

ИМОГЕНА

А към кого?

ЯКИМО

Към две създания, и то дълбоко!

ИМОГЕНА

Вий гледате към мен? Нима едното

от тях съм аз? И за какво по-точно

ме съжалявате?

ЯКИМО

Глупец окаян!

Обърнал гръб на слънцето сияйно,

да търси радост във затвор, огрян

от пушеща угарка!

ИМОГЕНА

Господине,

отговорете, моля ви, по-ясно

на моите въпроси! Аз ви питам:

защо ме съжалявате?

ЯКИМО

Защото —

туй исках да ви кажа — онова,

което вам се пада, радва други…

Но дълг е на небето да го съди,

не мой — да го разнасям.

ИМОГЕНА

Господине,

изглеждате осведомен за нещо,

което ме засяга. А по-лошо

е само да се плашим от бедата,

отколкото да знаеме за нея,

защото, щом я знаем, тя или

е вече свършена, или все още

предотвратима. И затуй ви моля:

разкрийте ми това, което тъй

и казвате, и не!

ЯКИМО

Да бяха мои

тез розови ланити, за да къпя

в тях устните си; таз ръка, чието

докосване би трябвало да бъде

платено от щастливеца със клетва

за вечна вярност; този бляскав поглед,

навеки спрял движението лудо

на моите очи — проклет бих бил,

ако, богат със всичко туй, целувах

уста, достъпни като стъпалата

към Капитолия[52]; или пък милвах

с ръцете си ръце закоравели,

като от работа, от всекидневни

безстрастни ласки — работа и те;

ако със страст заглеждах се в очици,

мъждиви като пламъка, захранван

от смрадна лой! Да, всички, всички мъки

на пъкъла заслужил бих с такова

предателство!

ИМОГЕНА

Боя се, че мъжът ми

забравил е Британия!

ЯКИМО

И нея,

и себе си! И не по лична склонност

ви казах за таз просешка размяна,

която той извършва — хубостта ви

с магия до езика ми извлече

таз вест от мойто нямо като гроб

съзнание.

ИМОГЕНА

Не искам да ви слушам!

ЯКИМО

О, дух безценен, участта ти свива

сърцето ми от жалост! Една дама,

тъй хубава и свързана с държава,

която удвоила би властта

на най-всевластния между кралете,

да бъде смесвана с продажни дрипли,

наемани със средствата, при туй

от нейните сандъци; с болни стърви,

които за пари рискуват всички

зарази на природата; с мръсници,

които, колкото и да се парят[53],

пак тровят и отровата!… Принцесо,

платете му! Обратното ще значи,

че майка ви не е била кралица

или че вие сте се отклонила

от кралския си ствол!

ИМОГЕНА

Да му платя?

Но как да му платя? Ако е вярно —

а моето сърце не вярва лесно

на двете ми уши! — ако е вярно,

то как да му платя?

ЯКИМО

Нима аз бих

живял така, като Дианин жрец[54]

във ледено легло, когато той

ще яха своите продажни дами

напук на вас, и то за ваша сметка?

Платете му! Чрез мене се отдайте

на сладката си мъст — аз по съм знатен

от вашия беглец и ще остана

към чувството ви предан и потаен

до гроба си!

ИМОГЕНА

Пизанио!

ЯКИМО

О, нека

поставя върху устните ви своя

печат за вярност!

ИМОГЕНА

Махай се! Осъждам

ушите си, загдето толкоз дълго

ти дадоха слуха си! Ако беше

човек със чест, ти би разказал туй

със чисти помисли, а не със долни

домогвания, като тез, които

разкриха те! Ти клеветиш един

достоен благородник, тъй далечен

от твойте думи, колкото ти сам си

далечен от честта, и се опитваш

да прелъстиш една жена, която

презира със еднаква сила теб

и дявола!… Пизанио!… Баща ми

ще чуе още днеска за туй твое

попълзновение и ако сметне,

че бива един нагъл чужденец

да се държи в дома му като в някой

вертеп на Рим и да излива своя

нагон в ушите ни, то има двор,

на който не държи, и дъщеря,

която не почита за стотинка!…

Пизанио!

ЯКИМО

Блазе ти, Леонате!

Сега ще мога да ти съобщя, че

доверието на жена ти в тебе

достойно е за твойта вяра в нея,

тъй както мъжката ти добродетел —

за женската й чест! Живейте в здраве

вий, дама на най-доблестния мъж,

с какъвто се е хвалила родина,

и заслужаваща за мъж да има

единствен него! Моля ви за прошка!

Така говорих, за да проверя

доколко вярвате на своя Постум.

Сега, госпожо, ще ви го опиша

какъвто е, а той е мъж без упрек,

с такова обаяние, че всички

семейства в Рим го искат за приятел

и половината сърца в града ни

са негови!

ИМОГЕНА

Поправяте се.

ЯКИМО

Той е

направо бог, от небесата слязъл

сред хората! Във него има нещо

особено, което го издига

над простосмъртните! Не се гневете

на туй, че исках да се уверя

във отговора, който ще дадете

на моята измама и със който

вий само потвърдихте твърдостта

на своя избор, спрял се на съпруг,

незнаещ изневяра! Зарад него

пресях така духа ви, но небето

ви е направило без люспа плява

за разлика от другите жени!

Простете ми!

ИМОГЕНА

Забравено е всичко.

Разчитайте на мойта власт във двора.

ЯКИМО

Благодаря ви искрено. Забравих

да ви помоля за една услуга,

нищожна, ала важна за мъжа ви,

за мене и за други наши близки

приятели.

ИМОГЕНА

Кажете!

ЯКИМО

Десетина

заможни римляни, сред тях и Постум

най-ярък цвят от нашия букет —

решихме да направим общ подарък

на императора и аз бях пратен

във Галия и там го купих. Туй е

един изящен сребърен сервиз,

обсипан с камъни, които имат

висока стойност, и понеже аз

съм чужд в Британия, не зная где

да го държа на сигурно. Дали

вий няма да го вземете за малко

на съхранение?

ИМОГЕНА

С голяма радост

и със честта си ще ви гарантирам

за неговата сигурност. Понеже

съпругът ми във него има влог,

ще го държа във спалнята си.

ЯКИМО

Той е

поставен във сандък, за който бдят

слугите ми. По тях ще ви го пратя

единствено за тази нощ, защото

пътувам утре сутрин.

ИМОГЕНА

О, не, не!

ЯКИМО

Не, моля! Ако вий ме удържите

по-дълго тук, аз думата си няма

да удържа. Морето прекосих

от Галия до острова ви, само

за да се срещна с вас.

ИМОГЕНА

Благодаря ви,

но утре не ви пускам!

ЯКИМО

Съжалявам,

но срокът си е срок. Затуй ви моля,

ако ще пращате по мене поздрав,

пишете го таз нощ! И без това

съм закъснял и с мене закъснява

и дарът ми.

ИМОГЕНА

Веднага ще му пиша.

Пратете ми сандъка си! Ще бъде

добре опазен и във цялост върнат.

Довиждане!

Излизат.

Второ действие

Първа сцена

Британия.

Влизат Клотен и двамата Велможи.

КЛОТЕН

Честна дума, няма друг с кучешки шанс като моя! Тъкмо да целуне целта и — пам! — другата топка я отклони! Хвръкнаха ми цели сто фунта! И на туй отгоре ще ми прави бележка, кучият му син, че съм бил ругал, като че ли съм взел ругатните си назаем от него, та той да ми казва кога да ги харча!

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

И какво спечели той с това? Вие му пукнахте главата с топката!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

И ако имаше и той като тебе вода в главата, щеше да му изтече всичката!

КЛОТЕН

Когато един знатен мъж иска да ругае, никой от присъстващите няма право да кастри опашките на ругатните му!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

Да, господарю… (Настрани) Нито да им реже дългите уши!

КЛОТЕН

Пес неден, ще иска от мене удовлетворение! Жалко че не е на моето равнище, тогава щеше…

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

… и той да бъде равен на нищо!

КЛОТЕН

Ще се пукна от яд, чума да го тръшне! Защо съм толкоз високопоставен! Никой не смее да се бие с мене, защото съм син на кралицата. Всеки мухльо може да се бие колкото си ще, само аз трябва да се разхождам нагоре-надолу като петел, с който никой съперник не иска да се пребори.

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Ти и петел не си, ами глупав пуяк с разперена опашка!

КЛОТЕН

Какво каза?

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

Че не приляга на ваша светлост да се бие със всеки, когото е оскърбил.

КЛОТЕН

Това ми е известно, но ми приляга да оскърбявам всеки по-низък от мене.

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

Да, това приляга само на вас.

КЛОТЕН

А аз какво казвам?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Ваша светлост, чухте ли за чужденеца, който бил пристигнал снощи в двора?

КЛОТЕН

Чужденец, и аз да не зная нищо?

ВТОРИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Какво ли знаеш ти, та и това?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Бил италианец и — както казват — приятел на Леонат.

КЛОТЕН

Леонат е един изгонен никаквец и този — какъвто и да е — ще бъде от пасмината му! Кой ти съобщи за него?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Един от пажовете ви.

КЛОТЕН

Дали е редно да ида да го видя? Няма ли това да намали престижа ми в двора?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Той не може да бъде намален, ваша светлост.

КЛОТЕН

И аз тъй мисля.

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА (настрани)

Как ще може, като изобщо нямаш престиж, глупако?

КЛОТЕН

Добре, отивам да го видя този италианец. Довечера ще си избия от него днешната загуба на кегли! Да вървим!

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

На вашите заповеди, принце!

Клотен и Първи велможа излизат.

От толкоз хитра дяволка, каквато

е майка му, да се роди такова

невиждано магаре! Таз лисица

със своя ум и този гламчо, който

не може две от двайсет да извади,

така че да получи осемнайсет!

О, бедна Имогено, о, небесна

принцесо наша, как жестоко страдаш

в тоз тъжен двор с един баща под чехъл,

една ужасна мащеха, която

крои ти злото, и един жених,

за тебе по-ненавистен дори

от грозната присъда над мъжа ти

и от ужасния развод, към който

желаят да те тласнат! Небесата

да укрепят зида на твойта чест

и храма на душата ти, така че

на злото устояла, да те видим

как властваш след горчиви времена

с любим съпруг над радостна страна!

Излиза.

Втора сцена

Британия.

Имогена лежи в леглото си.

Влиза Придворна дама.

ИМОГЕНА

Елено, ти ли си?

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Да, ваша светлост.

ИМОГЕНА

А колко е часът?

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Почти среднощ.

ИМОГЕНА

Тъй късно? Значи чела съм три часа.

Очите ме смъдят. Върви да спиш!

И прегъни ми страницата, гдето

съм стигнала! Недей гаси свещта!

Ако във четири си вече будна,

почукай ми! Заспивам!

Придворната дама излиза.

Богове,

предавам се на вашата закрила.

Пазете ме от феи завистливи

и нощни изкусители!

Заспива. От сандъка излиза Якимо.

ЯКИМО

Щурците свирят и преуморени,

човеците възстановяват сили

със нощен сън. Тъй нашият Тарквиний[55]

безшумно по рогозките е стъпвал,

преди да стресне и озлочести

невинната си жертва. О, Кипридо[56],

как бяла си сред бялото си ложе,

на лилия подобна! О, да можех

да те погаля само, да целуна

тез устни от рубин! О, дивна сладост!

И как ухае цялата й спалня

от сладкия й дъх! Свещта накланя

към нея своя пламък, сякаш иска

да зърне изпод клепките й двете

сияния, които те са скрили

зад своите завески белоснежни,

бродирани с лазур… Но моят план е

да си запиша всичките предмети

във стаята: картините… гоблена…

прозореца… леглото със украса

във форма на… отлично… фризът тука…

Но, ах, да можех само да открия

на тялото й някой знак природен —

свидетел по-добър от цял милион

подробности от стаята, та с него

да свърша инвентара си! О, сън,

маймуно, имитираща смъртта[57],

легни върху й с цялата си тежест,

та да лежи безчувствена, подобно

на статуя в параклис!… Тъй!… Отлично!…

Измъква гривната от китката на спящата Имогена.

Измъквай се!… Тъй лесно, както мъчно

се е развързвал възелът на Гордий[58]!

Сега си моя ти и твойто нямо

свидетелство ще подлуди мъжа й…

Освен това на лявата й гръд

пет точици събрани в сладка бенка,

досущ като карминените капки

в цветчето на игликата. Такава

безспорна улика пред никой съд

не е била представяна. Таз тайна

ще убеди мъжа й, че съм счупил

ключалката на нейната невинност

и похитил богатството й. Свърших.

Туй стига и престига. Няма нужда

да си записвам всяко нещо, впито,

залостено в ума ми! Тя е чела

историята за Терей[59] и точно

там сгънато е, гдето той отнема

честта на Филомела. Стига толкоз!

В сандъка, и отвътре да му щракнем

езичето! Вий, дракони на мрака,

летете без почивка, та по-скоро

зората да отвори с лъч окото

на гарвана[60]! Фу, цял съм изпотен! —

Тя ангел е, но тук е ад за мен!

Бие часовник.

Един… два… три… В сандъка! Крайно време!

Скрива се в сандъка.

Трета сцена

Британия.

Влизат Клотен и Велможи.

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Вие, принце, сте най-спокойният играч на тоя свят. Не съм виждал друг така хладнокръвен при лош зар.

КЛОТЕН

На всекиго изстива кръвта, като губи.

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Но не всеки посреща загубата с благородното спокойствие на ваша светлост. А се вълнувате и горещите, когато печелите!

КЛОТЕН

Печалбата разпалва всекиго. Ако пипна тази глупава Имогена, ще имам злато, колкото си ща. Май се съмва, а?

ПЪРВИ ВЕЛМОЖА

Вече е светло, принце.

КЛОТЕН

Защо ги няма още музикантите? Искам да я събудим с утринна музика. Казват, че вършела работа.

Влизат Музиканти.

Хайде, настройвайте! Вие й доставете наслада с пръсти, пък ние ще опитаме с език. Не успеем ли — здраве, но аз и тогава няма да се откажа. Почнете с нещо изящно и завъртяно, а после — някакъв много нежен и сладък мотив, но да има цветисти думи. И ще я видим тогава!

ПЕСЕН

„Чуй, чуй, гласец на чучулига

във утрото звънти,

виж Феб[61] с конете си пристига

пред нощните врати,

и невенът с очички мига,

и ден е вън почти.

От сън се всичко мило вдига —

стани, стани и ти!“

КЛОТЕН

Така, сега марш оттук! Ако сте успели, ще ви платя повече; ако не сте, значи, че ушите й имат недостатък, който не може да бъде надвит нито от стържене на конски косъм по телешко черво, нито от глас на рязан евнух!

Музикантите излизат.

Влизат Цимбелин и Кралицата.

ВТОРИ ВЕЛМОЖА

Кралят иде!

КЛОТЕН

Добре че не съм още легнал, та съм вече на крак! Той не може да не се трогне от това мое внимание към дъщеря му… Добро утро, ваше величество! На вас също, мила майко!

ЦИМБЕЛИН

На пост пред вратата на нашата намусена дъщеря? Не иска ли да излезе?

КЛОТЕН

Обстрелях я с нежни звуци, но тя не благоволи да ми се обади.

ЦИМБЕЛИН

Прокудата на нейния любим

е твърде прясна. Тя не го е още

забравила, но споменът за него

ще избледнее скоро в паметта й

и ти ще я получиш.

КРАЛИЦАТА

Мили синко,

бъди признателен към своя крал —

той случай не пропуска да й каже

добри слова за теб. Не се отчайвай,

ухажвай я по всички правила,

като променяш начин и подход

според момента. Нека всеки отказ

те прави по-усърден — да повярва,

че чувството те кара да й бъдеш

служител тъй прилежен, роб покорен

на всяка нейна думичка освен

на тези, със които те отблъсва,

защото тях си просто неспособен…

КЛОТЕН

Аз — прост и неспособен?

Влиза Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Господарю,

пристигнаха посланици от Рим

начело със Гай Луций.

ЦИМБЕЛИН

Честен мъж.

Макар че иде, знам, с враждебни цели,

вината не е негова. Наш дълг е

да го посрещнем, както заслужава

достойнството на който го изпраща;

а тъй като самият той е бивал

добър към нас — да му окажем двойно

внимание! Ти, сине, след като

приветствуваш любимата си дама,

ела при нас! Полезен ще ни бъдеш

при разговора с Рим… Елате, драга!

Излизат всички освен Клотен.

КЛОТЕН

Ако е станала, ще й говоря;

ако не е, да спи и да сънува!…

Отваряйте!

Чука.

Придворните й дами

са с нея, знам. Какво ли, ако взема

да понамажа нечия ръчичка?

Със злато всяка порта се отключва;

то често кара строгите пазачки

на съкровения Дианин дивеч[62]

сами да го довеждат под стрелата

на майстора-ловец. Туй хитро злато

крадеца пуска, честния залавя,

а често мушва и крадец, и честен

във примката. Какво не прави то?

Ще си наема някоя от тях

за ходатайка, тъй като съм още

новак във тези работи… Госпожо!

Чука.

Влиза Придворна дама.

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Кой чука?

КЛОТЕН

Благородник!

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Само толкоз?

КЛОТЕН

И син на благородница!

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Таз титла

без право присвояват си мнозина,

облечени от вашия шивач.

Какво ви трябва, благородни принце?

КЛОТЕН

Принцесата. Готова ли е?

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Да.

Да пази стаята си.

КЛОТЕН

Чуйте, драга:

купувам добър отзив срещу тази

кесийка тук.

ПРИДВОРНАТА ДАМА

Какво? Добрия отзив

на хората за мен? Или тоз, който

добро ще сторя, да им дам за вас?…

Принцесата!

Влиза Имогена.

КЛОТЕН

Добрутро, сладка сестро! Позволете,

ръчицата!…

ИМОГЕНА

Добро ви утро, принце!

Напразно давате си толкоз труд —

на благодарности съм твърде бедна,

така че няма как да ви услужа

с една дори.

КЛОТЕН

И въпреки това

кълна се, че ви любя!

ИМОГЕНА

Безполезно!

И непрестанно да ми се кълнете,

аз няма да престана да ви плащам

със откази!

КЛОТЕН

Така не се говори!

ИМОГЕНА

Говоря тъй, защото се боя,

че моето мълчание ще бъде

прието за съгласие. Така че

недейте ми досажда! Честна дума,

ще ви отвърна не по-малко рязко

дори на най-изящната учтивост!

Човек с ума ви трябва да разбира

кога не е желан!

КЛОТЕН

Ще бъде грях

сама да ви оставя в тази лудост!

ИМОГЕНА

Глупците с лудите не се погаждат.

КЛОТЕН

Глупец ли ме наричате?

ИМОГЕНА

Понеже

за вас съм луда! Ако вий сте мирен,

не ще лудея и така ще бъдем

и двама изцерени… Съжалявам,

че вие ме извадихте насила

от рамките на дамската любезност,

но разберете ме, че аз, която

си знам сърцето, не намирам в него

ни капчица симпатия към вас

и длъжна съм, макар да е жестоко,

открито да ви кажа, че ви мразя;

което предпочела бих вий сам

да сте усетил, вместо аз да трябва

да го изричам тук!

КЛОТЕН

Това е грях

срещу покорството, което вие

дължите на баща си! Бракът, който

твърдите, че ви свързвал с този ваш

мизерен просяк, хранен с милостиня

и расъл от огризките на двора,

не може да е брак, не е такъв!

И ако разрешено е на разни

от низък ранг — какъвто е за жалост

избраникът на вашето сърце, —

които обещават свита само

от бедност и хлапета, да обвързват

душите си със възел самоволен,

то тази волност вам е запретена

от кралския ви сан, чиято ценност

нередно е да бъде споделена

с един коняр, с един лакей, с един

слуга, незаслужаващ място даже

във кухните!

ИМОГЕНА

Ах, мерзък негодяй!

Дори да беше Юпитеров син,

пак нямаше да ставаш за слуга

на моя Постум! Ти ще си постигнал

завидно положение, ако

в съгласие със личните достойнства

на двама ви направят него крал,

а тебе — втор помощник на палача

към трона му; и знай — ще бъдеш мразен,

задето преуспял си!

КЛОТЕН

Смърт за него!

ИМОГЕНА

За него туй, че ти го споменаваш,

е вече смърт! Най-вехтата му дреха

по-ценна е от толкова подобни

на тебе, колкото ти имаш косми

в косата си!… Пизанио, ела!

Влиза Пизанио.

КЛОТЕН

„Най-вехтата му дреха?“ Дявол взел те!

ИМОГЕНА

Върви при Доротея и я питай…

КЛОТЕН

„Най-вехтата му дреха?“

ИМОГЕНА

Тоз глупак

досажда ми, а пък и без това

гнетят ме страх и яд. Кажи й бързо

да ми потърси гривната. Не зная

къде съм я оставила. О, ужас!

От твоя господар ми е и аз,

заклевам се, бих дала цяло кралство,

за да не я загубя! Тази сутрин

видях я май, а снощи, като лягах,

целунах я. Дано не е отишла

да съобщи на моя господар,

че съм целувала не само него!

ПИЗАНИО

Тук нейде е.

ИМОГЕНА

Дано! Върви, търси я!

Пизанио излиза.

КЛОТЕН

Вий много ме обидихте с това

„Най-вехтата му дреха“!

ИМОГЕНА

Да, тъй казах.

Свидетел потърсете си, ако

ще ме подвеждате под отговорност!

КЛОТЕН

Баща ви ще го чуе!

ИМОГЕНА

Да го чуе

и майка ви! Тя толкоз ме обича,

че щом за мен е, знам я, ще повярва

най-лошото. Затуй и ви оставям

в най-лошо настроение.

Излиза.

КЛОТЕН

Добре!

Но ти ще ми платиш за тези думи!

„Най-вехтата му дреха“!

Излиза.

Четвърта сцена

Рим.

Влизат Постум и Филарио.

ПОСТУМ

За нея не се бойте! Де да знаех

тъй сигурно, че мога да спечеля

сърцето на баща й, както зная,

че тя ще ми е вярна!

ФИЛАРИО

А с какво

воювате за него?

ПОСТУМ

С нищо. Зъзна

във зимата, която ме обгръща,

със блян за топъл лъч. С таз вяра плаха

приемам всички ваши добрини.

Угасне ли и тя, ще сляза в гроба

с огромен дълг към вас.

ФИЛАРИО

Със свойто ценно

присъствие в дома ми вие щедро

надплащате за онова, което

могъл бих да направя. Тези дни

навярно кралят ви е вече чул

за волята на Августа. Гай Луций

изпълнил е задачата си точно

и той навярно е приел да плаща

васалския си данък и е пратил

забравените вноски, за да няма

разправа с легионите на Рим,

от чийто меч следите в паметта му

са — вярвам — още пресни.

ПОСТУМ

Аз пък мисля —

макар и да не съм и да не смятам

да ставам политик, — че се върви

към сблъскване, и вий ще сте узнали,

че Рим прехвърля своите кохорти[63]

от Галия в безстрашния ни край,

преди британско пени да прозвънне

в хазната ви. Народът ни не е

разпасан, както бил е преди време,

когато Юлий Цезар се е смял

на нашата неопитност и мръщил

пред нашето безстрашие. Сега сме

и храбри, и обучени, така че

ще знаем да докажем на тоз, който

рече да ни изпита, че вървим

в крак с времето!

Влиза Якимо.

ФИЛАРИО

Ха, Якимо!

ПОСТУМ

Изглежда,

по суша вие яздил сте елени,

а по морето всички ветрове

са духали в платната ви!

ФИЛАРИО

Здравейте!

ПОСТУМ

Тъй бързо сте се върнал вий, защото

са ви отпратили набързо май.

Така ли е?

ЯКИМО

Жена ви е една

от най-красивите жени, които

съм виждал някога!

ПОСТУМ

И също тъй

от най-високонравствените — инак

би мамила с таз своя красота

мъжете от прозореца!

ЯКИМО

Това е

за вас от нея.

Дава му писмо.

ПОСТУМ

Със приятни вести,

надявам се?

ЯКИМО

Навярно.

ФИЛАРИО

А Гай Луций

пристигна ли, додето вие бяхте

във двора на британците?

ЯКИМО

Не, още

го чакаха.

ПОСТУМ (настрани)

Дотука всичко в ред…

Блести ли камъкът на моя пръстен

като преди? Или е помътнял

за пръста ви?

ЯКИМО

Ако го бях загубил,

загубил бих и стойността му в злато.

Готов съм да пътувам дваж по-дълго

за втора нощ, тъй сладко-бързолетна

като оназ, която ми дари

Британия! Не, пръстенът е мой!

ПОСТУМ

Май камъкът му твърд е!

ЯКИМО

Не, понеже

жена ви беше мека!

ПОСТУМ

Господине,

недейте тъй обръща на шега

провала си! Известно ви е, вярвам,

че ние с вас не можем да останем

приятели.

ЯКИМО

Ще трябва да останем,

любезни господине, ако вие

сте верен на условията. В случай

че бях се върнал тука, неуспял

да завладея вашата съпруга,

би трябвало да сме врази, но аз

явявам се като спечелил нея

ведно със пръстена ви, без при туй

да съм обидил вас или жена ви,

понеже действах, както вий и тя

самички пожелахте.

ПОСТУМ

Господине,

ако докажете, че сте делили

легло със нея, моята ръка

и пръстен ще са ваши. Ако не,

обидата, нанесена от вас

на чистото й име, ще остави

единия от нашите два меча

без господар, или ще стори тъй, че

и двата да зарадват оня, който

ги вдигне от земята!

ЯКИМО

Господине,

опиша ли ви вярно всяко кътче

от спалнята й, както съм способен

да сторя туй, ще бъдете заставен

да ми повярвате. Аз бих могъл

да подкрепя словата си и с клетва

но тя ще ви се види, знам, излишна

след всичко чуто.

ПОСТУМ

Почвайте!

ЯКИМО

И тъй,

за спалнята… в която не съм спал,

признавам, но защото тя ми даде

съкровище, което ме накара

да не склопя очи!… Върху стената

един гоблен от сърма и коприна,

представящ Клеопатра и Антоний

при първата им среща. Кидн[64], прелял

под натиска на кораба или

от гордост, че го носи. Просто дивно

произведение, в което дарът

на майстора-тъкач и стойността

на вложените в него скъпи нишки

се състезаваха! Не бих повярвал,

че би могъл животът тъй правдиво

да бъде…

ПОСТУМ

Туй е вярно, но за него

вий може да сте чули тук от мен

или от другиго!

ЯКИМО

Ще дам и още

подробности, които ще докажат,

че съм я имал.

ПОСТУМ

Трябва да го сторят

или ще се окажете безчестник!

ЯКИМО

Камината, на юг, е с фриз, представящ

Диана, къпеща се във потока.

Тъй живи фигури за пръв път виждам —

ваятелят съперничеше просто

с великата Природа и дори —

макар и без да може да придава

движение, дихание и говор —

я превъзхождаше!

ПОСТУМ

За този фриз

вий може да сте зобнали без мъка

от чуждо описание — за него

навсякъде говорят!

ЯКИМО

По тавана

изваяни са златни херувими,

а скарата в камината — забравих —

поддържаха два сребърни амура,

кръстосали крачета и изящно

подпрели се на факлите си.

ПОСТУМ

Ха,

и туй е всичко? Даже да сте виждал

предметите, които изброихте,

тоз опис прави чест на паметта ви,

но нищо не доказва!

ЯКИМО

Щом е тъй,

едно око хвърлете, ако може,

на тази дреболийка.

Показва му гривната.

Хоп, и скри се!

За пръстена ви ний ще я омъжим

и пазим тук!

ПОСТУМ

О, Юпитере, висши!

Не! Стойте! Покажете ми я пак!

Нима е таз, която подарих й

на тръгване?

ЯКИМО

Да, тя е. Още виждам

със благодарност прелестния жест,

със който я свали и ми я даде.

По-скъп от дара, стойността му той

увеличи стократно. „Беше време,

когато я ценях!“ — ми каза тя,

подавайки ми я.

ПОСТУМ

А може би

за мен ви я е дала?

ЯКИМО

Тъй ли пише?

ПОСТУМ

Не, истина е! Взимайте и туй!

Дава му пръстена.

Тоз пръстен е за мене базилиск[65],

убиващ ме с вида си! Отсега

ни чест да има — гдето има хубост,

ни искреност — където има ласка,

ни вярност — дето има мъж наблизо!

И клетвата жените да привързва

към оня, на когото са я дали,

не повече, отколкото са те

привързани към свойта добродетел,

което значи — никак! Ах, безмерна

двуличница!

ФИЛАРИО

Недейте бърза, драги!

Поискайте си пръстена — той още

не му принадлежи! Таз гривна може

да е била загубена или

получена от някоя подкупна

придворна дама.

ПОСТУМ

Да! По този начин,

надявам се, той стигнал е до нея!

Върнете си ми пръстена! Аз искам

да ми разкажете за някой неин

телесен знак, по-сигурен от този

задигнат накит!

ЯКИМО

В Юпитер кълна се,

че имам го от нейната ръка!

ПОСТУМ

Не, чуйте го, Филарио — кълне се

във Юпитер! Изглежда, че не лъже!

Задръжте този пръстен! Той е ваш.

Уверен съм, че тя не е могла

да я загуби! Дамите й също

са честни и обвързани със клетва!

Да й откраднат гривната, и то

подкупени от този чужденец?

Не, той преспал е с нея! Туй е знакът

на нейната разпуснатост! Тъй скъпо

да заплати за титлата „мръсница“!

На, вземай си наградата! Вземи я

и всички адски демони със тебе

да я делят!

ФИЛАРИО

Недейте бърза, друже!

Тези улики са слаби за тоз, който

е убеден…

ПОСТУМ

Ни дума по това!

Покрил я е!

ЯКИМО

Ако ви трябва още

доказване, тя има под гръдта си —

добра за галене! — чудесна бенка,

със право възгордяла се от свойто

тъй прелестно местенце. Честна дума,

когато я целунах мигновено —

макар и утолен, — усетих глад,

и то за нещо повече. Вий — вярвам —

си спомняте туй мъничко петно?

ПОСТУМ

О, да, и то доказва едно друго,

така огромно, че изпълва ада

със себе си!

ЯКИМО

Да казвам ли нататък?

ПОСТУМ

Не се обременявайте със сметки —

дали веднъж или милиони пъти,

е все едно!

ЯКИМО

Кълна се!…

ПОСТУМ

Не, без клетви!

Ако под клетва кажеш ми, че с нея

не си преспивал, туй ще е лъжа

и аз ще те убия, отречеш ли,

че съм рогат от теб!

ЯКИМО

Не го отричам.

ПОСТУМ

О, тук да беше, че да я разкъсам

на четири! В Британия ще ида

и там ще го направя пред баща й!

Ще види тя!

Излиза.

ФИЛАРИО

Не се владее вече!

Спечелихте, но да вървим след него

и отклоним тоз гневен изблик, който

насочил е към себе си!

ЯКИМО

Със радост!

Излизат.

Пета сцена

Рим.

Влиза Постум.

ПОСТУМ

Как няма някой начин да се раждат

мъже без женска помощ! Незаконни

сме всичките! И тоз почитан мъж,

комуто „татко“ викал съм, е бил

кой знай къде, когато във дома му

са ме калъпили! Мошеник някой

ме е изсякъл, както се секат

фалшивите монети! А съм чувал,

че майка ми била Диана втора

за свойто време. Моята жена пък

е примерна за своето! Мъст! Мъст!

А тъй ме отклоняваше от мойте

законни брачни радости, тъй често

ме молеше за сдържаност (при туй

със розов свян, от който би възпламнал

и хладният Сатурн[66]!), че аз я смятах

безгрешна като сняг, незърнал слънце!

По дявола! И със кого? Със тоя

жълт Якимо! За някакъв си час!

Или по-бързо даже! Отведнъж!

Да, може би дори не е говорил,

а само като нерез — от онези,

германските, — със жълъди охранен,

е грухнал: „Хо“ и скочил! Без да срещне

съпротивление, освен от туй,

което той е търсил и което

тя трябваше да пази! О, да знаех

кои са женските съставки в мене!

Защото няма ни един порок

у нас, мъжете, който да не иде

от тях, от тях! Лъжливостта — безспорно;

ласкателството — също, похотта —

от тях и тя; преструвките — от тях;

мъстителност, амбиции, надменност

от всички видове — пак техни, техни;

клеветничество, алчност, променливост,

да, всичките пороци, за които

е чувал пъкълът, са ни от тях,

отчасти — не, а казал бих — изцяло,

защото и в пороците си те са

така непостоянни, че менят

един, минута траял, с друг, за който

и този срок е дълъг! Срещу тях

ще пиша, ще говоря, ще проклинам,

но най-добре небето да помоля

да изпълнява всяка тяхна воля —

по-страшно наказание и адът

не може им измисли!

Излиза.

Трето действие

Първа сцена

Британия.

Влизат — от една страна — Цимбелин, Кралицата, Клотен и Велможи; а от друга — Гай Луций, придружен от Свита.

ЦИМБЕЛИН

Какво от нас желае Август Цезар?

ГАЙ ЛУЦИЙ

Когато Юлий Цезар — чийто образ

във спомените хорски още жив е

и вечно ще остане прясна тема

за хорските езици и уши —

надви държавата ви, твоят чичо

Касибелан, когото той прослави

със своите похвали не по-малко,

отколкото го славеха делата,

извършени от него, обеща —

от свое име и от туй на свойте

наследници — да внася ежегодно

три хиляди монети — златен данък

във римската хазна, — които ти

не плащаш напоследък.

КРАЛИЦАТА

И които —

да сме наясно — няма да ви плаща

и в бъдеще!

КЛОТЕН

Всеки цезар не е Юлий! Британия е свят за себе си и ние няма да плащаме за правото да носим собствените си носове!

КРАЛИЦАТА

Тоз сгоден случай, който им помогна

да ни наложат данъка си, днеска

на нас възможност дава да го тръснем

от своя гръб. Спомнете си, кралю,

за свойте короновани предци

и за естествената непристъпност

на острова ни, тоз Нептунов парк,

отвсякъде надеждно ограден

с отвесни брегове, въртопи пенни

и пясъци, готови да засмучат

неканените кораби до връх

най-връхната им мачта! Да, на Цезар

удаде се отчасти да превземе

страната ни, но не оттук той писа,

че бил „дошъл, видял и победил“[67] —

за първи път посрамен, от брега ни

той бе отхвърлен, два пъти надвит,

и съдовете му, неупражнени

във нашите моря, върху вълните

се носеха като черупки яйчни

и също толкоз крехки, се трошеха

в скалите ни; което тъй възрадва

великия Касибелан, че той,

усетил се — о, блуднице Фортуно! —

на път да смачка силата на Рим,

с ликуващи огньове освети

града на Лъд[68] и с боен дух изпълни

британските сърца.

КЛОТЕН

Ясно, няма да плащаме вече никакви данъци! Кралството ни е по-силно, отколкото беше тогава, а цезаровци като оня — казахме — вече няма! Някой може да има гърбав нос, но дълга ръка като неговата — едва ли!

ЦИМБЕЛИН

Спокойно, сине. Нека да говори

кралицата!

КЛОТЕН

Имаме мнозина с хватката на Касибелан! Не казвам, че съм от тях, но и аз имам ръка. Какъв данък? Отде накъде данък? Ако техният цезар може да ни закрие слънцето с плаща си и да мушне в джоба си месечината, ще му плащаме данък за светлина; ако не — никакъв данък, можете да си го запишете!

ЦИМБЕЛИН

Ти знаеш, че насила Рим изтръгна

от нас таз дан и че преди това

британците живееха свободни.

Във свойто властолюбие, дотолкоз

издуло се, че в себе си обхвана

земята цяла, Цезар ни наложи

един ярем позорен, който никой

народ мъжествен, за какъвто ние

се считаме…

КЛОТЕН и ВЕЛМОЖИТЕ

И сме!

ЦИМБЕЛИН

… не ще търпи!

И затова ний казваме на Цезар:

Мулмуций[69], нашият родоначалник,

установи основните закони

на бритската държава. Юлий с меч

окастри ги не малко и наш дълг е

със меча си да ги възстановим,

та ако ще това да предизвика

гнева на Рим! Мулмуций бе наш първи

законодател, първи той с корона

се увенча и назова се крал

и нему ний сме верни!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Цимбелине,

мой тежък дълг е да ти заявя,

че Цезар Август — който има толкоз

царе-васали, колкото ти имаш

слуги в дома си — е от днес нататък

противник твой! От неговото име

разруха и война провъзгласявам

за твоята страна! Очаквай ярост,

незнаеща отпор!… Благодаря ти

за приема!

ЦИМБЕЛИН

Бъди ми гост, Гай Луций!

От твоя Цезар бях аз посветен

във рицарство и свойте младини

прослужих пак под негово началство.

От него ми е тази чест, която

да отстоя съм длъжен. Както чухме,

далмати и панонци вече храбро

сражават се за своите свободи

и ако ний, британците, проспим

тоз техен пример, туй ще означава,

че сме без дух, а пък такива Цезар

не ще ни види!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Бъдещето нека

си каже думата!

КЛОТЕН

Негово величество ви моли да заповядате! Бъдете ни гости ден-два или повече, но пристигнете ли след това с други намерения, ще ни намерите защитени от пояс морска водица! Ако го разкъсате, островът ни е ваш, но ако ние ви смелим, гарваните ни ще имат сити дни! И стига приказки!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Така да бъде!

ЦИМБЕЛИН

Аз зная волята на твоя Цезар,

той също знае моята. Така че

останалото е: бъди ни гост!

Излизат.

Втора сцена

Британия.

Влиза — четейки писмо — Пизанио.

ПИЗАНИО

Прелюбодейство? А защо не пише

кое чудовище я обвинява?

О, Леонате, господарю мой,

каква зараза влязла е в слуха ти?

Кой подъл италианец със език —

като кинжалите им там — отровен

се е прокраднал в твойто доверчиво

съзнание? Невярна — тя? За вярност

наказана е тя, за теб търпи

като богиня пристъпи, които

сломили биха всяка добродетел!

О, господарю, ти по дух пред нея

тъй низък се оказа, както беше

по род преди! Какво от мене искаш?

Да я убия в името на свойте

обет, привързаност и дълг към тебе?

Кръвта й да пролея? Аз — на нея?

Ако това за теб е честна служба,

слуга не съм ти вече! Как изглеждам,

та си могъл да ме помислиш толкоз

лишен от милост, че да съм способен

на зверство като туй?

„Стори го! Тя,

подлъгана от моето писмо,

със заповед сама ще ти даде

удобен случай!“

О, проклето листче,

по-черно от мастилото по теб!

Безчувствена хартийко, как успяваш

да бъдеш съучастница в таз подлост

и чиста да изглеждаш?… Ей я, иде!

Влиза Имогена.

Не зная нищо за това, което

ми иска господарят.

ИМОГЕНА

Какво има,

Пизанио?

ПИЗАНИО

Едно писмо, принцесо,

от моя господар.

ИМОГЕНА

От твоя? Значи

от моя господар? От Леонат?

О, учен ще е астрологът, който

познава тъй звездите, както аз —

тез букви тук, той бъдното ще знае!

Дано туй листче, богове, ми каже,

че ме обича, че е здрав и весел —

но не защото е далеч от мен.

От туй го искам скръбен; има скърби

които са целебни; таз например

укрепва любовта ни — да е весел

поради всичко друго! Позволи,

любезно восъче! Благословени

да сте, пчелички, майсторки на тези

пазители на тайни! Според туй

дали сме свързани от нежни чувства

или от страшни полици, ний, восък,

те любим или мразим: във тъмница

ти хвърляш ни за дълг или помагаш

на Купидон. Писмо, донес ми радост!

Чете.

„Законите и гневът на баща ти — ако ме залови в своите владения — не биха могли да бъдат тъй убийствени, че ти, о, най-скъпо създание, да не ме съживиш с очите си! Знай, че аз съм в Камбрия[70], на Милфордското пристанище. Знаейки за туй, последвай съвета, който любовта ще ти нашепне! Желае ти щастие верният на клетвата си и любещ те всеки ден повече

Постум Леонат“

О, кон хвъркат да имах! Той е в Милфорд

и ме очаква там! О, прочети

и ми кажи, Пизанио: далеч ли

е този Милфорд? Ако друг дотам

по работа могъл би да достигне

за седмица, не ще ли мога аз

да хвръкна там за ден? О, верни мой

Пизанио, копнеещ като мен

да зърнеш господаря си — не, туй

е твърде силно: като мене ти

не можеш да копнееш и все пак

копнееш, знам, но като мене — не,

защото в мен копнежът е отвъд

отвъдното! — кажи ми бързо, щедро —

нали любовният съветник трябва

да тъпче с реч отворите ни ушни

до глухота! — на колко път оттук е

тоз дивен Милфорд? И с какво Уелс

заслужил е да има тъй прекрасно

пристанище? Но главно, как — кажи ми —

оттук да се измъкнем и с каква

причина да запълним празнината

на нашето отсъствие? Но първо

как, как да се измъкнем? Но защо ли

да търсим оправдания, преди

от тях да има нужда? Казвай, колко

десетки мили можем да изминем

за час, Пизанио?

ПИЗАНИО

За вас, мадам,

на ден и двайсет мили ще са много.

ИМОГЕНА

Какво? Какво? Към ешафода никой

тъй бавно не би кретал! Знам коне,

които при надбягване препускат

по-бързо и от пясъка, изтичащ

в часовника! Но за какво говорим?

Кажи на моята придворна дама

да се престори болна и да каже,

че иска да се върне при баща си;

и намери ми дрехи за езда,

но скромни, подходящи за стопанка

на по-имотен селянин!

ПИЗАНИО

Госпожо,

да бяхте поразмислили все пак!

ИМОГЕНА

Аз виждам, драги, само туй, което

е пред очите ми, а вляво, вдясно,

страничните последствия за мен са

в мъгла непроницаема! Отивай!

Не зная други пътища освен

към този Милфорд, пристан мил за мен!

Излизат в различни страни.

Трета сцена

Уелс.

Влизат Беларий, Гвидерий и Арвираг.

БЕЛАРИЙ

В тъй слънчев ден не бива да се крият

по къщите си тези, чийто покрив

е нисък като нашия. Деца,

пред този вход главите си сведете —

той учи ви да бъдете смирени

пред висшето небе и ви привежда

за утринния всекидневен обред.

Порталите на кралските палати

са тъй високи, че гиганти могат

през тях да минат, без да смъкват свойте

кощунствени чалми, за да направят

поклон пред слънцето. Привет, небе!

Макар и да живеем в скални дупки,

ний по те тачим от онез, които

се перчат със дворци.

ГВИДЕРИЙ и АРВИРАГ

Привет, небе!

БЕЛАРИЙ

Сега — на лов! Вий там по оня хълм —

нозете ви са млади; аз — тук, долу.

Когато ме съзрете от върха

по-дребен и от гарван, размислете,

че мястото, където сме, ни прави

големи или малки, и свържете

това със мойте разкази за двора,

за хитростите в него, за князете,

за туй, че всяко дело там добро е,

когато го приемат за такова,

а не, когато е. Това разбрали,

ний полза ще извличаме от всичко

наоколо и често за утеха

ще виждаме, че бръмбарчето дребно

е в твърдата си броня по-спокойно

от мощния орел. Тоз наш живот е

по-честен от това да се покланяш,

за да те ритнат; по-богат от туй

да чакаш в леност подкупи; по-горд

от шумоленето в разкошни дрехи,

чиято сметка още е открита

в тефтера на шивача. Не, това

не е живот пред нашия!

ГВИДЕРИЙ

Вий, татко,

говорите от своя дълъг опит,

а ний, едва оперени, не сме

излитали далеч от туй гнездо

и въздуха не знаем вън от него.

Навярно този тих живот е сладък

за вас, видял опасности и бури,

и подходящ за вашите години,

но той за нас е клетка, блян в легло,

бездействие и мъка на длъжник,

не смеещ нос да подаде от прага

на своя дом!

АРВИРАГ

Какво ще правим,

когато остареем като вас

и мрачният декември с дъжд и вятър

заблъска вън? В таз дупка мразовита

с какво ще съкращаваме тогава

безкрайните си нощни часове?

Не сме видели нищо! Зверове сме:

с лисича хитрост жертвите си дебнем

и с вълча стръв прехраната си търсим,

но доблестта ни е да гоним туй,

което бяга! Като птички в клетка

ний в този пущинак свободно пеем

възхвала на затвора си!

БЕЛАРИЙ

Как само

говорите! Да бяхте опознали

покварата на градския живот

и нравите на двора, в който трудно

човек удържа поста си и също

тъй трудно го напуска; чийто склон

тъй хлъзгав е, че падаш непременно

или — което е еднакво лошо —

живееш непрекъснато във страх

от падане; да знаехте какво е

нещастието на войника, който

за слава все опасностите търси,

а, паднал в бой, нерядко получава

позорна епитафия наместо

възхвала върху гроба си; да, често

разжалван бива той за своя подвиг

и трябва при това глава да скланя,

когато порицават го! Деца,

таз повест може да се прочете

по мен самия. Старото ми тяло

е в белези от римски меч и нявга

бе името ми в първата редица

на воинската слава. Бях любимец

на Цимбелин и станеше ли дума

за чест и храброст, мойто име беше

на неговите устни. Бях тогава

като дърво, приведено от плод,

но буря ли, крадец ли — вий сами

му дайте име — една нощ обрули

богатството ми заедно с листата

и ме остави тъй, окършен, гол,

под злобното небе!

ГВИДЕРИЙ

Нетрайна милост!

БЕЛАРИЙ

Невинен бях, но двама подлеци —

за туй съм ви разказвал неведнъж —

успяха със лъжливите си клетви

да вземат връх над честното ми име

и убедиха Цимбелин, че бил съм

във сговор с римляните. И така

прокуден бях и двадесет години

живях сред тез скали във честна волност

и благодарности за нея пращах

към небесата, колкото не бях им

изпращал дотогава… Но това

не са беседи за ловци. Наслука!

Тоз, който пръв удари, ще е крал

на празника, а другите двамина

ще му прислужват. И не ще го плаши

отровата, която мир не дава

на кралските трапези. Среща долу!

Гвидерий и Арвираг излизат.

О, колко трудно е да задушаваш

искрите на природата! Не знаят

тез юноши, че са деца на краля,

а Цимбелин дори не подозира,

че те са живи. Двамата се мислят

за мои и макар да са отрасли

във тази пещера, която свежда

главите им, със мисли те достигат

тавана на дворците и кръвта им

дори в обикновените и долни

занятия показва благородство,

у други липсващо. Когато, седнал

на столчето триного, аз разказвам

на Полидор (или Гвидерий, както

бе кръстен от баща си) за войните,

в които съм участвал, той с духа си

се включва в повестта ми и щом кажа:

„Свалих го и му стъпих на врата!“,

о, Юпитере, в миг кръвта му лумва

по бузите и целият във пот,

той опва млади мишци и превръща

във действие разказваното!… Кадвал

(наречен от баща си Арвираг) —

по-малкият от двамата, — тъй също

вживява се във сцената и даже

от брата си по-ярко я тълкува

по своему…

Звук на рог.

Ха, вдигнаха го май!

О, Цимбелине, небесата знаят,

че ти несправедливо ме прокуди.

Открадвайки децата ти — едното

на три годинки, другото на две, —

лиших те от наследници, тъй както

ти мен лиши от моите земи.

Ти с обич ги отгледа, Еврифило,

те мислеха, че ти си тяхна майка

и гроба ти окичват всеки ден;

а мен, Беларий (с ново име Морган),

те смятат свой баща… Ловът започна!

Излиза.

Четвърта сцена

Уелс.

Влизат Пизанио и Имогена.

ИМОГЕНА

Когато вързахме конете там,

ти каза ми, че мястото е близо.

И майка ми не е копняла тъй

за пръв път да ме види, както аз

жадувам за лика му! О, човече,

Пизанио, кажи ми: где е Постум?

Какво така изцъкля твоя поглед?

Защо въздишка издълбоко кърти

гърдите ти? И на картина само

лицето ти говорило би ясно

за вътрешно смущение. О, Боже,

снеми от него тази страшна маска,

преди да полудея! Какво има?

Защо ми даваш този лист, сам ти

треперещ като лист и смръщил поглед

Ако вестта е пролетна, засмей се,

и няма нужда да променяш израз,

ако е зимна… Почеркът на Постум!

Италийо, пропита от отрови,

знам, ти си го подмамила в беда!

Човече, казвай! Може би речта ти

ще притъпи върха на вест, която

за мен ще е убийствена при прочит!

ПИЗАНИО

Сама го прочетете и кажете

не съм ли най-злочестият човек

на този свят!

ИМОГЕНА (чете)

„Твоята господарка, Пизанио, е мърсувала в леглото ми — разполагам с улики за туй, които карат сърцето ми да се облива в кръв. Не става дума за голи предположения, а за доказателства, силни като мъката ми и сигурни като моята мъст. Последната възлагам на тебе, Пизанио, ако твоята вярност не се е пропукала при рухването на нейната. Умъртви я със собствените си ръце! Ще имаш възможност да го извършиш в Милфорд — моето писмо ще я привлече там. Ако се уплашиш и не ми дадеш доказателства, че си изпълнил заповедта ми, това ще значи, че й сводничиш в безчестието и че си вероломен спрямо мене наравно с нея!“

ПИЗАНИО

Защо да вадя меч, когато туй

писмо само закла я? Острието

на клеветата реже по-добре

от всеки меч, езичето й жили

по-сигурно от всички смъртоносни

змии на Нил, дъхът й с бързината

на вятъра очерня всяко кътче

на земното кълбо: крале, кралици,

сановници, матрони, деви, всички;

и в тайните на гроба лази тази

ехидна — клеветата!… Е, госпожо?

ИМОГЕНА

На брачното легло невярна — аз?

Какво е изневяра? Да изчакваш,

един след друг, звъна на часовете

в това легло, тревожена от мисли

по своя мъж? И ако те обори

за миг сънят, със плач да се събуждаш,

защото си го зърнала в опасност?

Това ли значи „да изневеряваш

на брачното легло“, това ли значи?

ПИЗАНИО

О, бедната!

ИМОГЕНА

Изневерила — аз?

Свидетел да ми бъде съвестта му!

Ти, Якимо, когато обвини го

в разпуснатост, видя ми се негодник —

сега разбирам, че не си ме лъгал:

стърчиопашка някоя от Рим,

чиято красота й е в боята,

го е подмамила! Пък аз за него

съм дреха старомодна и понеже

съм скъпа за килера, той решил е

да ме разпори! Хайде! На парчета!

О, мъжки клетви — примки за жените!

След този свой завой, съпруже мой,

ще буди всяка мъжка миловидност

съмнение, че е примамка само

за лов на дами!

ПИЗАНИО

Чуйте ме, принцесо!…

ИМОГЕНА

След подлата измама на Енея[71]

най-честният, кълнящ се като него,

неискрен бил е смятан; а Синон[72]

с фалшивия си плач обезценил е

немалко чисти сълзи и лишил

от отзвук много мъки. Тъй и ти,

о, Постуме, ще развалиш маята

на хиляди! Красиви и безстрашни

ще бъдат считани за долни, подли

след твойта изневяра!… Ти поне,

човече, бъди честен: изпълни,

каквото господарят ти е казал;

и, щом го видиш, нека той узнае

за моето покорство! Виж, сама

изтеглям меча ти! Стисни го здраво

и порази сърцето ми! Не бой се,

любов във него няма, то е празно:

тоз, който беше неговото главно

съкровище, го няма. Изпълни

жестоката му заповед, убий ме!

Във друго дело може би си смел,

ала сега изглеждаш ми страхливец

от първите!

ПИЗАНИО

Оръдие на ада,

далече от ръката ми!

ИМОГЕНА

Защо?

Аз трябва да умра и ако ти

не го извършиш, значи лош слуга си!

Самоубийството е запретено

от небесата и това възпира

безсилната ръка! Сърце, къде си?

Ха, ето те!… Но нещо тук те пази.

Махни се, пречко! Нека влезем в него

спокойно като в ножница! Ах, туй са

скрижалите на Постум, до един

превърнали се в ерес! Вън оттук,

безчестни проповедници! Не искам

да ви държа до своето сърце!

Да, тъй наивниците се повеждат

по пастира лъжлив! Ала макар

и те от туй да патят, него чака

по-тежко наказание. Така

и ти, о, Постуме, зарад когото

се провиних във непокорство спрямо

баща си, краля, и презрях женихи

от своя ранг, ще разбереш по-късно,

че туй не е било прост избор, ей така,

а рядка стъпка; жал ми е за туй, че

щом втръсне ти онази, към която

сега така налиташ, ти ще страдаш

при спомена за мен!… Побързай, драги!

Виж, агнето се моли на коляча!

Къде е ножът ти? Защо се бавиш,

когато господарят ти и аз

желаем същото?

ПИЗАНИО

Добра госпожо,

след тази заповед не съм склопил

очи за миг!

ИМОГЕНА

Тогава изпълни я

и бързо във леглото!

ПИЗАНИО

Преди туй

очите ми ще капнат!

ИМОГЕНА

Но тогава

защо си се заел да я изпълниш?

Защо накара ме да пропътувам

тъй много мили? И защо сме тук?

Конете защо мъчихме? Защо

тъй късен час избра? Защо решихме

да разтревожим двора, в който аз

не ще се върна никога? Защо

отиде тъй далече, щом накрая,

сърната взел за прицел, ще отпуснеш

лъка си в миг?

ПИЗАНИО

За да спечеля време

и да намеря изход от туй свое

ужасно положение! Принцесо,

изслушайте ме, моля!

ИМОГЕНА

Говори!

Узнах, че „съм мърсувала“ и нищо

не може ни да ми отвори втора

от таз по-лоша рана, ни до дъно

таз първа да изчисти! И все пак

приказвай, слушам те!

ПИЗАНИО

Реших, че в двора

вий няма да се върнете…

ИМОГЕНА

Е, да —

понеже смятал си да ме убиваш!

ПИЗАНИО

Не, не за туй! Ако изляза умен,

тъй както честен съм, то моят план

навярно ще сполучи. Убеден съм,

че господарят ми е бил подведен.

Негодник някой, да, при туй единствен

във своето изкуство, е направил

таз пакост на вас двамата, защото…

ИМОГЕНА

Една от римските му куртизанки!

ПИЗАНИО

Не, не, кълна се! Аз ще му напиша,

че вий сте мъртва и ще го докажа

със кърваво свидетелство, тъй както

той каза ми, че трябва да направя,

а вашето отсъствие от двора

ще потвърди смъртта ви.

ИМОГЕНА

А какво

ще правя в това време? Как, къде

глава ще подслоня? Каква утеха

в живота си ще имам, щом мъжът ми

за мъртва ще ме има?

ПИЗАНИО

Но ако

се върнете във двора, при баща си…

ИМОГЕНА

Не ща да виждам ни баща, ни двор,

ни този груб, нищожен Клотен, който

ми бе противен с плътския си натиск

като обсада вража!

ПИЗАНИО

Вън от двора

вий няма да намерите приют

в Британия.

ИМОГЕНА

И значи няма где?

Извън Британия не свети слънце?

Не се редуват ден и нощ извън

Британия? От картата таз наша

Британия е само късче, остров,

едно гнездо на лебеди, самотно

в просторно езеро. Човеци има

и вън от нея, вярвай ми!

ПИЗАНИО

Щастлив съм,

че мислите за другаде — Гай Луций,

посланик римски, утре ще пристигне

тук, в Милфорд. Ако вие сте способна

да скриете коя сте в мрак, с какъвто

съдбата ви укрива се, и външно

да промените онова, чието

разкриване е свързано с опасност

за ваша милост, аз ще ви посоча

път с изгледи отлични и тъй близък

до тоз на господаря ми, че вие,

макар и да не виждате лика му,

ще чувате за него най-подробно

и всеки час.

ИМОГЕНА

Какъв е той? Дори

да води по ръба на скромността ми,

поемам го!

ПИЗАНИО

Добре, тогава чуйте!

Ще трябва да забравите изобщо,

че сте жена; господство със покорство

ще замените; плахост и капризност —

помощнички отколе на жените,

или, по-вярно, мила първосъщност

на всичко женствено — ще заглушите

с хлапашка дързост, цапната уста

и нападателност на невестулка;

ще изоставите — друг изход няма —

богатството на своите ланити

под жадните лъчи на безразборно

целуващия Феб, ще се лишите

от фините одежди, за които

Юнона[73] ви завиждаше…

ИМОГЕНА

По-кратко!

Отгатвам накъде клониш и вече

се чувствам мъж!

ПИЗАНИО

Вий образа на мъж

добийте преди всичко! Предвидливо

донесох аз във своята торба

ботуши, панталони, шапка — пълен

костюм за мъж, със помощта на който

и взимайки назаем от момците

на ваша възраст говор и обноски,

ще можете с успех да се явите

пред доблестния Луций и при него

на служба да постъпите, ако

узнае какво можете и има

ухо за музика. Не се съмнявам,

че той ще ви приеме със охота,

като човек изтънчен… и при туй

благочестив. За средства във чужбина

недейте има грижа — аз богат съм

и те не ще ви липсват ни сега,

ни в бъдеще.

ИМОГЕНА

Теб само, друже мой,

небето ми отпуска за утеха!

Да тръгваме! Би трябвало да мислим

за много работи, но с тях на място

ще се оправим. Чувствам войнска сила

за битката пред нас и ще я срещна

със княжеско безстрашие! Напред!

ПИЗАНИО

Госпожо, аз съм длъжен да се върна

за малко в двора. Инак ще усетят,

че сте избягали със моя помощ.

Вземете таз кутийка — аз я имам

подарък от кралицата. Тя крие

безценен цяр. При гадене на суша

или при морска болест грам от него —

и всичко ще ви мине. Там, в шумака,

вземете мъжки образ и небето

да бъде с вас!

ИМОГЕНА

Амин! Благодаря ти!

Излизат в различни посоки.

Пета сцена

Британия.

Влизат Цимбелин, Кралицата, Клотен, Гай Луций, Вестител, Велможи и Свита.

ЦИМБЕЛИН

И тъй, на добър път!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Благодаря ти,

кралю британски! Моят император

ми писа да си тръгна. Съжалявам,

че трябва да му кажа: „Цимбелин е

твой враг от днес!“

ЦИМБЕЛИН

Британският народ

не ще да носи неговото иго,

а ний по независимост да бъдем

след свойте поданици, би било

некралско действие.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Така да бъде!

Тогава ще те моля за охрана

до Милфордския пристан. Вам, кралице,

желая радост! И на теб, кралю!

ЦИМБЕЛИН

Възлагам ви таз служба, господа!

Оказвайте на госта всяка почест,

дължима нему. Благородни Луций,

добро пътуване!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Ръката, принце!

КЛОТЕН

Сега е тя приятелска, но утре

ще е ръка на враг!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Ще видим кой

победа ще празнува. И така,

прощавайте!

ЦИМБЕЛИН

Недейте го оставя,

преди да е преминал отвъд Севърн[74]!…

И щастие!

Гай Луций и Свитата му излизат.

КРАЛИЦАТА

Отиде си сърдит, но чест ни прави,

че дадохме му повод да се сърди!

КЛОТЕН

Тъй трябваше! На своите британци

изпълнихте вий волята!

ЦИМБЕЛИН

Гай Луций

е вече съобщил на своя Цезар

за хода на нещата. Трябва бързо

във боева готовност да поставим

коне и колесници. Рим ще стегне

войските си във Галия и скоро

ще ги прехвърли тук.

КРАЛИЦАТА

Така е. Трябва

да действаме решително и бързо!

ЦИМБЕЛИН

Предвиждайки такъв развой, ний взехме

навреме мерки. Но кажете, драга,

къде е дъщеря ни? Тя не щя

да се яви пред римския посланик

и тази сутрин не поднесе нам

дължимия ни поздрав. Имам чувство,

че не покорство, а упорство само

изпълва мисълта й. Аз я виждам.

Да се яви пред нас! До днеска бяхме

премного меки е нея!

Един Слуга излиза.

КРАЛИЦАТА

Господарю,

откакто я откъснахте от Постум,

живее тя самотно. За таз болест

е Времето най-сигурният лекар.

Недейте й говори много остро,

защото тя е толкоз деликатна,

че всеки укор е за нея удар,

а всеки удар — смърт.

Влиза отново Слугата.

ЦИМБЕЛИН

Защо я няма?

И как ще оправдае това свое

непослушание?

СЛУГАТА

Кралю, простете,

но стаите й бяха до една

заключени и колкото да чуках,

не се обади никой!

КРАЛИЦАТА

Господарю,

когато за последен път видях я,

тя каза, че принудена от болест

да пази стаята, уви, не може

да ви отправи свойто всекидневно

приветствие. Помоли ме да кажа

на вас за туй, но паметта ми, пълна

с държавни грижи, ми изневери.

ЦИМБЕЛИН

Заключени? Не я е виждал никой?

О, небеса, дано да се окаже

лъжлив страхът ми!

Излиза.

КРАЛИЦАТА

Подир него, сине!

КЛОТЕН

Пизанио, слугата й, и него

от два дни не съм виждал!

КРАЛИЦАТА

Бързай, казах!

Клотен излиза.

Пизанио, ти беше твърде предан

на своя Постум! Много ми се иска

отсъствието му да се дължи

на мойта смес — той беше убеден

във нейната целебност. Ала тя

къде ли е отишла? Може би

се е самоубила или в прилив

на бурна страст е литнала към своя

избраник мил? Но в гроб или в позор,

и в двата случая аз имам полза —

щом тя отпадне, краят е един:

короната ще има моят син!

Влиза отново Клотен.

Какво разбра?

КЛОТЕН

Избягала е, явно!

Идете при баща й! Той е в пристъп

на тъй ужасен гняв, че всички гледат

да са далеч от него.

КРАЛИЦАТА

Гняв? Навреме!

Да ще тоз гняв живота му да вземе!

Излиза.

КЛОТЕН

И любя я, и мразя я! Да, любя,

защото е и царствена, и мила,

и по-добра от другите жени

във всяко отношение! От всяка

тя взела е най-ценното и с много

ги превъзхожда всички! Но това, че

отхвърля мен, за да даде предимство

на някакъв си Постум, толкоз лошо

говори за ума й, че засенчва

доброто в нея; и затуй я мразя

и съм решил да й платя за всичко,

защото щом глупаци…

Влиза Пизанио.

Кой е там?

А, ето кой бил! Козни ще плетем?

Ела, ела ми, своднико префинен!

Къде е господарката ти? Казвай

или те пращам в ада!

ПИЗАНИО

Ваша светлост…

КЛОТЕН

Къде е господарката ти, питам,

подлецо скритен, или клетва давам,

ще ти измъкна тайната с туй тука

издън сърцето! С Постум е, нали?

С тоз куп от низости, във който няма

зърно достойнство?

ПИЗАНИО

Разсъдете, принце!

Кога изчезна тя? А той е в Рим.

Как може да е с него?

КЛОТЕН

Где е, питам!

Недей ми ги усуква! Отговаряй:

къде си я укрил? Къде е? Казвай!

ПИЗАНИО

О, свръхдостойни принце!…

КЛОТЕН

Свръхдостойни

негоднико! Веднага с първа дума,

кажи къде е и не ща да слушам

за свръхдостойнства! А? Къде е? Казвай

или с мълчание ще се осъдиш

на смърт, и незабавна!

ПИЗАНИО

Щом е тъй,

тоз лист изчерпва туй, което знам

за нейното изчезване.

Подава писмо.

КЛОТЕН

Да видим!

Готов съм да я гоня до престола

на Августа!

ПИЗАНИО (настрани)

Друг изход просто нямах!

А тя далеч е и това писмо

ще го накара да се поразходи

без риск за нея.

КЛОТЕН

Хм!

ПИЗАНИО (настрани)

На господаря

ще пиша, че е мъртва. Имогено,

във пътя ти каквито пречки има,

надвий ги и върни се невредима!

КЛОТЕН

И туй писмо не лъже, а, негоднико?

ПИЗАНИО

Мисля, че не, ваша светлост.

КЛОТЕН

Почеркът е на Постум. Познавам го. Чувай, мошенико, ако престанеш да хитруваш и се съгласиш да ми служиш вярно и да изпълняваш точно и усърдно заповедите ми — тоест да извършваш бързо и добросъвестно каквото злодейство ти възложа, — ще те имам за честен човек и няма да ти липсват нито средства, за да се замогнеш, нито подкрепа, за да се издигнеш.

ПИЗАНИО

Добре, ваша светлост, но…

КЛОТЕН

Ще ми служиш ли? Щом така дълго и вярно си придружавал голата Фортуна на този просяк Постум, не е възможно да не станеш мой усърден помощник, като имаш предвид облагата от туй. Ще ми служиш, нали?

ПИЗАНИО

Да, ваша светлост.

КЛОТЕН

Дай си ръката! Ето ти кесията ми. Да е останала у тебе някоя дреха на бившия ти господар?

ПИЗАНИО

Да, ваша светлост. В стаята ми е костюмът, който той носеше, когато се раздели с господарката ми.

КЛОТЕН

Бягай да ми го донесеш! Това ще ти е първата услуга. Бързай!

ПИЗАНИО

Отивам, ваша светлост.

Излиза.

КЛОТЕН

Ще ти дам аз една среща на пристана в Милфорд!… Забравих да го попитам за едно нещо. Ще си го спомня след малко… Точно там ще те убия, подли Постуме! Къде се бави тоя с дрехите! Преди време тя ми каза — и сърцето ми още се оригва на горчиво от тези думи! — че поставяла най-вехтата дреха на Постум по-високо от моята личност с благородния й произход и цялата й украса от дарби и качества. Тъкмо облечен в тази негова дреха, ще я изнасиля; първо ще го убия, и то пред очите й! Така ще види храбростта ми и това ще бъде моята отплата за нейното презрение! Ей го, проснат на земята, а аз произнасям — сложил крак върху трупа му — победната си реч! И когато утоля своята сласт (което, казах, за да я унизя, ще извърша във вехтата му дреха, която й е тъй ценна!), ще я натиря с юмруци и ритници обратно към двореца! Беше й драго да ме унижава — за мене пък ще е весело да й отмъстя!

Влиза отново, носейки дрехи, Пизанио.

Тези ли са?

ПИЗАНИО

Да, ваша светлост.

КЛОТЕН

Колко време измина, откак е тръгнала за Милфорд?

ПИЗАНИО

Едва ли е успяла да стигне там.

КЛОТЕН

Отнеси тези дрехи в стаята ми — това е втората ми поръчка. Третата е да онемееш за всичко, свързано с моя кроеж. Бъди изпълнителен и повишението само ще похлопа на вратата ти. Мъстта ме чака в Милфорд. Защо нямам крила, та да стигна дотам за миг! Тръгвай и бъди ми верен!

Излиза.

ПИЗАНИО

Безчестнико, на теб за да съм верен,

предател искаш ти да стана черен

към честния си Постум! Как пък не!

До Милфорд шибай своите коне,

но, стигнал там, дано не видиш тази,

която търсиш!… О, дано я пази

небето от беда, а този луд

на вятъра да хвърля пот и труд!

Излиза.

Шеста сцена

Уелс.

Влиза Имогена, преоблечена като момче.

ИМОГЕНА

Животът на мъжете, както виждам,

бил жива мъка! Капнах от умора

и две поредни нощи вече спя

на твърдата земя. Сега да съм

отдавна болна, да не бях тъй твърда

във своето решение. Ах, Милфорд,

когато на върха на планината

Пизанио посочи те, ти беше

тъй близко! О, небе, като че ли

приютите — като гаранти — бягат

от бедния, запътил се към тях!

Двамина просяци ме увериха,

че нямала съм как да сбъркам пътя.

Нима ще лъжат бедните, които,

живеейки в нещастие, съзнават,

че с него са наказани или

изпитани? Защо пък не, щом знаем,

че е такава рядкост богаташ

да каже истина. Грехът в охолство

е дваж по-тежък от греха при нужда

и кралят, който лъже, е по-лош

от лъжещия просяк. О, съпруже,

и ти лъжец си! Щом за теб си спомних,

гладът ми мина, а преди минутка

ми прималяваше за къшей хляб!…

Какво е туй? Пътека! Пещера!

Навярно жилище на диви хора!

Дали да викна? Страх ме е! Все пак

гладът, преди докрай да ни надвие,

ни влива мощ. В богатство и покой

се раждат малодушни, а в неволя —

човеци с воля… Кой живее тук?

Ехей! Ако човек си, отзови се!

Ако дивак си, взимай или давай!

Хей, има ли тук някой?… Тишина…

Ще вляза!… И тоз меч ще го извадя —

ако противникът ми като мен

от меч се плаши, няма да посмее

да го погледне. О, такъв противник

ми дайте, небеса!

Излиза.

Влизат Беларий, Гвидерий и Арвираг.

БЕЛАРИЙ

Ти, Полидоре, ни надви в лова

и цар си на пира ни. Аз и Кадвал,

съгласно правилата на облога,

ще готвим и прислужваме. Нали

потта на прилежанието съхне,

когато няма цел. А пък гладът

ще подслади най-простата ни гозба.

Умората захърква върху кремък,

когато мързелът не мигва в пух.

Бъди благословен ти, дом наш, който

се пазиш сам!

ГВИДЕРИЙ

Ох, капнал съм!

АРВИРАГ

Пък аз съм

в краката слаб, но силен във глада!

ГВИДЕРИЙ

Месо от вчера има в пещерата —

да си покуснем малко, докато

пече се днешното!

БЕЛАРИЙ (надниква в пещерата)

Не влизай вътре!

Да не ядеше нашите запаси,

бих казал: херувим е!

ГВИДЕРИЙ

Как? Какво?

БЕЛАРИЙ

Кълна се в Юпитер, това е ангел

или пък земно чудо! Божество

във вид на юноша!

Влиза Имогена.

ИМОГЕНА

Не ми правете зло, добри стопани!

Преди да вляза, виках, за да купя

или изпрося туй, което взел съм.

Заклевам се, не съм откраднал нищо,

а и не бих откраднал, даже подът

да бе покрит със злато. Ето, на,

заплащам си. След яденето щях

да ги оставя и да си поема

с молитва за стопаните.

ГВИДЕРИЙ

Пари?

АРВИРАГ

По-скоро всичкото сребро и злато

да станат кал, защото толкоз струват,

освен за тез, които се покланят

на кални идоли!

ИМОГЕНА

Във гняв сте, виждам,

но ако трябва да умра за тази

простъпка своя, знайте, че без нея

сега не бих бил жив!

БЕЛАРИЙ

За где пътуваш?

ИМОГЕНА

За Милфордския пристан.

БЕЛАРИЙ

Как се казваш?

ИМОГЕНА

Фиделе, уважаеми. От Милфорд

със кораб за Италия ще тръгне

един мой родственик и аз отивах

да го изпратя, но от глад отпаднал,

посегнах на храната ви.

БЕЛАРИЙ

Момченце,

недей мисли, че ние сме диваци,

и не съди за нашите души

по грубия ни дом! Добре дошъл!

Нощта е близо и преди да тръгнеш,

от нас ще имаш по-добра гощавка,

и благодарност, ако я приемеш.

Момчета, поканете го!

ГВИДЕРИЙ

Да беше

девойка, мило гостенче, бих искал

ръката ти и щях да дам за нея

какъвто откуп щеш!

АРВИРАГ

Пък аз щастлив съм,

че той е мъж, защото тъй ще бъде

любим мой брат. Аз радвам ти се, момко,

тъй, както брат на брата си се радва

подир разлъка дълга. Заповядай

и нямай страх — попаднал си във дом на

приятели!

ИМОГЕНА

Уверен съм, че тъй е,

щом братя сме.

Настрани.

О, де да беше тъй

и синове да бяха на баща ми —

тогаз не би бил моят сан тъй много

над твоя, Постуме!

БЕЛАРИЙ

Гнети го нещо!

ГВИДЕРИЙ

Ах, как бих искал да го облекча!

АРВИРАГ

И аз! И бих направил за това

какво ли не!

БЕЛАРИЙ

Елате тук, момчета!…

Шепне им нещо.

ИМОГЕНА

Ако велики хора бяха свели

двореца си до тази тясна дупка,

за да живеят просто, без прислуга,

под ръководството на съвестта си,

презряла краткотрайните възхвали

на шумните тълпи, не, те не биха

надхвърлили по благородство тази

чудесна двойка! О, небе, прости ми,

но с тях за да живея, бих желала

да стана мъж, понеже моят Постум

измами ме!

БЕЛАРИЙ

… Така и ще направим!

Сега да сготвим дивеча!… Момченце,

беседата на гладно не върви.

Щом хапнем, ако туй ти е приятно,

ще чуем твоя разказ.

ГВИДЕРИЙ

Заповядай!

АРВИРАГ

Нощта — за бухала, и утринта —

за чучулигата, не са така

добре дошли!

ИМОГЕНА

Благодаря ви!

АРВИРАГ

Влизай!

Излизат.

Седма сцена

Рим.

Влизат двама Сенатори и неколцина Трибуни.

ПЪРВИ СЕНАТОР

Заповедта на Цезаря гласи:

„Понеже простолюдието още

се бие със панони и далмати,

а легионите, на гарнизон

във Галия, са слаби за войната

с метежните британци, то да бъдат

приканени и знатните към лично

участие във нея! За проконсул[75]

е назначен Гай Луций, а на вас,

трибуни римски, дава се властта

да проведете набора веднага

и повсеместно. Да живее Цезар!“

ТРИБУН

И похода ще води Луций?

ВТОРИ СЕНАТОР

Да.

ТРИБУН

Тоз, който е във Галия?

ПЪРВИ СЕНАТОР

Той точно

и с тези легиони, на които

вий трябва да окажете подкрепа

със свойте набори. Заповедта

указва всичко: числени състави

и дати за отправяне.

ТРИБУН

Разбрано.

Ще знаем да изпълним своя дълг!

Излизат.

Четвърто действие

Първа сцена

Уелс.

Влиза Клотен.

КЛОТЕН

Тук някъде трябва да е мястото на срещата им, ако Пизанио ми го е начертал вярно. Как ми лежи по мярка неговата дреха! Защо тогава да не ми легне по мярка и жена му, която е създадена от същия, който е създал шивача му? Точно така! Вече почва да ми се мярка във въображението как й взимам мярката на честността! Така че, на работа! Понеже не е суетност сегиз-тогиз да разговаряш насаме с огледалото, смея да твърдя, че съм не по-зле сложен от него, не по-стар, по-силен, равен по богатство, по-облагодетелствуван от него по род, еднакво способен в обществените служби и по-блестящ в личните разправи; и въпреки всичко туй това глупаво същество обича него, напук на мене! Какво нещо е животът! Твоята глава, Постуме, която сега стърчи над раменете ти, след малко ще се търкулне на земята, жена ти ще бъде изнасилена, дрехата ти — насечена на парчета пред очите й; и като свърша всичко туй, ще я подгоня с ритници към къщи й. Вярно, баща й може да се поразгневи, загдето съм се отнесъл малко грубичко с неговата щерка, но моята майка умее да направлява настроенията му, така че накрая дори ще ме потупат по рамото. Конят ми е здраво вързан. Излизай, меч мой! Фортуна ми ги прати в ръцете. Мястото съвпада точно с описанието, а оня негодник не би посмял да ме излъже.

Излиза.

Втора сцена

Уелс.

Влизат — откъм пещерата — Беларий, Гвидерий, Арвираг и Имогена.

БЕЛАРИЙ

Не си добре. Почакай ни, додето

се върнем от лова!

АРВИРАГ

Стой тука, братко!…

Нали сме братя?

ИМОГЕНА

Както всички хора,

но те не са с еднаква здравина,

макар омесени от пръст една.

Не съм добре.

ГВИДЕРИЙ

Аз тука ще остана.

Вий двамата отивайте на лов!

ИМОГЕНА

Не съм тъй зле, но и добре не съм,

а пък не съм от глезльовците градски,

умиращи, преди да заболеят.

Така че, оставете ме! Не бива

да нарушавате за мен реда си.

Светът ни се крепи на обичая —

без него рухва. Нищо че съм болен!

Това че някой ще остане с мене,

не ще ме излекува. Този, който

не иска общество, от обществото

не получава полза; и едва ли

съм толкоз болен, щом за болестта си

тъй бистро разсъждавам. Много моля

да поверите своя дом на мен!

От него, ах, най-много да изчезне

животът ми, а той е толкоз евтин,

че нищо от това!

ГВИДЕРИЙ

Какво говориш?

Не ти ли казах колко си ми скъп!

Обичам те — по сила и по нежност —

наравно със баща си!…

БЕЛАРИЙ

Как? Какво?

АРВИРАГ

Щом брат ми върши грях с тез думи, татко,

аз впрягам се до него във вината:

не знам защо обичам туй момченце,

но чувал съм от вас, че обичта

не слуша разум. Ако ме запитат

с ковчега зад вратата: „За кого е?“

бих казал: „За баща ми — не за него!“

БЕЛАРИЙ (настрани)

О, знатна кръв! Природно благородство!

Вродена царственост! От малодушни

се раждат малодушни, от мерзавци —

мерзавци пак. Да, има по света

брашно и трици, чар и грозота!

Баща не съм им, но защо за ден

обикнаха го повече от мен?…

Часът е девет.

АРВИРАГ

Сбогом, мили братко!

ИМОГЕНА

Успешен лов!

АРВИРАГ

Оправяй се!…

Към Беларий.

Готов съм!

ИМОГЕНА (настрани)

Ах, колко мили люде! Боже мой,

какви лъжи съм слушала! Във двора

твърдят, че вън от него всички хора

са зверове! Ти, опит, зачерта

таз грозна царедворска клевета —

чудовища се въдят във морята,

а сладка рибка в ручея се мята…

Не съм добре. Пизанио, ще взема

от твоето лекарство.

ГВИДЕРИЙ

… Не успях

да му измъкна друго. Каза само,

че бил от знатен род, ала нещастен;

и честен, но пострадал от нечестност.

АРВИРАГ

Тъй каза и на мене, но прибави,

че можел съм след туй да чуя още.

БЕЛАРИЙ

На лов, на лов!… Оставяме те. Влез си

и полегни!

АРВИРАГ

Ний скоро ще се върнем!

БЕЛАРИЙ

И оздравявай — трябва да заместиш

стопанката ни вкъщи!

ИМОГЕНА

Болен, здрав —

от дълг към вас съм свързан.

Излиза.

БЕЛАРИЙ

И за дълго

с нас свързан ще останеш! Туй момченце,

макар в беда, е имало, изглежда,

добри предци.

АРВИРАГ

И пее като ангел!

ГВИДЕРИЙ

А как чудесно готви! Колко тънко

наряза корена, подправи сока —

като че ли приготвяше храна

за болната Юнона!

АРВИРАГ

А как слива

усмивка и въздишка в нежна смес,

като че ли въздишката скърби

от завист към усмивката, а тя пък

надсмива се на нея, че излита

от тъй божествен храм, за да се смеси

със ветровете, хулени от всички

моряци на света!

ГВИДЕРИЙ

Като че ли

търпението и скръбта, които

пораждат двете, корени са сплели

в душата му!

АРВИРАГ

Търпение, вирей,

и нека бъзът на скръбта погива,

за да расте лозата ти щастлива!

БЕЛАРИЙ

Припече. Да вървим!… Ха, кой е тоз?

Влиза Клотен.

КЛОТЕН

Къде са тези бегълци? Подлецът

ме е измамил! Капнах.

БЕЛАРИЙ

„Бегълци“?

Дали не е за нас? Кой беше този?

Познат ми е… Да, да, това е Клотен,

синът на днеска кралстващата! Той е!

Не съм го виждал толкова години,

но не греша! Прилича ми на хайка!

Извън закона сме, момчета мои —

във шумата!

ГВИДЕРИЙ

Изглежда, че е сам.

Вий с брат ми вижте няма ли и други,

а този оставете го на мен!

Беларий и Арвираг излизат.

КЛОТЕН

Хей, вие! Къде бягате? Кои сте?…

Планинци диви, сигурно… Ти кой си,

негоднико?

ГВИДЕРИЙ

Един все още годен

да върне на негодника с юмрук

в муцуната!

КЛОТЕН

Ах, долен негодяй,

разбойник пладнешки, крадец! Предай се,

престъпнико!

ГВИДЕРИЙ

Кому? На теб? Защо?

Какъв си, та на теб да се предавам?

Дали ръката ти е по-голяма?

Или сърцето ти? В словата само

си по-голям, защото своя меч

аз нося не в устата си! Да чуем:

какъв си, та да трябва аз на тебе

да се предам?

КЛОТЕН

И не познаваш, робе,

таз дреха тука?

ГВИДЕРИЙ

Нито нея, нито

крояча ти, конте нещастно, който

е дядо твой, понеже е направил

това, което — виждам — прави теб!

КЛОТЕН

Негодни остроумецо, таз точно

не я е правил той!

ГВИДЕРИЙ

Тогава тичай

ръката да целуваш на тоз, който

ти я е дал! Глупаци като тебе

и бой не заслужават!

КЛОТЕН

Ах, простак!

Щом чуеш как се казвам, ще изтръпнеш!

ГВИДЕРИЙ

Е, как се казваш?

КЛОТЕН

Клотен, негодяй!

ГВИДЕРИЙ

Дори и двоен негодяй да си,

туй „Клотен“ не ме плаши. По бих трепнал,

ако наричаше се „Жаба“, „Паяк“,

„Усойница“!

КЛОТЕН

Тогава знай, простако,

за свое потресение и ужас,

че аз съм син на твоята кралица!

ГВИДЕРИЙ

И много жалко — вид и кръв при тебе

не се погаждат!

КЛОТЕН

И не те е страх?

ГВИДЕРИЙ

Страх имам аз от тези, към които

изпитвам почит; не и от глупците —

на тях се смея!

КЛОТЕН

Щом е тъй, умри!

Когато те убия, ще догоня

тез, дето бяха с теб, и ще накича

със вашите глави града на Лъд!

Предавай се, дивако!

Той и Гвидерий излизат, сражавайки се.

Влизат отново Беларий и Арвираг.

БЕЛАРИЙ

Не се ли мярна някой?

АРВИРАГ

Никой няма.

Навярно припознал сте се.

БЕЛАРИЙ

Кой знае.

Наистина, откак не съм го виждал,

измина много време, ала то

не е изтрило ни една черта

от прежния му образ. И речта му —

на пресекулки, с тласъци внезапни —

бе същата… Не, не, той беше, Клотен,

уверен съм!

АРВИРАГ

Оставихме ги тук.

Дано Гвидерий се е справил с него!

Свиреп бил, казвате?

БЕЛАРИЙ

Като хлапе

страх нямаше от вик и трясък — често

недоразвитият разсъдък прави

човека смел… Но ето го и брат ти!

Влиза отново Гвидерий, носейки главата на Клотен.

ГВИДЕРИЙ

Тоз Клотен се оказа пръв глупак.

Кесия скъпа без стотинка в нея!

Дори и Херкулес не би могъл

да му избие мозъка по липса

на мозък тук. Но ако аз не бях

извършил с него туй, сега глупакът

би носил моята глава тъй, както

аз нося неговата!

БЕЛАРИЙ

Сине мой,

какво направил си!

ГВИДЕРИЙ

Отсякох просто

главата на един безумец, който

ми съобщи, че се наричал Клотен

и син бил на кралицата, а мен

нарече роб, дивак и се закани

да отдели главите ни от тези

плещи — върху които, слава Богу,

те още се държат, — за да накичел

със тях града на Лъд! Това направих!

БЕЛАРИЙ

Загубени сме!

ГВИДЕРИЙ

Бяхме и без туй

загубени напълно! Какво друго

освен онуй, което той закле се

да ни отнеме — трите ни живота, —

ний имаме за губене? Законът

отказва да ни брани, а щом тъй е,

нима би трябвало от страх пред него

да си поплюваме с едно надменно

парче месо, решило да ни бъде

и съдник, и палач? А други с него

дали е имало?

БЕЛАРИЙ

В гората — не,

но разумът подсказва, че едва ли

е бил без свита. Въпреки че беше

по нрав едно променяне неспирно —

от лошо към по-лошо, при това! —

ни гневен пристъп, нито трайна лудост

могли са да го тласнат тук да дойде

сам без оръжие. Не, даже в двора

да са дочули, че в леса живеят

такива като нас, извън закона,

способни някой ден да се превърнат

в опасна сила, и да предположим,

че тоз глупак, узнал за туй, е кипнал —

това прилича му — и се е врекъл

да свърши с нас, пак много ще е чудно

да е поел самичък: нито той

би дръзнал да го стори, нито дворът

го би оставил, тъй че ние с право

боим се, че туй тяло е с опашка,

по-страшна от главата му.

АРВИРАГ

Да бъде,

което нам предписано е! Брат ми

постъпил е добре във всеки случай.

БЕЛАРИЙ

Днес нямах радост от лова — таз болест

на малкия Фиделе непрестанно

ме дърпаше към къщи.

ГВИДЕРИЙ

С меча, който

към мойто гърло бе насочил той,

отсякох му главата! Ще я хвърля

в потока, та да стигне до морето

и там да се хвалотри с род и име

пред рибите!

Излиза.

БЕЛАРИЙ

За него ще мъстят.

Прилича ти таз храброст, Полидоре,

но щеше да е по-добре, ако

не бе го сторил!

АРВИРАГ

Аз да бях го сторил,

та само мен мъстта им да преследва!

По братски те обичам, братко мой,

но славният ти подвиг ме изпълва

с гореща завист! О, да би могла

да втурне свойта хайка подир нас

такава мъст, която ще поиска

от трима ни отпор със всички сили!

БЕЛАРИЙ

Е, стореното — сторено! Днес няма

да гоним дивеч, нито пък ще дирим

опасности ненужни. Ти върни се

във пещерата и с Фиделе двама

сгответе нещо! Аз ще чакам тука

и заедно със брат ти ще си дойдем

за обеда.

АРВИРАГ

Нещастният Фиделе,

как искам да го зърна! За да върна

румянеца му, бих обезкръвил

цял двор от клотеновци и пак бих се

нарекъл милосърден!

Излиза.

БЕЛАРИЙ

О, природо,

божествена създателко, как ярко

личи емблемата ти в тази двойка

от царствени момчета! Те са нежни

като зефира, който толкоз леко

погалва теменужката, че тя

не трепва със главица; и сурови —

когато пламне кралската им кръв —

като свирепата планинска хала,

която хваща бора за върха

и го огъва оземи. И просто

е чудно туй, че по неясен усет

величие постигат те без пример,

чест — без напътствия, добри обноски —

невиждани у другиго, и храброст —

която саморасла дава плод

като садена! Но какво ще значи

появата на Клотен и какво

смъртта му ни вещае?

Влиза отново Гвидерий.

ГВИДЕРИЙ

Где е брат ми?

Изпратих тиквата на оня с вест

до майка му. Трупът му ще остане

заложник тук!

Тържествена музика.

БЕЛАРИЙ

Мълчете! Полидоре,

чуй моя саморъчен инструмент!

Защо ли Кадвал е решил да свири?

ГВИДЕРИЙ

Той там ли е?

БЕЛАРИЙ

Отиде току-що.

ГВИДЕРИЙ

Какво ще значи туй? Откак почина

обичната ни майка, инструментът

не е звучал. Тържествените звуци

прилягат на тържествени минути —

за нищо плачат или вдигат шум

маймуни само и деца без ум.

Какво му е на Кадвал?

Влиза отново Арвираг, носещ тялото на Имогена.

БЕЛАРИЙ

Ей го, носи

ужасната причина за това,

в което го упрекваме!

АРВИРАГ

О, скръб!

Издъхнало е дивното ни птиче!

Бих скочил от шестнайсет на шейсет

и младата си пъргавост сменил бих

със патерици старчески — туй само

да можех да не видя!

ГВИДЕРИЙ

Ах, чист крин,

на своето стъбло ти беше дваж

по-прелестен, отколкото тъй, носен

от моя брат!

БЕЛАРИЙ

О, болест меланхолна,

кой ум е стигнал мътното ти дъно,

та да насочва мудния ни кораб

към залива на здравето! Горкото,

на Юпитера само е известно

какво от теб би станало — аз само

туй зная, че смъртта от нас те грабна

като момченце рядко!… Казвай: как

завари го?

АРВИРАГ

Тъй, както е сега,

безжизнено, с усмивчица на устни —

в съня му сякаш беше пробръмчала

мушица, не стрелата на смъртта,

с главичка на възглавката.

ГВИДЕРИЙ

Къде?

АРВИРАГ

На пода, тъй, с кръстосани ръчици.

Помислих си, че спи и се събух

да не шумя.

ГВИДЕРИЙ

Да, сякаш е заспало

и сложим ли го в гроба, той ще стане

легло детинско… Феи лекокрили

над тебе ще кръжат и ще те пазят

от червеите, миличко!

АРВИРАГ

С цветя,

додето аз съм жив и лято има,

ще кича твоя тъжен гроб, Фиделе —

не ще ти липсват бледата иглика,

на твоя лик прилика, ни камбанки,

лазурни като жилките ти, нито

цветът на шипката, не по-уханен —

без туй да го обижда — от дъха ти!

И всичко туй във човка милостива

червеношийките ще ти го носят,

за срам на тез наследници, които

бащите си без паметник оставят;

а зиме пък, като във топла шуба,

със мъх пак те ще ти завиват гроба,

за да не мръзнеш в него!

ГВИДЕРИЙ

Стига толкоз!

Недей със женски хленч да правиш сцени

от мъжката ни скръб! Наш дълг сега е

да го положим във земята без

протакане излишно.

АРВИРАГ

А къде?

ГВИДЕРИЙ

До гроба на обичната ни майка.

АРВИРАГ

До нея, да! И нека, Полидоре,

изпратим го с оназ надгробна песен —

макар че гласовете ни са вече

мъжествено пропукани, — която

на майка си изпяхме; трябва само

с „Фиделе“ да заместим „Еврифила“.

ГВИДЕРИЙ

Аз лошо пея, Кадвале — ти пей,

пък аз ще плача и ще изговарям

словата с теб: една невярна нота

в печално пение звучи по-зле от

лъжа във храм!

АРВИРАГ

Добре, ще ги говорим.

БЕЛАРИЙ

В бедите по-голямата лекува

по-малката: забравихме за Клотен.

Той син бе на кралица и плати

за туй, че тук яви се като враг.

Наистина, в земята прост и знатен

превръщат се в един и същи прах,

но Уважението, този ангел,

чиито правила крепят света,

дели по степен людете. Врагът ни

бе принц по сан и ние му дължим

достойно погребение.

ГВИДЕРИЙ

Така е.

Донесте, моля ви, трупа му тук.

Терсит[76] е ценен колкото Аякса[77]

подир смъртта на двамата.

АРВИРАГ

А ние

в туй време ще изпеем „Упокой“

на малкия Фиделе. Почвай, братко!

Беларий излиза.

ГВИДЕРИЙ

Не, Кадвале! Главата му към изток!

Баща ни иска тъй да правим.

АРВИРАГ

Вярно.

ГВИДЕРИЙ

Тогаз хвани оттам!

АРВИРАГ

Така. Започвай!

ПЕСЕН

ГВИДЕРИЙ

„Няма вече зимен студ,

няма вече летен зной —

след несгоди, мъки, труд

вечен чака те покой!

Просяк слаб, търговец тлъст

като теб ще станат пръст.“

АРВИРАГ

„Няма вече гнет свиреп,

няма жад и няма глад

и еднакви са за теб

тревен стрък и дъб клонат!

Скиптър, книга, меч и кръст,

всичко земно става пръст.“

ГВИДЕРИЙ

„Няма вече клевети,…“

АРВИРАГ

„няма хапещи слова,…“

ГВИДЕРИЙ

„няма вече да трещи…“

АРВИРАГ

„гръм над твоята глава!…“

ГВИДЕРИЙ и АРВИРАГ

„… Млади ласки, танц чевръст,

всичко туй ще стане пръст.“

ГВИДЕРИЙ

„Черен чар да гине!“

АРВИРАГ

„Зло да те отмине!“

ГВИДЕРИЙ

„Черв да те не лази!“

АРВИРАГ

„Святост да те пази!“

ГВИДЕРИЙ и АРВИРАГ

„И да тачат гроба твой

поколения безброй!“

Влиза отново Беларий, носещ трупа на Клотен.

ГВИДЕРИЙ

Завършихме със обреда. Сложете

и него тук!

БЕЛАРИЙ

Донесох и цветя.

Ще ги окичим през нощта със нови —

студени от среднощната роса,

за гроб те най подхождат… На челата

Цветя те бяха също като вас —

и вий, цветя, ще клюмнете след час!…

Деца, елате с мен, да се помолим —

прибира си ги майката земя,

шумът им върху нея отшумя!

Излиза заедно с Гвидерий и Арвираг.

ИМОГЕНА (събужда се)

… За Милфорд, драги. Откъде е пътят?…

Благодаря… Къде? Оназ горичка?…

А колко е дотам?… Шест мили цели?

О, аз горката! Цяла нощ вървях,

ще легна да поспя…

Вижда трупа на Клотен.

… Мъж! Мъж до мен!…

О, богове небесни! Тез цветя

са сякаш радостите на живота,

а този труп — скръбта му! Не, навярно

това е сън, тъй както сън било е,

че сякаш домакинствах в пещерата

на честни хора. Явно всичко туй е

една стрела, направена от нищо,

която парите на моя мозък

са стрелнали към нищото! Да, често

като ума и зрението лъже…

Треперя още. Богове безсмъртни,

ако прикътали сте капка милост

в небето горе, колкото окото

на мушитрънче, част от нея само

ръснете върху мене!… Не, сънят

не ще да се разсее! Още тук е,

не мним, а истински!… Какво е туй?

Труп без глава? И дрехата на Постум?

Да, той е, той! Познавам го по всичко!

Тоз крак на Хермес[78], туй бедро на Марс,

тез мишци Херкулесови!… Но где е

главата му на Юпитер? Нима се

избиват и там горе? О, мой скъпи!

Пизанио, Хекубините клетви

срещу ахейците[79], и моите с тях,

дано те стигнат! Ти и оня гаден

престъпен дявол, Клотен, сте заклали

съпруга ми! Писмото и четмото

да бъдат смятани от днес нататък

за криещи коварство! Тъй е, зная!

Проклетият Пизанио със свойте

подправени послания лишил е

тоз кораб, нямащ равен на света,

от марса[80] му! Къде ти е главата,

мой Постуме? Къде е тя? Ах, где е?

Могъл би във сърцето да те мушне,

та тъй поне лицето ти да виждам!…

Пизанио? Не е възможно!… Да,

от злост и алчност двамата със Клотен

са го извършили! Да, явно, явно!

Нима убийствено за сетивата

не се оказа ценното лекарство,

което той ми даде? Той и Клотен!

О, мили, обагри със свойта кръв

страните ми, та който ни съгледа,

от ужас да изтръпне! Мили! Скъпи!

Пада върху трупа.

Влизат Гай Луций, Офицери и Ясновидец.

ОФИЦЕР

Достойни Луций, всички легиони,

на гарнизон във Галия, са вече

прехвърлени и заедно със флота

те чакат тук, във Милфорд, за да влязат

във бой с врага!

ГАЙ ЛУЦИЙ

А новости от Рим?

ОФИЦЕР

В Италия сенатът е набрал

от простолюдие и благородни

войска, за бой ламтяща, възглавена

от брата на Сиенския владетел[81],

храбрецът Якимо.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Кога ще тръгнат?

ОФИЦЕР

При първи сгоден вятър.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Тези вести

ме пълнят със надежда. Съобщете

на всички чинове, че днес ще има

проверка на войската! Ясновидче,

сънувал ли си нещо напоследък?

ЯСНОВИДЕЦЪТ

Таз нощ небето — след като се молих

и постих за поличба — ми яви

видение: орелът римски хвръкна

от влажния ни юг към запад, гдето

потъна в слънцето, което значи —

ако не ме подвеждат греховете, —

успех за Рим.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Сънувай все така

и да се сбъдва винаги!… Я гледай!

Какъв е този труп? И без глава?

Развалината казва, че домът

е бил красив! А този паж връз него

дали е мъртъв, или само спи?

Не, мъртъв е — природата не дава

на живите да лягат или спят

до мъртвите. Какъв ли е в лицето?…

Вдигни го!

ОФИЦЕР

Жив е.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Той ще ни разкаже

чие е това тяло… Милолико,

кажи ни за бедата си, която

стреми се, чувствам, към съчувствен слух!

Кой бил е този, чийто труп ти служи

за кървава възглавка? Кой придал е

друг образ — от природния различен —

на туй красиво тяло? То чие е?

Какво те свързва с него? Кой си ти?

ИМОГЕНА

О, аз съм никой или по-добре,

бих искал да съм никой! Този труп е

на моя господар, добър и храбър

британски благородник, станал жертва

на дивите планинци. Няма вече

такива господари! Да пребродя

земята цяла в търсене на служба,

при много господари — все добри —

да служа — и добре, — пак друг такъв

не ще намеря, знам!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Детенце сладко,

сълзите ти ме трогват не по-малко,

отколкото кръвта на твоя рицар.

Как казваше се той?

ИМОГЕНА

Ришар дю Шан.

Настрани.

Аз лъжа, но безвредно, и дано

тез, дето всичко чуват, ми простят

тоз дребен грях!… Да, моля?

ГАЙ ЛУЦИЙ

Твойто име?

ИМОГЕНА

Фиделе, господарю.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Сиреч „Верен“?

Как точно отговаря това име

на верността, с която удиви ме!

Опитай свойто щастие при мен!

Достойнствата на твоя господар

едва ли имам, но ще те обичам,

повярвай, като него! Твойта вярност

пред мен те препоръчва не по-лошо

от пратено по консули[82] писмо

на моя император. Тръгвай с мен!

ИМОГЕНА

Ще тръгна, господарю, ала първо

в земята нека скрия от мухите

със тези две лопатки петопръсти

покойника си драг, а след това,

когато го покрия с горска шума

и прочета над него с плач и сълзи

по десет пъти всичките молитви,

които знам, ще тръгна с вас, ако

ме вземете на служба.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Ще те взема

и ще ти бъда господар по-малко,

отколкото баща… Това дете,

приятели, урок ни преподава

по мъжки дълг. Елате да потърсим

полянка с теменуги и изровим

със свойте копия и алебарди

достоен гроб за тоз нещастник. Мило,

разчувстваха ни твоите въздишки

и ний ще го заровим по войнишки.

Изтрий очи! Към участ по-щастлива

понякога през мъки се отива!

Излизат.

Трета сцена

Британия.

Влизат Цимбелин, Велможи и Пизанио.

ЦИМБЕЛИН

Иди отново да я видиш как е

и се върни със вести!

Един Велможа излиза.

Тази треска

след странното изчезване на Клотен!

Таз лудост, във която току-виж,

посегнала на себе си! Небе,

със колко едновременно беди

обсипваш ме: горката Имогена,

едничкият ми лъч на тоя свят —

избягала; кралицата — пред смърт;

а пък синът й, в дни, когато враг

заплашва ме със гибелна война —

изчезнал, няма го! О, всичко туй

ме хвърля в отчаяние!… Но ти,

подлецо жалък, който с лик невинен

се правиш, че не знаеш где е тя,

аз теб ще те накарам да продумаш

с мъчения!

ПИЗАНИО

Животът ми, кралю,

е ваш и аз на вас го предоставям,

но за принцесата не зная нищо:

ни где се е укрила, ни защо,

ни смята ли — и ако да, кога —

да се завърне. Вярвайте, кралю,

в дълбоката ми преданост!

ВЕЛМОЖА

Когато

изчезна тя, кралю, той беше тука.

Готов съм да му стана поръчител,

че казва правдата и че е верен

служител ваш! А колкото до Клотен,

той търсен е усърдно и ще бъде

намерен скоро.

ЦИМБЕЛИН

Смутни времена!

Към Пизанио.

Тоз път ти се размина, но си още

съмнителен!

ВЕЛМОЖА

Пристигна вест, кралю,

че легионите на Рим, които

на лагер бяха в Галия, и с тях

войска, съставена от римски знатни,

са слезли на брега ни!

ЦИМБЕЛИН

Днес ми трябва

съветът на кралицата и син й.

Объркан съм от грижи!

ВЕЛМОЖА

Господарю,

войската ви е годна да посрещне

такъв противник. Повече да дойдат,

и с тях ще се оправим. Трябва само

да кажете „Напред!“ на свойте войни,

очакващи сигнал!

ЦИМБЕЛИН

Благодаря ви.

След мене, и да срещнем участта си,

каквато е. От Рим не се боя —

нещата тук гнетят ме. Да вървим!

Излизат всички освен Пизанио.

ПИЗАНИО

Откакто известих го за това, че

убил съм Имогена, господарят

не ми е писал ред; за нея също

не зная новости, макар че тя

ми беше обещала да ми пише;

не знам какво е станало и с Клотен.

Изобщо съм объркан. Но небето

си знае работата. То ме вижда,

че съм предател предан и че лъжа,

за да остана честен. В таз война

на краля ще докажа, че обичам

страната си, или ще падна в бой.

Нещата с времето ще се оправят.

Фортуна, не загубим ли надежда,

и без кормило в порта ни отвежда!

Излиза.

Четвърта сцена

Уелс.

Влизат Беларий, Гвидерий и Арвираг.

ГВИДЕРИЙ

Отвред е бой!

БЕЛАРИЙ

Да бягаме от него!

АРВИРАГ

Защо ни е животът, щом държим го

заключен, настрани от боеве

и подвизи?

ГВИДЕРИЙ

И после каква полза

от криенето? Римляните или

като британци ще ни теглят ножа,

или като планинци непокорни

ще ни използват в боя и убият

подир това.

БЕЛАРИЙ

След мен, във планината!

Не можем да се включим в редовете

на кралските войски — смъртта на Клотен

е още много скорошна и може —

понеже в никой полк не се числим —

да ни принуди да открием где сме

живели досега и да изтръгне

от нас какво сме сторили; а туй

ще значи смърт във мъки!

ГВИДЕРИЙ

Тези думи

на вас в такова време не подхождат,

а нас не убеждават!

АРВИРАГ

Кой могъл би

да си представи, че когато виждат

огньовете на римляните, чуват

конете им да цвилят, и когато

уши, очи са вперили в неща,

далеч по-важни, те ще губят време

да се разправят с нас и да ни питат

кои сме, откъде сме!

БЕЛАРИЙ

Мен ме знаят

мнозина във войската! Вий видяхте,

че образът на Клотен бе останал

във паметта ми толкова години,

а аз го знаех малък. При това

не заслужава кралят мойта вярност,

ни вашата любов, защото с туй,

че мен прокуди, той осъди вас

да раснете неуки и в несгоди,

без меките удобства, обещани

от знатната ви люлка, черни роби

на Лятото и зъзнещи слуги

на ледената Зима!

ГВИДЕРИЙ

За нас двама

смъртта е по-добра от тоз живот!

Да идем във войската! Аз и брат ми

сме неизвестни там, а вий — забравен

и вън от мислите им! Никой няма

да ни разпитва!

АРВИРАГ

В слънцето кълна се,

отивам! Що за мъж съм, като още

мъже не съм съглеждал да умират,

ни виждал друга кръв освен онази

на сластни пръчове и плахи зайци,

ни яздил кон освен от тез, които

подхождат за ездачи като мен,

без шпори на петите! Чувствам срам

да гледам слънцето и да се грея

на топлия му лъч, от толкоз време

незнаен никому!

ГВИДЕРИЙ

И аз отивам!

Ако замина с благослов от вас,

ще гледам да се пазя; ако не —

да ме преследва липсата му, гдето

ме срещне римлянин!

АРВИРАГ

И мене също!

БЕЛАРИЙ

Щом вие своя млад живот цените

тъй евтино, нима могъл бих аз

като скъперник да укривам своя,

изтрит от времето? Чеда, със вас съм!

Ако за роден край умрете в бой,

и аз ще найда в него гроба свой!

Водете ме!

Настрани.

Кръвта във тях напира да покаже,

избликвайки, достойнството им княже!

Излизат.

Пето действие

Първа сцена

Британия.

Влиза Постум, носещ кървава кърпа.

ПОСТУМ

Да, плат окървавен, ще те запазя,

защото сам те исках тъй обагрен!

Съпрузи, ако моя пример всички

последвате, ще умъртвите много

жени, далече по-добри от вас,

за дребно кръшване! Какво направи,

Пизанио! Добрите ни слуги

не изпълняват всичко. Във дълга им

е само туй, което е законно.

О, богове, да бяхте ми платили

за всеки грях, не щях да доживея

до тоз най-лош; тъй щеше Имогена

да бъде жива, за да се покае,

а аз — погубен, като по-заслужил

за вашето възмездие. Но вие

едни от нас при първата им грешка

откъсвате оттук, за да не могат

по-тежко да сгрешат; а други дълго

оставяте да трупат грях над грях,

един от друг по-грозни, за да могат

във страх от себе си да се разкаят

и пак спасят. Но Имогена вече

е там, при вас. Да бъде вашта воля

и сила дайте ми да я приема,

каквато е! В отряд от римски знатни

доведен тук, аз трябва да се бия

със кралството на своята съпруга.

Не! Стига ми, Британио, това, че

лиших те от принцеса — други рани

не ща да ти нанасям. Затова,

небе преблаго, чуй какво решил съм:

таз римска броня ще сменя със плъст

на селянин британски и във бой

за тебе ще издъхна, Имогено,

която и тъй правиш смъртоносен

за мене всеки вдъх! Така, незнаен,

ни мразен, ни обичан, влизам в бой!

Мощта на Леонатовци във мене

всели, небе! Дари ме със успехи,

учудващи при тез невзрачни дрехи!

Облечен като момък от народа,

от днешен ден въвеждам нова мода:

за укор към духа на времената,

отвътре да се носи красотата!

Излиза.

Втора сцена

Британия.

Влизат — от една страна Гай Луций, Якимо и Римската войска; от друга — Британската войска, следвана от Постум, облечен като прост войник. Те прекосяват сцената и излизат. После влизат отново, сражавайки се, Якимо и Постум. Последният побеждава Якимо, обезоръжава го и излиза.

ЯКИМО

Нечистата ми съвест ме лишава

от мощ и мъжество! Оклеветих

принцесата на таз страна и ето,

наказан съм от въздуха й, който

ми взима силите — как инак този

нищожен селяндур би победил

мен, рицаря? Не, носени, тъй както

аз нося ги, тез наши титли тежки

превръщат се във гаври и насмешки!

Британио, щом твоят прост селяк

нас, знатните на Рим, тъй мачка с крак,

Какви ли знатни имаш ти тогаз?

Ний нищо сме, вий всичко сте пред нас!

Излиза.

Битката продължава. Британците бягат.

Цимбелин бива пленен. Влизат Беларий, Гвидерий и Арвираг.

БЕЛАРИЙ

Стой! В тясното ще можем да ги спрем!

Ний пазим пътя! Нищо не ни гони

освен страха ни!

ГВИДЕРИЙ и АРВИРАГ

Не отстъпвай! Бий се!

Влиза отново Постум и помага на британците.

Те освобождават Цимбелин и излизат.

Влизат Гай Луций, Якимо и Имогена.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Момче, спасявай се! Тук, виждаш сам,

свой свой убива, сякаш че Войната,

с превръзка на очите, безразборно

размахва меч!

ЯКИМО

Получиха подкрепа!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Нещата се обърнаха внезапно.

Налага се да хвърлим нови сили

или да бягаме!

Излизат.

Трета сцена

Британия.

Влизат Постум и един британски Велможа.

ВЕЛМОЖАТА

Хей, ти! Не идеш ли оттам, където

сме спрели неприятеля?

ПОСТУМ

Оттам,

макар че вий май идете, отдето

сме бягали!

ВЕЛМОЖАТА

Оттам.

ПОСТУМ

Не сте за упрек,

защото без небесната намеса

загубено бе всичко. Кралят беше

отрязан откъм фланговете, строят —

не вече строй, а някаква река

от гърбове британски — беше рукнал

в една пътечка тясна. А врагът,

от много кръвнина език провесил,

ги гонеше, негоден да насмогне

на толкоз работа: и тук един

изхъркваше, друг рухваше ранен,

а трети, в страх, сам вирваше пети,

додето проходът се цял задръсти

от мъртъвци, със рани все в гърба,

и пъзлювци, стаили се да чакат

по-срамна смърт!

ВЕЛМОЖАТА

А где е таз пътечка?

ПОСТУМ

До бойното поле. Ограничена

от два тревисти ската, тъй че даде

възможност на един старик във броня —

кълна се, храбър! — да извърши подвиг,

за който кралят трябва да го храни

години толкоз, колкото е расла

брадата му! Той с две момчета, външно

за селски състезания по-годни,

отколкото за бой; с лица, по-нежни

от тез, които дамите — за тен

или от свян — закриват с тъмни маски[83],

изскочи отстрани, препречи гордо

пътеката и ревна с грозен глас:

„Британските елени само мрат

във бягство, не британските мъже!

Страхливците — във ада! Нито крачка

или ще си получите от нас —

като животни — туй, което пълни

сърцата ви със животински страх

и от което можете избяга

не с бягство, а с отпор! Назад!“ — и тъй

тез трима храбреци — по дух и в дело,

три хиляди, защото трима души,

които нещо вършат, са цял полк,

щом другите бездействат! — с вик „Стой! Стой!“

и с личен пример, който би превърнал

във копия и хурките, кръвта

накараха — донякъде от срам,

донякъде от смелост — да се върне

по бледите лица; така че тези,

които бяха станали страхливци

по подражание — проклет да бъде

тоз, който в битката побягва пръв! —

започнаха след тримата и те

назад да се озъбват, както правят

подгонените лъвове. И ето,

врагът се спря, разколеба и хукна

в безредие обратно. Като пилци

се пръснаха орлите, току-що

налитали върху ни; като зайци

търчеха тез, които преди миг

с победен вик ни гонеха, и дойде

редът сега на нашите пъзливци —

като остатъците от сухар

при дълго плаване — и те да влязат

във работа накрай. Видели с радост,

че е открита задната вратичка

в сърцата на вразите — о, небе! —

как страшно те сечеха! Преди малко

побягнали дузина от един,

сега преследват всеки по двайстина;

примрели от уплаха току-що,

сега вселяват ужас вред, същински

страшилища на боя!

ВЕЛМОЖАТА

Малко чудно:

една пътека тясна, един старец

и две момчета!…

ПОСТУМ

Нищо чудно няма!

Изглежда, че създаден сте по-лесно

да се учудвате на чужди подвиг,

отколкото да вършите свой собствен!

Защо не съчините и куплети

за подигравка? Ето ви един:

„От две деца и старец вдетинен

бе Рим разбит един прекрасен ден!“

ВЕЛМОЖАТА

Не се сърди!

ПОСТУМ

Че кой се сърди? Аз

за дружба търся хора като вас —

такива бегълци по навик стар

избягват и противник, и другар!…

Накарахте и мене да говоря

във римички!

ВЕЛМОЖАТА

Е, щом се сърдиш, сбогом!

Излиза.

ПОСТУМ

Пак бягаш, а? Началство е героя,

а пита мен за новости от боя!

О, колко като този днеска бяха

готови да дадат и чест, и титли,

за да останат живи! Да, и колко,

макар и да си плюха на петите,

загинаха! Едничък аз, опазван

от своето проклятие, не срещнах

Смъртта, където чувах я да стене

и виждах да вършее! Странно нещо,

чудовище е уж, а пък се крие

в бокали златни, във легла от пух,

във сладки думи; и слуги тя има,

о, много повече на брой от тези,

които вадят меч за нея в битки!

Ще я намеря! Тъй като сега е

с британците, не съм британец вече.

Ще взема пак страната на онези,

с които дойдох. Без да се сражавам,

ще се предам на първия селяк —

тъй с мойта смърт ще бъде заплатено

за твоето убийство, Имогено!

Влизат двама Британски офицери и Войници.

ПЪРВИ ОФИЦЕР

Сразихме ги! Гай Луций е пленен!

Да хвалим боговете! Всички смятат,

че старецът и двамата му сина

са ангели!

ВТОРИ ОФИЦЕР

И още един воин —

във прости дрехи — ни помогна много!

ПЪРВИ ОФИЦЕР

И аз тъй чух, но всички те са сякаш

потънали в земята… Стой! Ти кой си?

ПОСТУМ

Войник на Рим, с когото ти не би

говорил тъй, ако и други бяха

се били като него!

ВТОРИ ОФИЦЕР

Дръж го!… Куче,

ти няма да се върнеш да разказваш

за враните, които са ви яли!…

Навярно е от видните им, щом

се пъчи тъй. Водете го при краля!

Излизат.

Влизат Цимбелин, Беларий, Гвидерий, Арвираг, Пизанио и пленени Римляни, водени от Стража. Капитаните представят Постум на Цимбелин, който го предава на един Тъмничар.

Четвърта сцена

Британия.

Влизат Постум и двама Тъмничари.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Сега си спънат тъй, че никой няма

да те открадне — можеш да пасеш,

ако намериш паша…

ВТОРИ ТЪМНИЧАР

… и охота!

ПОСТУМ

Добре дошло, затворничество, път

към свободата, вярвам! Аз все пак

съм по-добре от подагрика, който

би предпочел да стене в болка, вместо

да иде при най-сигурния лекар,

Смъртта, която ключ е и за тези

окови тука. Съвест моя, ти си

по-здраво стегната от тези китки

и глезени! О. благи богове,

пратете ми спасителните клещи

на покаянието, за да счупя

тоз обръч в себе си! Ала дали

достатъчно е туй, че се разкайвам?

Като деца смекчаваме така

родителите си, а тези горе

са по-изпълнени от тях със милост.

Заплащане щом трябва, аз го върша

чрез тез вериги повече желани,

отколкото наложени. Остава

да го изкупя и затуй в замяна

на мойта свобода вземете вие

не нещо мое, а самия мен,

живота ми! Вий по сте милосърдни

от хората, които карат свойте

изпаднали длъжници да им дават

част само от имота си и тъй

им позволяват да се мъчат още

с остатъка. Не, аз това не искам!

За ценния живот на Имогена

вземете моя — неговата стойност

е ниска, зная, но и той живот е,

от вас изсечен. Хората не теглят

монетите с везни, а ги приемат

за образа върху им; приемете

и вий живота ми зарад лика си,

повторен в мен, и ако сте съгласни

със този мой отчет, унищожете

квитанцията ми!… О, Имогено.

с теб искам да говоря без слова!

Заспива.

Тържествена музика. Предшествани от Свирачи, влизат Призраци. Това са Постумовият баща, Сицилий, Леонат, старец в доспехи, водещ за ръка жена си, майката на Постум; следват — пак предшествани от Свирачи — двамата братя на Постум, върху чиито тела личат раните, от които са загинали. Всички обкръжават спящия Постум.

СИЦИЛИЙ

О, Гръмовержецо, суров с Юнона, с Марс бъди,

а нас, мухите, стига веч си блъскал със беди!

Защо — кажи — към моя син тъй строг е твоят съд:

когато аз умрях, той бе във майчината плът,

а ти си — знайно е — баща на всеки наш сирак

и длъжен в жизнения гнет да му помагаш, благ!

МАЙКАТА

Луцина[84] в мъки ме прибра, щом Постума родих,

и расна бедният ми син във свят студен и лих.

СИЦИЛИЙ

Ала природата добра, извая го такъв,

че казваха за него вред: „Сицилиева кръв!“

ПЪРВИ БРАТ

И щом порасна и узря, в Британия кой друг

могъл би сред момци безчет от север и от юг

до Имогена да стои, достоен за съпруг?

МАЙКАТА

Защо бе бракът му разбит без никаква вина?

Защо прокуден бе далеч от дом и от жена?

СИЦИЛИЙ

Защо на Якимо от Рим възможност даде ти

да трови чистия му ум с лъжи и клевети

и целия му млад живот с това опропасти?

ВТОРИ БРАТ

Със свойте майка и баща дошли от друг покой,

зоват те братята му, смърт намерили във бой

за чест и слава на рода Тенанциев и свой!

ПЪРВИ БРАТ

И брат ни Постум тъй се би за Цимбелин без страх —

защо тогаз, когато той не бе извършил грях,

за този негов подвиг ти честта му хвърли в прах?

СИЦИЛИЙ

Прозореца си от кристал, владико, открехни,

рода ни не подхвърляй все на тежки изпитни!

МАЙКАТА

Добро е моето дете — дари му светли дни!

СИЦИЛИЙ

Не ни ли ти погледнеш благ от своя син чертог,

то знай, ще се оплачем ний в Съвета ви висок!

ПЪРВИ и ВТОРИ БРАТ

И съдник ще подирим друг, не толкова жесток!

Сред светкавици и гръмотевици от небето се спуска върху крилете на орел Юпитер. Призраците падат на колене.

ЮПИТЕР

Достатъчно! Да стихнат вик и врява!

От мен ще се оплакваш, долна гмеж,

забравила, че моят гръм сразява

на всичко земно дребния метеж?

Назад към Елисейските полета[85]

и техните невехнещи цветя!

Не се грижете за съдбата клета

на людете — във моя власт е тя!

Любимците си дълго аз терзая,

та моят дар да стане тъй по-скъп.

Не бойте се! Синът ви е към края

на тежкия си друм от гнет и скръб.

Роди се той под моето светило[86],

венча се с Имогена в моя храм

и затова на тяхното венчило

аз щастие след мъките ще дам!

Тоз свитък на гръдта му положете,

предсказващ нему радости безброй,

и вече моя слух не тревожете

с ненужните си хленчове и вой!

Лети в лазура чист, ореле мой!

Издига се.

СИЦИЛИЙ

Със гръм се спусна той и с дъх на сяра;

свещената му птица връхлетя ни,

за да ни сграбчи сякаш; а обратно

възнесе се по-сладък от зефира

на нашите поля! Със клюн безсмъртен

орелът му си чистеше перата

във знак на туй, че неговият бог

е радостен!

ВСИЧКИ ПРИЗРАЦИ

Благодарим, владико!

СИЦИЛИЙ

Затвори се мермерният му под!

Той влезе под сияйния си покрив!

Да тръгваме! Изчезвайте веднага,

покорни на повелята му блага!

Призраците излизат бързо.

ПОСТУМ (събужда се)

Ти, сън, подобно прародител мой,

създаде моите баща и майка,

и братята ми с тях; но — о, измама! —

събудих се и никакви ги няма!

Бедняците, които се надяват

на височайша милост, виждат също

такива сънища; очи отварят:

стопило се е всичко!… Не, уви,

на някои в живота им върви:

отрупани са с милости, макар че

не са ги ни бленували, ни с нещо

заслужили. И аз такъв съм сам —

получих милост, а защо не знам!

Какви вълшебства тук витаят! Свитък?

О, чудо, не бъди отвън изящно,

а вътре празно, както бива често

на този свят! За разлика от толкоз

изтънчени придворни, оправдай

надеждите във теб!

Чете.

„Когато лъвчето намери, без да знае и търси, и бъде облъхнато от нежния въздух и когато отсечените клони на величествения кедър оживеят след много години и прираснали към стария дънер, пуснат нови филизи — тогаз Постум ще види свършека на мъките си, а Британия — мир и благоденствие.“

И туй ще да е сън или пък набор

от луди думи! Да, едно от двете:

слова без смисъл или може би

непостижими за човешка мисъл!

Каквото и да е, то тъй е близко

до мойта участ, че ще го запазя

за таз му близост с нея.

Влиза Първи тъмничар.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Е, драги, приготви ли се за умирачката?

ПОСТУМ

И дори се преготвих, сякаш готвачът ме е забравил на огъня.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Затова пък палачът няма да те забрави.

ПОСТУМ

И ако блюдото бъде по вкуса на наблюдателите, цената няма да им се досвиди.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Няма да се досвиди на свидетелите, но на тебе сметката ще ти се види тежичка. Утехата е в това, че няма вече никога да се разправяш с плащания на други сметки, няма да се боиш от тези пусти кръчмарски консумации, които не са развеселили ни едно сядане на маса, без да помрачат ставането от нея. Люшкаш се, прегладнял, на влизане и се кандилкаш, препил, на излизане. И те е яд, че хем си излязъл от кръчмата, хем си влязъл в тефтера й. И главата, и кесията ти — празни. Главата ти тежи от лекомислие, а кесията ти е олекнала от безпаричие. Сега поне ще се отървеш от тези противоречия. Няма нищо по-милосърдно, казвам ти, от едно въже за петак. Дорде мигнеш, и те отървава от всички дългове! От него по-добър счетоводител не можеш намери: очиства те за миг от всички сметки, минали и бъдещи. Шията ти е за него и перо, и книга, и сметало. Преди да усетиш, разписката ти готова!

ПОСТУМ

На мене повече ми се умира, друже, отколкото на теб ти се живее.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Може. Защото, който спи, зъб не го боли, само че ако трябва да заспя сън като твоя и палач да ми клати люлката, струва ми се, че бих се сменил с приспивача си, защото никой не знае по кой път ще трябва да тръгне после.

ПОСТУМ

Пък аз, приятелю, си зная по кой ще тръгна.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Тогава твоята Смърт трябва да е с очи. Не съм виждал да я рисуват така. Сигурно ти го е казал някой, който по ги разбира тези работи; а може би си въобразяваш, че сам го знаеш — което, сигурен съм, не е вярно — или пък си решил да тръгнеш слепешката и пет пари не даваш къде ще стигнеш. А дали ще бъде щастливо пътуването ти, това няма да го разберем, защото май мъчно ще се върнеш да ни го кажеш.

ПОСТУМ

Вярвай, друже, всички имат очи, за да видят пътя, по който вървят, само че някои нарочно жумят.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Това пък ако не е най-голямата смешка; да ти трябват очите най-много, за да си намериш пътя, дето нищо не се вижда! Разбирам те аз: сам искаш да си затвориш очите пред бесилката.

Влиза Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Свали оковите на затворника и го отведи при краля!

ПОСТУМ

Ти ми носиш добра вест. Скоро ще бъда освободен.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Да ме обесят, ако е така!

ПОСТУМ

И тогаз ще си по-малко зает, отколкото си сега, тъмничарю. За мъртвите няма резета.

Излиза заедно с Вестителя.

ПЪРВИ ТЪМНИЧАР

Чуден човек! Влюбил се е в бесилката и сякаш иска да се ожени за нея и да й направи цяла гора бесилчета. Честна дума, макар и да е римлянин, знам мнозина от нашите, които са по-големи разбойници от него, а пък държат на живота си. А и мнозина от техните умират неохотно. Което си е право, и аз не бих искал да съм на тяхно място. Да можеше всички да мислим еднакво, и то да е добро! Лоши дни ще настанат тогава за бесилките и тъмничарите. Говоря против сегашния си интерес, но се надявам на по-добра служба при такова бъдеще.

Излиза.

Пета сцена

Британия.

Влизат Цимбелин, Беларий, Гвидерий, Арвираг, Пизанио и Велможи.

ЦИМБЕЛИН

До мене застанете вий, които

опазихте по воля на небето

престола ми! Сърцето ми скърби,

че бедният боец, чиито дрипи

посрамиха доспехи позлатени

и който с гола гръд без страх вървеше

пред здрави щитове, не е намерен.

Щастлив ще бъде, който го открие,

ако такъв могъл бих да го сторя

със свойте милости!

БЕЛАРИЙ

За пръв път виждам

в тъй бедно същество такава доблест,

тъй ценни подвизи от едного,

по външност обещаващ само трепет

и рабски дух!

ЦИМБЕЛИН

И няма вест от него?

ПИЗАНИО

Бе търсен между живи и умрели,

но без успех.

ЦИМБЕЛИН

Понеже нямам начин

да му предам, което му се пада,

наградата за него ще прибавя

към вашите, глава, сърце, десница

на моята Британия, които

й дадохте живот! Сега е време

да чуем откъде сте.

БЕЛАРИЙ

Господарю,

от Камбрия сме родом и сме знатни.

Със друго да се хвалим — освен само

с това, че сме и честни — би било

невярно и нескромно.

ЦИМБЕЛИН

На колене!…

От този миг сте рицари. Станете!

Във свойта свита аз ви зачислявам

със почестите, следващи от туй!

Влизат Корнелий и Придворни дами.

Печални са лицата ви. Нима

победите тъй мрачно се приветстват?

Като че ли сте римляни, а не

от двора на Британия!

КОРНЕЛИЙ

Кралю,

ще огорча великата ви радост

с печална вест: кралицата почина.

ЦИМБЕЛИН

Най-малко на лечител подобава

такава реч! Но, знам, при все че могат

да удължават нашия живот,

и лекарите мрат. Как свърши тя?

КОРНЕЛИЙ

Тъй както и живя — във бяс и лудост.

Жестока към околните, умря

жестока спрямо себе си. За всичко,

в което се призна преди смъртта си,

ще ви докладвам точно. Тез жени

присъстваха със бузи овлажнели

на края й, така че, ако сбъркам,

пред вас ще ме поправят.

ЦИМБЕЛИН

Говори!

КОРНЕЛИЙ

Най-първо си призна, че ни за миг

не е изпитвала любов към вас,

а искала е трона ви; за него

се е омъжила и на властта ви

жена била е, а към вас самия

е чувствала ненавист.

ЦИМБЕЛИН

Тя едничка

е знаела това и да го бе

сама изрекла не на смъртно ложе,

не щях да й повярвам! Продължавай!

КОРНЕЛИЙ

За дъщеря ви, към която беше

привидно толкоз ласкава, призна,

че тя била й от скрипя по-гадна

и само със внезапното си бягство

избягнала отровата й.

ЦИМБЕЛИН

О,

какво чудовище! Жени, кой може

до дъно да ви види! Може би

и друго имаш?

КОРНЕЛИЙ

Да, и то по-лошо.

Призна, кралю, че пазела за вас

отровен прах, от който вие щял сте

да гаснете несетно, ден след ден,

а тя в туй време смятала със грижи,

целувки, сълзи, бдения край вас

така да ви замае и зароби,

че вие да посочите сина й

за свой наследник. Тъй като принц Клотен

със своето изчезване от двора

объркал беше плана й, тя всичко

разкри докрай пред нас и пред небето

и съжалявайки, че туй, което

бе мътила, се бе осуетило,

издъхна със проклятия!

ЦИМБЕЛИН

Вий също

сте чули туй?

ПРИДВОРНА ДАМА

Да, всичко, господарю!

ЦИМБЕЛИН

Очите ми не са виновни — тя

бе хубава; ушите ми, пленени

от нейните ласкателства, те също

вина не носят; нито туй сърце,

повярвало в измамната й външност.

Порочно би било да се съмнявам.

Но ти, о, дъще, би могла да кажеш

и потвърдиш с горчивите си мъки,

че бил съм луд. О, благи богове,

греха ми поправете!

Влизат Гай Луций, Якимо, Ясновидецът, римски Пленници, водени от Стража; след тях — Постум, воден от Вестителя, и Имогена.

Сега ти идеш не за данък, Луций.

Той вече е отсечен с меч. Но в боя

загинаха не малко храбреци

от нашите и техните роднини

поискаха, за да успокоят

душите им, вий, пленниците наши,

да бъдете принесени във жертва,

което обещахме им. Така че

гответе се!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Войните, Цимбелине,

са пълни със обрати. Този ден

бе ваш случайно; ако в боя бяхме

надвили ние, ти не би ни чул

да плашим свойте пленници със смърт,

но щом като небето е решило

да няма друго средство за разплата

освен кръвта, по вашему да бъде!

Умеят римляните да умират

със римска твърдост. Август ще узнае

за всичко туй. Молби към тебе нямам

освен едничка таз: това момченце

от вашите бе мой служител верен.

Със откуп разреши ми да спася

живота му — не вярвам господар

да се е хвалил с паж тъй мил, тъй предан,

тъй точно предугаждащ мисълта му,

тъй честен, ловък, ласкав. Нека тези

достойнства негови подсилят мойто

прошение към теб, кралю, което,

надявам се, ти няма да отхвърлиш.

Той зло не е направил на британец,

макар да бе при римлянин на служба.

Помилвай го!

ЦИМБЕЛИН

Аз виждал съм го нейде.

Тоз лик ми е отнякъде познат!…

Чертите ти спечелиха ме вече,

момчето ми! От днес си мое. Нещо

във мене тук ме кара да ти кажа:

„Живей, дете!“ Какво е то, не зная

но няма нужда да благодариш

на своя господар. Живей и знай,

от Цимбелин ще имаш всяка милост,

прилягаща на неговата щедрост

и твойто положение, дори

от тез обречени да ми поискаш

най-знатния!

ИМОГЕНА

Благодаря, кралю!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Живота ми да просиш, не ти искам,

момчето ми, но въпреки това,

знам, туй ще сториш.

ИМОГЕНА

Не, уви! Аз имам

да искам друго. Нещо тук съгледах,

за мене по-ужасно от смъртта.

Животът ви ще трябва, господарю,

да се оправя сам.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Това момче

ме изостави, подигра се с мен!

О, който с млади радостта си свърже,

престава да се радва твърде бърже!…

Защо стои тъй втренчено?

ЦИМБЕЛИН

Е? Казвай!

Все повече харесваш ми, така че

съветвам те и повече да искаш!

Навярно тоз, когото гледаш там,

е твой роднина или твой приятел?

Би искал може би да го спасиш?

ИМОГЕНА

Тоз римлянин е сродник с мен по-малко,

отколкото сме с вас, защото аз съм

ваш поданик и затова и сродник

донякъде.

ЦИМБЕЛИН

Защо тогаз го гледаш?

ИМОГЕНА

Кралю, ще ви го кажа насаме,

ако желаете да ми дадете

високия си слух.

ЦИМБЕЛИН

Ще те изслушам

внимателно и с радост. Как се казваш?

ИМОГЕНА

Фиделе, ваша светлост.

ЦИМБЕЛИН

Е, Фиделе,

от днес сме, значи, паж и господар.

Ела насам и говори свободно!

Отиват настрани, разговаряйки.

БЕЛАРИЙ

Човек би казал, че онуй дете е

възкръснало!

АРВИРАГ

Две пясъчни зрънца

не си приличат, както туй прилича

на розовото ангелче, което

напусна ни! Какво ще кажеш, братко?

ГВИДЕРИЙ

Че мъртвият Фиделе оживял е!

БЕЛАРИЙ

Мълчете! Тихо! То не ни поглежда.

Възможно е да му прилича само.

Да беше нашето момче, отдавна

то би ни заговорило!

ГВИДЕРИЙ

Но ние

видяхме го умряло!

БЕЛАРИЙ

Замълчи!

Да чуем по-нататък!

ПИЗАНИО (настрани)

Туй е тя!

Щом тя е жива, нищо друго няма

значение за мен!

Цимбелин и Имогена излизат напред.

ЦИМБЕЛИН

Ела насам!

До мене застани и питай гласно!

Към Якимо.

Ти, пленнико, ела! Това момченце

ще те запита нещо. Бъди искрен

или, кълна се в страшната си власт

и в милостта и, главна моя гордост,

със най-ужасни мъки ще пресея

лъжа и истина във твоите думи!…

Е, питай го!

ИМОГЕНА

Едно ще го запитам:

да каже благородникът, отде

получил е тоз пръстен?

ПОСТУМ (настрани)

Моят пръстен?

Какво му влиза в работата?

ЦИМБЕЛИН

Казвай!

Отде е този светъл диамант

на пръста ти?

ЯКИМО

Ти с мъки би ме карал

да скрия туй, което тебе в мъки

ще хвърли, щом разкрия го!

ЦИМБЕЛИН

Как мене?

ЯКИМО

Щастлив съм, че насили ме да кажа

това, което, утаено в мен,

ме правеше нещастен. Този пръстен

добих с измама. Той принадлежеше

на Леонат, когото ти прокуди

и който — нека теб това измъчва

по-силно и от мен — е благородник,

какъвто няма втори по света!

Да казвам ли нататък?

ЦИМБЕЛИН

Да, до края!

ЯКИМО

Тогава знай, че твойта дъщеря,

таз перла несравнима, за която

сърцето ми кърви, а съвестта ми

се гърчи в мъки… Зле ми е!… Прощавай!

ЦИМБЕЛИН

Какво за дъщеря ми? Продължавай!

До старост предпочел бих да живееш,

но само не умирай, спрял дотук!

Нататъка!

ЯКИМО

Веднъж (проклет да бъде

часът му!) в Рим (домът да беше рухнал!)

на весела гощавка (о, защо

не бе отровна гозбата ми!) Постум —

какъв човек! Сред най-добрите той

най-светло би блестял, но беше твърде

добър, за да живее в кръг от зли! —

та казвам, той ни слушаше печален

как свойте италиански хубавици

разхвалвахме. Каква надвара беше!

Лицата им упреквали във бедност

най-пищните хвалби на най-добрия

оратор на земята! Във снагите

засенчвали със хубостта си всички

Венери и Минерви[87], при които

длето и четка волно разкрасяват

природното! И всяка била склад

от всички добродетели, които

желаем у жената: хубостта —

таз въдица…

ЦИМБЕЛИН

Стоя върху жарава!

Към главното!

ЯКИМО

Ще стигнем и до него,

щом бързаш да скърбиш! Тогава Постум,

изслушал ни — тъй както подобава

на рицар, който влюбен е, и то

във дама с кралска кръв, — спокойно почна,

без нашите любими да очерня —

и в туй показа висше съвършенство! —

да ни описва свойта; и така

надмина ни в похвалните си думи,

че или нашите любими бяха

метачки кухненски, или пък ние

пред него се оказвахме глупаци

без капчица дар-слово…

ЦИМБЕЛИН

По-накъсо!

ЯКИМО

Накъсо, дъщеря ти той описа

тъй нравствена — и с туй се почна! — сякаш

Диана беше самка сладострастна

пред нейната невинност! Аз изказах

съмнение в това и му предложих

да обзаложим аз — пари, а той —

тоз камък, който носеше тогава

на пръста си, за туй, че ще успея,

с ухажване жена му завоювал,

прелюбодействено да го заместя

в леглото му. Той, рицарски уверен

в честта й — и то с право, както после

аз сам разбрах, — заложи своя пръстен

и би го сторил даже той да беше

рубин от колесницата на Феб,

а би бил прав спокойно да заложи

и нея цялата! За път се стегнах,

отплавах за Британия и ти

видял си ме навярно в своя двор,

където дъщеря ти ми предаде

добър урок по туй, какво е похот,

какво — любов. Останал без надежда,

но не без жажда да спечеля спора,

аз шибнах италианския си мозък

да действува и хитрият ми план

така успя, че — казано с две думи —

когато се завърнах в Рим, аз имах

лъжливи доказателства, способни

да подлудят добрия Леонат,

като разклатят твърдата му вяра

в честта на дъщеря ти. Знаех всичко

за спалнята й: мебели, гоблени;

показах му таз нейна гривна — само

как ловко я измъкнах! — и когато

описах му един потаен белег

върху снагата й, той бе принуден

да ми повярва, че съм разломил

семейната му чест и с туй спечелил

облога ни. Като че ли сега

стои пред мене…

ПОСТУМ (излиза напред)

Той стои пред тебе,

италиански дяволе! Горко ми!

О, аз, убиец, доверчив безумец,

разбойник, заслужаващ имената

на всички негодяи по света

от днешно, минало и бъдно време!

О, дайте ми отрова, нож, въже!

Строг съдник назначете! О, кралю,

извикай бързо свойте най-изкусни

мъчители! Аз, аз, съм този, който

със своята виновност прави леки

най-тежките злодейства! Аз съм Постум,

убиецът на твойта дъщеря…

пак подло лъжа, не, не сам убих я,

а заповядах на един подлец,

от мен по-дребен, да извърши туй

кощунство!… Да, защото тя бе храм

на всички добродетели, сама

бе сборът им! О, плюйте върху мене,

със камъни ме бийте, кучи хайки

насъсквайте! И да се казва „Постум“

наместо „негодяй“, макар че никой

не ще е годен да се изравни

със мен по негодяйство! О, живот мой!

О, слънце мое! О, кралице моя!

О, бедна Имогено!

ИМОГЕНА

О, съпруже,

не се вълнувай! Чуй!

ПОСТУМ

Ти, злобно пажче!

Какво? Театър ли играеш с мен?

Тогава дръж таз реплика!

Удря Имогена, която пада.

ПИЗАНИО

На помощ!

Това е господарката ми! Моя

и ваша също тъй! О, господарю,

едва сега убихте я! На помощ!

Принцесата!

ЦИМБЕЛИН

Светът ли се обърна?

ПОСТУМ

Какво е туй замайване?

ПИЗАНИО

Принцесо,

свестете се!

ЦИМБЕЛИН

Ако е вярно туй,

небето иска да ме порази

със смъртоносна радост!

ПИЗАНИО

Господарко,

добре ли сте?

ИМОГЕНА

Не искам да те виждам —

ти даде ми отрова! Да не си

посмял, подлец, да дишаш един въздух

с кралете си!

ЦИМБЕЛИН

Гласът на Имогена!

ПИЗАНИО

Принцесо, боговете да ме треснат

със мълниите си, ако не смятах,

че във оназ кутийка се съдържа

лекарство рядко! То ми беше дар

от нашата кралица!

ЦИМБЕЛИН

Ново нещо!

ИМОГЕНА

Тоз дар отрови ме!

КОРНЕЛИЙ

О, богове,

пропуснах да разкажа за едно

признание на вашата съпруга,

което потвърждава честността му:

„Ако Пизанио — тя каза, — дал е

на господарката си моя цяр,

услужил й е, както аз услужвам

на мишките!“

ЦИМБЕЛИН

Корнелий, изясни се!

КОРНЕЛИЙ

Тя често искаше от мен, кралю,

да й приготвям смеси ядовити

за опити над кучета и котки,

които от научно любопитство

твърдеше, че извършвала. Понеже

ме беше страх, че може би преследва

не тъй невинни цели, аз изготвих

за нея смес особена, която

прекъсва всички жизнени прояви,

но временно, така че те след малко

отново се пробуждат… Може би

приели сте от нея?

ИМОГЕНА

Вероятно,

защото съм лежала дълго време

като умряла.

БЕЛАРИЙ

И в това била е

заблудата на трима ни!

ГВИДЕРИЙ

Тя, значи,

е нашият Фиделе!

ИМОГЕНА

О, съпруже,

защо отблъсна своята жена?

Въобрази си, че зад мен е пропаст,

и ме блъсни отново!

Прегръща го.

ПОСТУМ

Стой така!

Виси на ствола ми подобно плод,

додето той е жив!

ЦИМБЕЛИН

О, чедо мое,

нима ми даваш роля на глупак

във свойта сцена, та не ми отправяш

две думички?

ИМОГЕНА

Благословете, татко!

БЕЛАРИЙ

Обикнахте момченцето веднага —

не ви упреквам: имало защо!

ЦИМБЕЛИН

За теб да са вода светена, дъще,

тез сълзи, със които те обливам!

О, Имогено, майка ти умря!

ИМОГЕНА

Съчувствувам ви, татко.

ЦИМБЕЛИН

О, тя беше

със зла душа и ний дължим на нея,

че срещаме се тук по този начин.

Синът й също изведнъж изчезна;

къде, не знае никой.

ПИЗАНИО

Господарю,

тогава се боях, но вече мога

да ви разкрия тайната: принц Клотен,

след бягството на мойта господарка,

намери ме и гневно ме заплаши

със меч в ръка и с пяна на устата,

че щял да ме убие, ако аз

не съм му кажел във коя посока

е тръгнала. Случайно имах в джоба

писмо от господаря ми, което

насочи принца Клотен да я търси

към Милфордския пристан. Разярен,

във дрехите на моя господар,

които бях принуден да му дам,

той втурна се нататък със закана,

че щял със груба сила да отнеме

честта на дъщеря ви. Толкоз зная

и нищо друго.

ГВИДЕРИЙ

Аз пък зная още

това, че го убих!

ЦИМБЕЛИН

Какво говориш?

След толкоз подвизи, безстрашни момко,

не ми се ще да изрека над тебе

присъда страшна! Моля те, кажи ми,

че зле съм чул!

ГВИДЕРИЙ

Добре сте чул, кралю.

Направих го!

ЦИМБЕЛИН

Но той бе принц, момче!

ГВИДЕРИЙ

И крайно невъзпитан за такъв!

Не беше реч на принц речта, с която

така ме предизвика, че аз бих

излязъл в бой с морето, ако то

могло би като него да реве!

Отрязах му главата и се радвам,

че аз за него, а не той за мене

ви казва туй!

ЦИМБЕЛИН

Скърбя за тебе, момко.

Ти сам изрече своята присъда

и по закон си мъртъв!

ИМОГЕНА

Аз помислих,

че оня труп безглав е моят мъж!

ЦИМБЕЛИН

Престъпникът да бъде окован

и взет под стража!

БЕЛАРИЙ

Стой за миг, кралю!

Тоз млад човек е по-добър от оня,

когото е убил. По произход

той равен е на теб, а и дължиш му

за тази битка повече от туй,

което би могъл да ти заслужи

цял полк от клотеновци!… Вие там,

пуснете го! Ръцете му не са

родени за окови!

ЦИМБЕЛИН

Хей, старико,

не цапай подвига, за който още

не сме те наградили, като будиш

великия ни гняв! С какво ще бъде

нам равен той?

АРВИРАГ

Баща ни се увлече.

ЦИМБЕЛИН

И ще умре със брат ти!

БЕЛАРИЙ

Ще умрем

и тримата, но аз ще ти докажа,

че не един, а двама тук са равни

на теб по род! О, мои синове,

ще трябва да разбуля една тайна,

за мен опасна, радостна за вас!

АРВИРАГ

Опасностите твои са и наши!

ГВИДЕРИЙ

И радостите наши са и твои!

БЕЛАРИЙ

Добре тогаз. Кралю, във своя двор

ти имаше един съветник, който

се казваше Беларий.

ЦИМБЕЛИН

Е, та що?

Един изменник, който бе наказан

с изгнание.

БЕЛАРИЙ

И който е пред теб.

Изгнаник — да; кога, с какво изменник —

това не знам.

ЦИМБЕЛИН

Задръжте го! Цял свят

не ще го отърве!

БЕЛАРИЙ

Не бързай толкоз!

Ти първо длъжен си да ми платиш,

задето ти отгледах синовете,

пък после нека всичко да отиде

обратно във хазната ти!

ЦИМБЕЛИН

Какво?

БЕЛАРИЙ

Прескочих мярката и ще се върна

към нея на колене… Господарю,

преди да се изправя, ще издигна

децата си, пък после с мен, старика,

прави каквото щеш! Тез две момчета

не са от мен, макар и да ме смятат

за свой баща и да ми викат „татко“.

Те твое са потомство, господарю,

заченати от теб!

ЦИМБЕЛИН

От мен?

БЕЛАРИЙ

И то

със сигурност, с каквато ти си бил

заченат от баща си! Аз, известен

из тез места като „старика Морган“,

съм, казвам ти, изгнаникът Беларий.

На твоята прищявка плод са мойте

предателства, измени; мойта мъка

е всичко, във което съм виновен!

Тез двама храбри принцове — защото

са принцове и храбри! — аз възпитах

за двадесет години, като влях

в тях всичко свое — моята ученост

на тебе е известна. Аз накарах

обичната им дойка Еврифила —

с която сетне се венчах в награда —

да ги открадне, след като бях пратен

от теб в изгнание. Извърших туй,

защото предварително се чувствах

понесъл наказание за него.

Това че бях за преданост прогонен,

ме тласна към предателството. Туй, че

изчезването на децата щеше

за теб да бъде болка, ме накара

да ги открадна. Но сега, кралю,

децата ти са пак при теб, а аз

загубвам двама питомци, които

не ще заместя с нищо. Небесата

да ръснат свойта благодат над тях

като роса, защото са достойни

да светят сред брилянтите, вгнездени

във свода им!

ЦИМБЕЛИН

Ти рониш сълзи, старче,

а туй, което сторихте вий трима

във този бой, е по-невероятно

от твойта повест. Аз загубих нявга

децата си; ако това са те,

не зная как могъл бих да поискам

по-славни синове!

БЕЛАРИЙ

Почакай малко!

Тоз юноша — от мен преименуван

във Полидор — е твоят син Гвидерий;

а този тук — от мен наречен Кадвал —

е Арвираг, по-малкият. Той беше

увит във драгоценно одеялце,

извезано от майка му, което

за доказателство ще ти покажа,

когато пожелаеш го.

ЦИМБЕЛИН

Гвидерий

на шията си имаше една

природна бенчица, като звездичка

с карминен цвят.

БЕЛАРИЙ

Тоз момък още носи

туй мъничко естествено печатче.

Природата със умисъл навярно

му го е сложила, за да му бъде

свидетелче сега!

ЦИМБЕЛИН

Къде съм? Кой съм?

Родилка сякаш съм, близнила тройно!

Не, майка не е чувствала такава

велика радост!… Да даде небето,

по този странен начин излетели

от свойте сфери, пак щастливи в тях

да царствате! О, дъще, ти загуби

една държава в миг!

ИМОГЕНА

Не, аз спечелих

два свята, татко! Скъпи братя мои,

нима се срещнахме? От днес нататък

ще помните, че аз съм по-правдива

от двама ви — аз „братя“ ви наричах

и вий сте ми такива, а вий „братко“

наричахте сестра си!

ЦИМБЕЛИН

Как? Нима

вий вече сте се срещали?

АРВИРАГ

О, да,

добри ни господарю!

ГВИДЕРИЙ

И веднага

така обикнахме я, че горчиво

оплакахме привидната й смърт!

КОРНЕЛИЙ

От моята неистинска отрова.

ЦИМБЕЛИН

О, рядък усет!… Но кога ще чуя

едно след друго всичко? Тоз конспект

прескача сто подробности, които

си заслужават, знам, да бъдат чути!

Къде и как живяла си? Как стана

така, че си постъпила на служба

при римския ни пленник? Как се срещна

със свойте братя? Как се разделихте?

Защо напусна двора? Где отиде?

Освен това вий тримата защо

решихте да участвате във боя?

За всичко туй би трябвало да питам

и още за безбройни други случки

със разните им следствия странични,

но тук за дълги разпити не му е

ни времето, ни мястото. Я, вижте

как Постум сякаш че е хвърлил котва

до Имогена, а пък тя изпраща

към него, братята си, мен и своя

предишен господар една след друга

безвредни мълнии, които пълнят

сърцата ни със радост! Да вървим

и възнесем към небесата дим

от приношения!

Към Беларий.

От днес нататък

ти мой си брат!

ИМОГЕНА

И втори мой баща,

защото ми помогнахте да видя

тоз дивен ден!

ЦИМБЕЛИН

Свръхрадостни сме всички

освен пленените. Да надарим

и тях със радост, та да споделят

прелялото ни щастие!

ИМОГЕНА

Тоз път

ще ви окажа помощ, господарю.

ГАЙ ЛУЦИЙ

Бъди щастлива!

ЦИМБЕЛИН

О, да беше тука

изчезналият воин, който би се

тъй доблестно! Той би красил туй място

и аз му бих показал какво значи

признателност на крал.

ПОСТУМ

Аз бях, кралю,

войникът, който заедно с тез трима

сражава се, облечен в прости дрехи,

за да намери нещо, към което

стремеше се тогава. Че е тъй,

вий, Якимо, свидетел сте — в праха

свалих ви аз и ако исках, можех

да ви убия.

ЯКИМО

И сега в праха съм,

но не мощта ви, както беше в боя,

а тежестта на гузната ми съвест

прегъва коленете ми. Сто пъти

заслужих да ми вземете живота

и, моля, направете го! Но първо

вий пръстена вземете си и дайте

таз гривна на най-вярната от всички

съпруги на земята ни!

ПОСТУМ

Станете!

Властта ми върху вас живот ви дава,

възмездието мое ви прощава!

Живейте и бъдете по-добър

към другите!

ЦИМБЕЛИН

Великодушен съд!

От зетя си урок ще вземем ние.

Прощаваме на всички!

АРВИРАГ

Ти, храбрецо,

оказа ни във боя братска помощ —

щастливи сме, че братя сме били

наистина!

ПОСТУМ

Не повече от мен,

достойни принцове! Почтени Луций,

извикай ясновидеца си! Снощи

сънувах бога Юпитер, възседнал

свещената си птица, да говори

с рой духове на родственици мои

и след това намерих на гръдта си

тоз свитък, чийто текст е тъй неясен,

че аз не мога да го разгадая.

Той нека ни покаже своя дар

на тълкувател!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Филхармоне!

ЯСНОВИДЕЦЪТ

Тук съм!

ГАЙ ЛУЦИЙ

Чети и ни кажи какво туй значи!

ЯСНОВИДЕЦЪТ (чете)

„Когато лъвчето намери, без да знае и търси, и бъде облъхнато от нежния въздух; и когато отсечените клони на величествения кедър оживеят след много години и прираснали към стария дънер, пуснат нови филизи — тогава Постум ще види свършека на мъките си, а Британия — мир и благоденствие.“

Ти, Постуме, си лъвчето, защото

фамилното ти име „Леонатус“

туй точно означава… „Нежен въздух“

е дъщеря ти, тъй като тоз израз

звучи в латински превод „mollis aer“,

отдето иде „mulier“ — съпруга[88]…

а таз съпруга, Постуме, е тя,

понеже я видяхме преди малко

как — точно по предсказаното тук —

нетърсена, незнайна, обласка те

с въздушния си лъх.

ЦИМБЕЛИН

Правдоподобно!

ЯСНОВИДЕЦЪТ

А кедърът величествен си ти,

о, Цимбелине. Двамата ти сина

са клоните, отсечени от теб,

защото, дълго смятани за мъртви,

със ствола ти отново се споиха

и обещават в бъдния си прораст

да одарят Британия със мир

и благоденствие.

ЦИМБЕЛИН

Тогава нека

започнем със мира! Гай Луций, ние

признаваме, макар и победител,

властта на Рим и отсега нататък

ще плащаме годишния си данък,

невнасян напоследък по съвета

на нашата покварена кралица,

която, зарад нейните злини

и тези на сина й, боговете

извикаха пред строгия си съд!

ЯСНОВИДЕЦЪТ

От пръстите небесни е настроен

за радостно съзвучие тоз мир!

Поличбата, която изтълкувах

на Луций пред началото на този

недоизстинал бой, с това се сбъдва,

защото аз видях орела римски,

във полет устремен от юг към запад,

да се смалява, докато изчезна

във слънчевия диск; което беше

безспорен знак, че южният орел,

великият ни Цезар, ще се слее

във дружба с Цимбелин, сияйно слънце

на Запада!

ЦИМБЕЛИН

Да славим боговете!

И нека къдравият жертвен дим

възрадва ноздрите им! За мира

да бъде разгласено сред народа!

Да тръгваме! Развейте във небето

британските и римски знамена,

прегърнати приятелски! Под тях

през столичните улици да минем

и след като мира подпишем в храма

на Юпитер, да го скрепим с печата

на веселия пир! И тъй, напред!

Не вярвам, че ръце все още в кръв,

подписвали са нявга мир такъв!

Излизат.

ЗИМНА ПРИКАЗКА

Зимна приказка[89]

Действащи лица

ЛЕОНТ — крал на Сицилия

МАМИЛИЙ — принц на Сицилия, момче

КАМИЛО, АНТИГОН, КЛЕОМЕН, ДИОН — сицилийски благородници

ХЕРМИОНА — съпруга на Леонт

ПЕРДИТА — дъщеря на Леонт и Хермиона

ПАУЛИНА — съпруга на Антигон

ЕМИЛИЯ — придворна дама на Хермиона

ПОЛИКСЕН — крал на Бохемия

ФЛОРИЗЕЛ — принц на Бохемия

ОВЧАРЯТ — мним баща на Пердита

ГЛАМЧО — негов син; смешник

АВТОЛИК — мошеник

АРХИДАМ — бохемски благородник

МОРЯК

ТЪМНИЧАР

МОПСА, ДОРКАС — овчарки

Благородници, придворни дами, съдебни служители, слуги, овчари и овчарки.

ВРЕМЕТО — като Хор

Действието се развива в Сицилия и Бохемия.

Първо действие

Първа сцена

Сицилия. В двореца на Леонт.

Влизат Камило и Архидам.

АРХИДАМ

Ако ви се случи, Камило, да ни посетите по повод, подобен на този, който доведе мене тук, ще видите, казвам ви, че нашата Бохемия, уви, не може да се сравнява с вашата Сицилия.

КАМИЛО

Мисля, че моят крал възнамерява да върне още това лято на вашия посещението, което му дължи.

АРХИДАМ

Дано, ако се посрамим с приема си, поне искреното чувство изкупи вината ни, защото…

КАМИЛО

Умолявам ви!

АРХИДАМ

Зная какво говоря, уверявам ви: няма да можем да ви се отплатим с такова великолепие… с такова рядко… просто нямам думи. Ще трябва да ви упоим със сънотворни напитки, та като не можем да заслужим похвали, поне да не си навлечем укорите ви.

КАМИЛО

Искате да платите прескъпо за нещо, което ви се дарява с радост.

АРХИДАМ

Вярвайте, говоря ви това, което разумът ми подсказва, а честността ми налага да изрека.

КАМИЛО

И най-голямата любезност от страна на краля на Сицилия към краля на Бохемия не може да бъде прекомерна. Те двамата са израсли заедно и приятелството, което тогава е пуснало корен между тях, не може да не дава плод сега. Откак порасналите им санове и държавническите им задължения ги откъснаха един от друг, те — по кралски — заместиха личните срещи с тъй чести размени на дарове, писма, посланичества, че макар разделени, бяха сякаш заедно: като че ли си стискаха ръцете през разстоянията и се прегръщаха от двата полюса на компаса. Да съхрани небето взаимната им обич!

АРХИДАМ

Няма на този свят — убеден съм — злоба или повод, които да я накърнят. Вашият млад принц Мамилий ви дава основания за неизразима радост. Той е най-обещаващото момче, което съм виждал досега!

КАМИЛО

Напълно споделям надеждите ви в него. Той е прекрасно дете, което повдига духа на поданиците и подмладява старите сърца. Дори тези, които са ходили с патерици, преди той да се е родил, искат още да живеят само за да го видят мъж.

АРХИДАМ

А инак биха били съгласни да умрат?

КАМИЛО

Да, ако нямат друго основание да искат да живеят.

АРХИДАМ

О, ако кралят ви нямаше син, те биха искали да живеят, докато му се роди!

Излизат.

Втора сцена

В двореца на Леонт.

Влизат Леонт, Хермиона, Мамилий, Поликсен, Камило и Свита.

ПОЛИКСЕН

Овчарят е зачеркнал девет смени

на влажното светило[90], откак ние

престола си оставихме опразнен;

и толкоз време още да изпълним

със благодарности, пак в дълг пред вас

ще си заминем, братко. Затова,

като със нула, сложена във дясно,

с едно-единствено „Благодарим ви!“

ще умножим ний хилядите други,

изречени пред него!

ЛЕОНТ

Драги братко,

спестете си тез думи за деня

на тръгването си.

ПОЛИКСЕН

Тоз ден е утре.

Гнетят ни страхове, че нещо може

да се е случило или родило

от нашето отсъствие. Дано

повеял ни във къщи леден вятър

не ни накара да си кажем: „Ах,

как прави сме били!“ Освен това

премного застояхме се и вече

сме в тежест вам.

ЛЕОНТ

Ний имаме здрав гръб —

ще издържим, не бойте се!

ПОЛИКСЕН

Не, не!

ЛЕОНТ

Поне неделя още!

ПОЛИКСЕН

Не, не, утре!

ЛЕОНТ

Тогава по средата! И не щем

да чуваме за откази!

ПОЛИКСЕН

Не, братко,

не ме насилвайте! На тоя свят

от всички убеждаващи езици —

да, да, от всички! — вашият най-лесно

надвива ме. И би надвил и днес,

дори и срещу волята ми, стига

молбата ви да имаше причини.

Но грижите ме дърпат към дома —

ярем ще сте за мен, ако ме спрете

(простете думата), а пък за вас

товар ще бъда аз, ако остана.

Така че зарад двама ни, мой братко,

прощавайте!

ЛЕОНТ

А моята кралица —

така без глас? Вмеси се!

ХЕРМИОНА

Господарю,

отлагах за когато гостът вече,

притиснат от молбите ви, ще почне

да се кълне, че няма да остане;

но вие молите го твърде хладно!

Кажете му, че всичко е добре

в Бохемия, че скорошна, от вчера,

е тази вест — и тъй ще го свалите

от коня му!

ЛЕОНТ

Отлично, Хермиона!

ХЕРМИОНА

Да беше казал, че нетърпелив е

да зърне своя син и туй го тласка,

ний щяхме да го пуснем, не, а с хурки

оттука да го погнем!… Ваша светлост,

назаем ще ви искам седем дена.

Когато моят мъж ви бъде гост

в Бохемия, Бог чува, ще го пусна

цял месец да остане подир срока…

а, вярвайте, съпруже, ни една

съпруга не е любила мъжа си

грам повече от мен!… И тъй, кралю,

една неделя още?

ПОЛИКСЕН

Не, мадам!

ХЕРМИОНА

Оставате!

ПОЛИКСЕН

Повярвайте, не мога!

ХЕРМИОНА

„Повярвайте“? И с таз безсилна дума

се отървавате, когато аз,

да ми свалите и звездите с клетви,

ще продължа да казвам: „Останете!“

Повярвайте ми, няма да ви пуснем!

Едно „повярвайте“ на дама струва

едно на рицар. Още упорит сте?

Тогава знайте, ще ви задържа

като затворник и ще ми платите

на тръгване затворническа такса

наместо благодарности. Е, как?

Едно от двете, гост или затворник —

и аз използвам страшната ви клетва, —

„повярвайте“, ще бъдете!

ПОЛИКСЕН

Тогава

ваш гост, мадам. „Затворник“ предполага

грях спрямо вас, какъвто аз по-трудно

извършил бих, отколкото вий бихте

наказали!

ХЕРМИОНА

И аз за вас ще бъда

не зъл ключар, а мила домакиня.

Е, хайде, разкажете ми сега

за всички пакости, които двама

сте вършили като деца с мъжа ми!

Немирници ли бяхте?

ПОЛИКСЕН

Бяхме само

хлапета, вярващи, че като „днес“

ще бъдат всички „утре“ и че тъй

деца ще бъдем вечно.

ХЕРМИОНА

Но навярно

от двама ви съпругът ми е бил

по-палавият, а?

ПОЛИКСЕН

Не, ние бяхме

като близнета-агънца, които

под слънцето подскачат и поблейват,

разменяйки невинност за невинност.

Да вършим зло не знаехме и даже

не знаехме, че някои го вършат.

Ако кипежът на кръвта по-късно

не бе помътил тоз кристал детински,

за всички грехове, като изключим

наследствения[91] само, смело бихме

могли да отговорим: „Невиновни!“

пред Господния съд.

ХЕРМИОНА

Което значи,

че после малко сте се провинили,

така ли е?

ПОЛИКСЕН

О, чиста господарко,

съблазните явиха се по-късно.

Във тез невръстни дни жена ми беше

детенце още, а и вий не бяхте

пленили още погледа на моя

приятел по игри.

ХЕРМИОНА

Не, Боже мой!

Недейте продължава мисълта си,

че току-виж, със вашата кралица

излезем дяволки! Но тъй да бъде!

Съгласни сме за ваште грехове

да отговаряме, ако със нас

най-първо сте сгрешили и все с нас

след туй сте продължили да грешите,

без ни веднъж да сте грешили с други

освен със нас.

ЛЕОНТ

Как, вече убеден?

ХЕРМИОНА

Остава, господарю.

ЛЕОНТ

А на мен

отказа ми. До днеска, Хермионо,

не си говорила така успешно

и с тъй чудесна цел.

ХЕРМИОНА

Как, ни веднъж?

ЛЕОНТ

Един път само.

ХЕРМИОНА

Значи досега

говорила съм два пъти със полза?

А първият кога е бил? Съпрузи,

тъпчете ни с похвали, като гъски

гоете ни! Безброй добри дела

загниват в семе, щом едно умре

неразгласено. Мъжките похвали

са платата за нас. Една целувка —

и ние ще пробягаме сто мили;

а няма да изминем нито десет

под шпората. Но на въпроса значи:

тоз днес е втори път. Кой бил е първи?

Уместната ми реч сега, ако

не съм ви зле разбрала, господарю,

е имала по-възрастна сестрица.

Дано и тя била е тъй добра!

Кога съм я изрекла. Много искам

по-скоро да я чуя!

ЛЕОНТ

Беше то,

когато трите месеца, стипчиви

от твоето упорство, най-подире

се сгърчиха до смърт и ти ми даде

ръчицата си бяла със словата:

„Навеки ваша!“

ХЕРМИОНА

Да, добра била е.

И в двата случая — така излиза —

постигнала съм хубави печалби:

съпруг завинаги и драг приятел

за още седмица.

ЛЕОНТ (настрани)

Премного жар!

Тъй пламенно разменяне на дружби

напомня за разменяне на страсти!

Сърцето ми играе, ала не

от радост, не! Подобна близост може

да бъде плод на весел нрав, да иде

от живо чувство, от сърдечна щедрост

и да стои добре на този, който

я проявява. Би могла, съгласен!

Но да си галят дланите така,

да сплитат пръсти, както в тоя миг,

да си разменят, като в огледало,

усмивчици и да въздишат, сякаш

тръбят с ловджийски рогове смъртта

на бедния елен, не, туй е близост,

която, Бога ми, не се харесва

на моя разум и на мойто чело!…

Мамилий, ти мой син ли си?

МАМИЛИЙ

Да, татко.

ЛЕОНТ

Така, петлето ми! Да си ми живо!

Я, я се виж — нослето ти тече!

Говорят, че приличало на моя.

Ела да те избършем, капитане!

Рогатият добитък също трябва

да бъде чист! Да, трябва… Още свири

на цитра по дланта му!… Как си, мое

теленце мъничко? Нали си мойто

теленце, а?

МАМИЛИЙ

Щом викате ми тъй.

ЛЕОНТ

Една муцунка още и два рога

на челото ти липсват, за да бъдеш

съвсем като баща си! А съм чувал

за теб да се приказва: „Туй детенце

одрало му е кожата!“ Жени!

Каквото дойде им, това говорят!

Но даже по-лъжливи да са те

от пролетния вятър, от водата,

от плащ, пребоядисван много пъти,

от заровете на играча, който

не знае твое-мое — и тогава

пак щеше да е вярно, че прилича

на мен това хлапенце! Погледни ме

с оченцата си модри, кавалере,

разбойнико чудесни, мръвко сладка

от мойта плът! Възможно ли е, а?

Таз самка, майка ти?… О, плътска страст,

ти целите пронизваш ни и правиш

възможно немислимото, тъй както

във сънищата става… Не! Как може?…

Щом с недействителното се спояваш

и с нищото дружиш — какво тогава

невероятно има в туй, че можеш

да се слепиш, да се чифтосаш с нещо,

което съществува? И туй точно —

без оглед на кое е позволено,

кое не е, ти вършиш го, и аз

го виждам, и умът ми е във треска,

челото ми набъбва!

ПОЛИКСЕН

Какво става

със вашия съпруг?

ХЕРМИОНА

Смутен изглежда.

ПОЛИКСЕН

Кралю, какво ви е? Какво се случи?

Не сте ли болен, братко?

ХЕРМИОНА

По вида ви

бих казала, че гневен сте на нещо.

Така ли е, съпруже?

ЛЕОНТ

Ни най-малко.

Човек понякога издава свойта

природна мекота и се превръща

в забава за по-твърдите от него.

Загледан във чертите на сина си,

със двадесет и три години цели

назад се върнах и видях се малък

по къси гащички, в зелена дрешка

от кадифе, с кинжалче на колана,

облечено във ножница от кожа

като в намордниче, за да не хапе

(понеже украшенията често

оказват се опасни). Колко много

приличах на туй грахово зрънце,

на таз шушулка тук… Е, казвай, драги,

ще се оставяш ли да те подмятат,

щом станеш мъж?

МАМИЛИЙ

Не! Няма! Ще се бия!

ЛЕОНТ

Брей, виж го ти! Желая ти успех!…

И вий ли, братко, сте по своя принц

луд толкоз, колкото навярно ние

изглеждаме по нашия?

ПОЛИКСЕН

За мене,

когато съм във къщи, той е всичко:

утеха, радост, грижа, занимавка,

сега приятел пръв — след миг зъл враг,

слуга, войник, съветник, използвач!

Денят през юли ми се вижда с него

по-къс от декемврийски! Той цери ме

със милия си чар от всички мисли,

сгъстяващи кръвта ми!

ЛЕОНТ

Този рицар

при мен извършва същото. Ний с него

ще поизбързаме, за да не пречим

на вашата беседа. Хермионо,

бъди любезна и заради мен

към госта ни! В Сицилия за него

най-ценното да бъде без цена!

След теб и тоз разбойник той е първи

наследник на сърцето ми, помни го!

ХЕРМИОНА

Ако ви трябваме, ще бъдем в парка.

Да чакаме ли нейде?

ЛЕОНТ

Няма нужда.

Ще ви намеря, гдето и да сте.

Настрани.

Аз въдицата пуснал съм, макар че

не я усещат те!… Така, така!…

И как открито му поднася човка

с нахалство на съпруга, чийто мъж

се прави на наивник!

Поликсен, Хермиона и Свитата излизат.

Тъй. Поеха.

Рогат! Клонат! Чаталест! Ах, мръсница!

Играй, дете! И майка ти играе!

И аз играя също! Но една

тъй жалка роля, че ще ме изпратят

със свиркане до гроба! Смях и кикот

ще бъде упокойният ми звън!

Играй, момчето ми! На тоя свят —

или дълбоко мамя се — до днеска

е имало не малко рогоносци

и има не един и тука, който,

когато казвам туй, държи жена си

за лакътя и хич не подозира,

че в негово отсъствие съседът

е посещавал рибника му — някой

ухилен мистер Смешлю! — и ловил

по цели нощи в него!… Да, олеква,

щом знаеш, че и портите на други

били са, пряко волята им, често

отваряни за гости! Ако всички,

които имат шаващи жени,

го вземат надълбоко, то най-малко

една десета от света, помнете,

ще се избеси! Няма цяр за туй!

Една планета-сводница влияе[92]

над този свят и действа тя навред,

където да погледнеш по земята!

За женско лоно няма барикади —

врагът през него влиза и излиза

с обози и муниции! Да, знайте,

безброй съпрузи носят тази болест,

а пък се мислят здрави… Казвай, чедо!

МАМИЛИЙ

На вас приличам, татко. Всички казват.

ЛЕОНТ

И туй е утешително… Я гледай!

Камило, тук ли си?

КАМИЛО

Да, ваша светлост.

ЛЕОНТ

Върви играй, Мамилий, честни мъжо!

Мамилий излиза.

Камило, уважаемият гост

ще поостане малко.

КАМИЛО

Но със мъка

залостихте му котвата, кралю.

Вий хвърляхте — тя връщаше се пак.

ЛЕОНТ

Усети ли го?

КАМИЛО

С доводи все нови

отхвърляше той вашите молби.

ЛЕОНТ

И ти го забеляза?

Настрани.

Вече почна!

Следят ме, шушнат си: „А кралят — хе!“

Далече са отишли, щом и аз —

последният — прозрял съм го… Камило,

кажи ми, според теб защо все пак

остана той?

КАМИЛО

Защото го помоли

добрата ни кралица.

ЛЕОНТ

По-добре

„кралицата“ и толкоз. Туй „добрата“

не е добро за случая. Кажи ми,

подушил ли е някой освен тебе

за тази работа? Защото ти

си с мозък, който повече попива

от мозъка на средния глупак.

Дали еднички твоите подобни

са го разбрали? Единици само

със остър взор? По-долните трапези

са още слепи може би — как мислиш —

за всичко туй?

КАМИЛО

„За всичко туй“, кралю?

Аз мисля, повечето в двора знаят,

че гостът ни остава.

ЛЕОНТ

Че „какво“?

КАМИЛО

Че гостът ни остава.

ЛЕОНТ

А защо

остава той?

КАМИЛО

За да достави радост

на ваша светлост и задоволи

молбите на кралицата.

ЛЕОНТ

„Молбите“?

„Да я задоволи“ — виж, туй е точно.

Камило, аз най-скришните си тайни

разкривал съм пред теб; като свещеник

ти чистеше сърцето ми от злото

и аз си тръгвах, грешник причестен,

с олекнал дух, но виждам, че — уви —

измамил си ме; твойта чест, Камило,

привидна е била!

КАМИЛО

Опазил Бог!

ЛЕОНТ

Повтарям го: без чест си или ако

я притежаваш, то тогаз си, значи,

страхливец, който жилките пресича

на свойта чест, за да не припка много

във пътя, задължителен за нея;

или слуга си, който, пуснал корен

в доверието ми, нехайно гледа

на своя дълг; или глупак си — виждаш

какво голямо нещо е на карта,

но казваш: „Дреболия!“

КАМИЛО

Ваша светлост,

навярно съм страхлив, нехаен, глупав.

У всекиго тез три са налице

и все веднъж, сред хиляди постъпки,

той рано или късно проявява

нехайство, глупост, страх. Ако съм бил

нехаен спрямо вашите дела,

от глупост е било; ако на глупав

съм се преструвал някога, това пък

било е от нехайство, непрозряло

последствията си; ако невярващ

в добрия изход, съм се побоял

да сторя нещо, чийто резултат

след туй доказал е, че съм грешил

с бездействието си, то туй било е

страх, свойствен на най-мъдрия. Кралю,

това са недостатъци простими

и често съвместими с честността.

Аз моля, ваша светлост, назовете

простъпката ми, ако аз от нея

се отрека, тя, значи, не е моя.

ЛЕОНТ

Добре тогава. Слушай ме, Камило:

нима не си видял (но не, видял си,

освен ако са очните ти лещи

от рог на мамен мъж!), не си ли чул

(но чул си — пред такава явна гледка

мълвата не мълчи!) или помислил

(защото, който туй не си помисли,

изобщо няма мисъл!), че жена ми

ме лъже, шава, кръшка! Ако ти

признаеш туй (а иначе ще трябва

да отречеш, че си човек с човешки

очи, уши и мозък!), ако ти

признаеш го, ще кажеш с мен, че тя е

кобила панаирска, мръсна кучка,

по-долна от най-долната краварка,

която спи с мъже в безбрачно ложе!

Това кажи и после оправдай я!

КАМИЛО

Не мога да остана ням слушател,

когато моята кралица бива

охулвана така! Мой първи дълг е

да защитя честта й. Ни веднъж,

кралю, не сте изричал думи, толкоз

учудващи във вашите уста,

които да повторя ще е грях

ужасен като този, който вие

с тях вършите, дори и да са верни!

ЛЕОНТ

А да си шепнат тайничко е нищо?

Със бузи да се галят? Нос до нос?

Галопа на смеха да спират в миг

с въздишка (верен признак, че честта

на път е да отстъпи)? Крак връз крак

да мятат постоянно, да се гушат

по скритните местенца? Да желаят

часът да е минута, денят — нощ,

и всички, освен тях, да бъдат слепи,

с пердета на очите, та по светло

да могат да мърсуват? Туй е нищо?

Тогава този свят със всичко в него

е нищо, този свод небесен — нищо,

жена ми — нищо, гостенинът — нищо

и нищо няма в тези всички „нищо“,

щом всичко туй е нищо!

КАМИЛО

Господарю,

лекувайте, дорде е още време,

таз болна своя мисъл — тя е пълна

с опасности!

ЛЕОНТ

И тъй да е, аз прав съм!

КАМИЛО

Не сте, кралю!

ЛЕОНТ

Съм! Съм! Ти лъжеш! Лъжеш!

Аз мразя те, Камило, и ти казвам,

че или си подлец, или глупак,

или безволник, който се мотае

между добро и зло и гледа само

да поспечели време! Ако беше

отровена кръвта й, както е

душата й, тя щеше да е мъртва

след четвърт час!

КАМИЛО

И кой я е отровил?

ЛЕОНТ

Кой може освен тоз, на чийто врат

увиснала е като медальонче?

Бохемецът, с когото, ако имах

добри слуги, да бдят за мойта чест,

тъй както бдят за своята изгода,

те щяха да направят туй, което

на него би попречило да прави

онуй, по другото! Да, да, ти, който

си негов виночерпец и комуто,

макар да бе дошъл от низините,

аз дадох сан и почит, за когото

срамът ми на съпруг е явен, както

земята за небето, ти могъл би

да му приготвиш питие, което

ще го приспи навеки, а за мене

ще бъде лек живителен!

КАМИЛО

Кралю,

аз мога да го сторя, при това

не с бързо действие, а в малки дози,

които с нищо няма да подсказват

отравяне; ала не ща да вярвам,

че е възможно във честта на мойта

високоуважавана кралица

да има толкоз грозна пукнатина!

Обичах ви…

ЛЕОНТ

Като не щеш да вярваш,

върви във пъкъла! Нима ме мислиш

с дотам помътен ум, дотам побъркан,

че сам да си измислям тоз позор?

Да си мърся постелята, която,

щом чиста е, ни носи сладък сън,

а, опетнена, е коприва, тръне,

гнездо на стършели; в позор да хвърля

кръвта на принца, своя син, когото

аз считам свой, обичам като свой;

туй всичко — как си мислиш, — без да имам

сериозни доводи? Кой би могъл

дотам да пощръклее?

КАМИЛО

Господарю,

аз трябва да ви вярвам и ви вярвам

и ще изпратя там, където трябва,

Бохемеца, но щом го отстраним,

бъдете към кралицата ни, моля,

какъвто бяхте, заради доброто

на своя син и за да пресечете

езиците във кралските дворци,

с които сте в съюз!

ЛЕОНТ

Тоз твой съвет

съвпада с мойта мисъл: няма външно

да накърня честта й.

КАМИЛО

Щом е тъй,

вървете, ваша светлост, и бъдете

радушен с двамата като на празник!

Аз негов виночерпец съм и нека

не бъда ваш служител, ако мойте

напитки не го свършат!

ЛЕОНТ

Туй е всичко.

Извършиш ли го, имаш половина

от моето сърце; не го ли сториш,

сам свойто презполвяваш!

КАМИЛО

Знам, кралю!

ЛЕОНТ

Пък аз ще съм радушен с тях, тъй както

съветваш ме.

Излиза.

КАМИЛО

Горката ни кралица!

И аз горкият! Трябва да отровя

добрия Поликсен, за да съм предан

на този господар, дотам изменник

към себе си, че иска да направи

такива и слугите си! Туй дело

ще ме издигне; но дори да знаех,

че хиляди убийци на крале

са преуспявали, аз пак не бих

извършил грях подобен! А понеже

ни камък, ни метал, ни пергамент

не помнят такъв случай, ще извърша

измяната към крал, за да избягна

кралеубийството. Друг изход няма —

ще трябва да избягам, инак зле съм,

каквото и решение да взема.

Светете ми, звезди благоприятни!…

Бохемецът пристига!

Влиза Поликсен.

ПОЛИКСЕН

Чудно нещо!

Любезността към мене спада сякаш.

Не ми говори… Добър ден, Камило!

КАМИЛО

Здравейте, ваша светлост!

ПОЛИКСЕН

Нещо ново?

КАМИЛО

Не, ваша светлост.

ПОЛИКСЕН

Кралят ви е мрачен,

като че ли загубил е най-малко

една провинция, и то любима!

Току-що срещнах го и поздравих го

по правилата на учтивостта,

а той от мен отмести свъсен поглед

и свил надменно устни, ме остави

да мисля от какво е таз промяна

в държанието му. Как вий, Камило,

я бихте изтълкували?

КАМИЛО

Не смея

да зная, ваша светлост.

ПОЛИКСЕН

Как така?

Не ви разбрах. Не смеете какво?

„Да знаете“? Или „да споделите

с мен туй, което знаете“? Май туй е,

защото нещо знае ли човек,

то знае го и глупост е да казва:

„Не смея да го зная.“ Не, Камило,

ликът ви изменен е огледало,

в което виждам, че е променен

и моят лик. Усещам, че щом тъй е,

причината за всички тез промени

се крие в мен.

КАМИЛО

В двореца пъпли болест,

която мъчи някого. Каква е,

не мога да ви кажа, ала вие,

макар сам здрав, разнасяте я.

ПОЛИКСЕН

Аз?

Недейте ми приписва смъртоносни

очи на базилиск[93]! От тез, които

поглеждал съм, със хиляди до днеска

са преуспявали и ни един

не знам да е умрял. Камило, вий сте

безспорен благородник и при туй

със знания и опитност, които

ни правят благородни не по-малко

от титулуваните имена,

получени в наследство. Аз ви моля,

ако узнал сте нещо, за което

би трябвало да бъда известен,

недейте го огражда от слуха ми

с мълчание!

КАМИЛО

Не мога да го кажа.

ПОЛИКСЕН

Сам здрав да бъда, а да сея болест?

Камило мой, ти трябва да ми кажеш

коя е тя! Заклевам те, човече,

във всички задължения, които

честта налага ни — и между тях

това да ми отвърнеш на въпроса

не е от най-последните! — кажи ми:

Какво заплашва ме? Къде е то?

Далече? Близко? Как да го избягна,

ако възможно е, и ако не,

то как да го посрещна?

КАМИЛО

Господарю,

ще ви го кажа, тъй като честта ми

бе тука призована, при това

от едного, чиято чест ценя.

Съвета ми последвайте, и то

без бавене, защото инак двама

сме свършени и можем да си кажем:

„Спокойна нощ!“

ПОЛИКСЕН

Нататък! Продължавай

КАМИЛО

Аз имам заповед да ви убия!

ПОЛИКСЕН

Как? От кого?

КАМИЛО

От краля.

ПОЛИКСЕН

Но защо?

КАМИЛО

Той мисли — не, не мисли, а кълне се,

като че ли видял ви е и даже

подтикнал ви е сам, — че вий греховно

докоснал сте кралицата!

ПОЛИКСЕН

Кой? Аз?

Ако е вярно, кралската ми кръв

да се втвърди във мерзостен съсирек;

навеки да привържат мойто име

към името на Божия предател;

да се превърне чистата ми слава

във смрад, която, дето ида, тъй

да блъсва най-безчувствената ноздра,

че хората от мене да се дърпат —

не, в страх да бягат! — както от най-злата

зараза, за която до ден-днешен

са чули или чели!

КАМИЛО

Няма полза!

Да призовете поотделно всички

звезди на туй небе със всички техни

въздействия, не ще го отървете

от мисълта му! Колкото морето

възможно е да бъде отклонено

от лунната повеля[94], толкоз може

да се поклати с доводи и клетви

постройката на неговата лудост,

която се крепи на убеденост

със доживотен срок!

ПОЛИКСЕН

Но от какво

поникнало е туй?

КАМИЛО

Не знам, но знам,

че по-полезно е да се избегне

поникналото, вместо да се търси

кой как го е посял. Затуй, кралю,

ако дадете вяра на честта ми,

затворена във тази плът, която

в залог ви давам — таз нощ на път!

Аз хората от свитата ви тайно

ще известя за туй и поотделно

през разни порти ще ги изведа

извън града. А колкото до мене,

към вас привързвам своята съдба,

която тук — след туй, което сторих —

ще бъде смърт. Недейте се съмнява!

Кълна се във предците си, че казвам

самата правда, но ако речете

открито да разчиствате въпроса,

ще се отметна и тогава вие

ще бъдете не по-добре от оня,

над чийто врат виси присъда кралска,

скрепена с гневна клетва.

ПОЛИКСЕН

Аз ти вярвам!

Прочетох му сърцето през очите!

Ръка ми дай! Кормчия ми стани

и винаги ще бъдем неразделни!

От два дни мойте кораби ме чакат,

готови за отплаване. Понеже

предметът на таз ревност е безценен,

ще бъде тя огромна; и понеже

тоз, който я изпитва, е могъщ

ще бъде безгранична; а понеже

ще мисли, че погаврил се е с него

приятелят му пръв, то мъст ще търси

безжалостна! Страхът ме помрачава!

Дано туй бързо тръгване помогне

на мен и на кралицата, виновна

за неговата обич, но невинна

в съмненията му! Върви, Камило!

Ще те почитам като втор баща,

измъкнеш ли живота ми оттука!

КАМИЛО

Ключовете на всички градски порти

са в моя власт. Аз моля ваша светлост

да не пропуска миг! След мен, веднага!

Излизат.

Второ действие

Първа сцена

Сицилия. В двореца на Леонт.

Влизат Хермиона, Мамилий и Придворни дами.

ХЕРМИОНА

Вземете го за малко! Много луд е —

не се търпи!

ПЪРВА ДАМА

Елате, сладки принце!

Какво да си измислим за игра?

МАМИЛИЙ

Не искам с вас.

ПЪРВА ДАМА

Защо, мой сладки принце?

МАМИЛИЙ

Защото ме целувате и с мене

говорите, като че ли съм малък!…

Вас повече обичам.

ВТОРА ДАМА

А защо?

МАМИЛИЙ

Така. Във всеки случай не защото

по-черни са ви веждите, макар че

на някои жени по-черни вежди

стоят добре, ако са начертани

със тъничко перо и в полукръг.

ВТОРА ДАМА

Отде сте го научили това?

МАМИЛИЙ

От женските лица… А ваште вежди

естествено какви са?

ПЪРВА ДАМА

Сини, принце.

МАМИЛИЙ

Шегувате се. Зная една дама

със синкав нос, но веждите й имат

съвсем друг цвят.

ПЪРВА ДАМА

Поглезвате се, принце,

но майка ви, кралицата, тез дни

ще ни зарадва с нова чудна рожба.

Тогава ще играете със нас,

когато ний ви искаме.

ВТОРА ДАМА

Да, тя

е доста наедряла. Дано Господ

даде й леко раждане.

ХЕРМИОНА

Вий там

какво го учите?… Ела при мене!

Гушни се тука! Искам да ми кажеш

една чудесна приказка!

МАМИЛИЙ

Каква?

Аз мога — весела и мога — тъжна.

ХЕРМИОНА

Не, много весела.

МАМИЛИЙ

За зимно време

подхождат тъжни приказки. Аз зная

една за духове, ужасно страшна!

ХЕРМИОНА

Добре тогава. Разкажи ми нея.

По-близичко ела! Да видим как

ще ме накараш да се разтреперя

със свойта приказка. Ти много страшно

разказваш, знам!

МАМИЛИЙ

Един човек живеел…

ХЕРМИОНА

Не, седнал! Ха така! Сега те слушам.

МАМИЛИЙ

… край гробищата… Ще я казвам тихо,

не искам тез бъбривки да я чуят!

ХЕРМИОНА

Тогава прошепни ми я в ухото!

Започвай, хайде!…

Влизат Леонт, Антигон и Благородници.

ЛЕОНТ

… Със свитата си? И Камило с тях?

БЛАГОРОДНИК

Зад боровете, край брега, ги срещнах.

За пръв път виждам хора тъй да бързат.

Със поглед проследих ги, господарю,

до корабите им.

ЛЕОНТ

А, слава Богу,

че имам проницателност и разум!

Но, ах, да бях ги нямал! Бога славя

за своето проклятие! Когато

във чашата ни се удави паяк

и ний не забележим, преспокойно

от нея пием, без да се усетим

отровени, но ако някой друг

посочи ни гадината във нея,

от гърчове червата си дори

повръщаме. Аз пих от чаша с паяк

и го видях. Камило му е бил

помощник, сводник. Срещу мен и мойта

корона има заговор и всичко,

в което се съмнявах, потвърди се.

Негодникът, преди да го наема,

е вече бил нает. Той моя план

му е разкрил и аз за тях съм станал

предмет на гаври, да, играчка смешна

в ръцете им!… А кой им е отворил

вратите на града?

БЛАГОРОДНИК

Властта, която

и други път Камило е използвал

по ваша заповед.

ЛЕОНТ

Да, зная, зная!

Към Хермиона.

Пуснете принца! Радвам се, че друга

го е откърмила. Макар да носи

печата ми, премного кръв той има

от вашата.

ХЕРМИОНА

Какво е туй? Шега?

ЛЕОНТ

Махнете го! Да си играе с туй,

което е във нея!… Поликсен

те е надул със него!

ХЕРМИОНА

Не е вярно.

И вий ще ми повярвате, кълна се,

макар и да изглеждате обърнат

в противната посока!

ЛЕОНТ

Господа,

разгледайте я, вижте я добре,

и ако сте на път да промълвите:

„Красива е!“, гласът на съвестта

в сърцата ви безмълвно ще прибави:

„За жалост не е честна!“ Да, дръзнете

да я похвалите за външността й —

която, туй е вярно, заслужава

възхвали най-високи — и веднага

онези „Хм!“ или „Е, да!“, с които

си служи клеветата… не, не тя,

а съжалението — клеветата

жигосва и най-чистите, — да, тези

„Е, да!“ и „Хм!“, щом кажете: „красива“,

ще се явят, преди да сте изрекли:

„и честна“. Но човекът, който има

най-много основания да страда

от туй, че то е тъй, ви казва: „Тя е

прелюбодейка!“

ХЕРМИОНА

Ако бе го казал

най-долният негодник, от това

би станал дваж по-долен! Но вий явно

сте в грешка, господарю!

ЛЕОНТ

Вий погрешно

сте взели Поликсена за Леонт,

госпожо драга!… Ти!… Не, не, аз няма

да кажа прозвището, за което

такива като тебе са достойни,

за да не би, от мене пример взел,

простакът с тоз език да заговори

за по-високите и да изтрие

различията между принц и просяк!…

Аз казах ви, че е прелюбодейка

и казах ви с кого, и казвам още,

че е предателка и че Камило

е неин съзаклятник и е знаел

това, което трябвало е тя

да се срамува другиму да каже

освен на своя мерзостен любовник:

че е развратница, не по-добра

от тез, които сред народа носят

позорни титли! Да, и при това

е знаела за бягството им!

ХЕРМИОНА

Не!

Аз нищо не съм знаела, кълна се!

Ще страдате, когато разберете

каква несправедливост спрямо мен

сте сторили! Тогава много трудно

честта ми ще възвърнете, съпруже,

с едно „сгреших“!

ЛЕОНТ

Кой, аз да съм сгрешил?

Ако основите, върху които

гради се мойта сигурност, са слаби,

земята слаба е да понесе

един момчешки пумпал!… Във затвора!

И който защити я, се признава

виновен с нея!

ХЕРМИОНА

Зла звезда, изглежда,

цари над нас! Ще трябва да изтрая,

додето небесата ни погледнат

по-ласкаво… Почтени господа,

аз нямам склонността на своя пол

към сълзите и липсата на тази

ненужна влага може да остави

и милостта ви суха; но честта ми

е толкова дълбоко уязвена,

че сълзите не могат угаси

пожара й. Съдете ме тъй, както

подскаже ви разсъдъкът, смекчен

от милостта! И волята да бъде

на краля ни!

ЛЕОНТ

Дали ще бъда чут?

ХЕРМИОНА

Коя от вас ще дойде с мен? Кралю,

покорно моля ви да разрешите

на мойте дами да ме придружат!

Това — сам виждате го — се налага

от мойто положение… Глупачки,

недейте плака! Няма за какво!

Ако узнаете, че съм виновна,

тогава ме оплаквайте, макар и

на свобода! А днешният позор

ще възвиси честта ми!… Господарю,

прощавайте! До днес съм се бояла

да ви съзра печален, а сега

надявам се на туй… Вий, верни мои,

елате, позволяват ви!

ЛЕОНТ

Вървете!

По-скоро! Вън оттука!

Хермиона и Дамите излизат.

БЛАГОРОДНИК

Ваша светлост,

повикайте кралицата обратно,

от все сърце ви моля!

АНТИГОН

Господарю,

премисляйте добре, за да не би

от вашата присъда да пострадат

три царствени особи: вие сам,

кралицата и принцът ви!

БЛАГОРОДНИК

За нея

живота си залагам, господарю,

и ако трябва ви, ще ви го дам,

но вярвайте, че тя е без петно

пред вас и Бога по това, в което

я обвинявате!

АНТИГОН

В противен случай

жена си аз под ключ като кобила

ще вардя от жребци, за нея вързан

ще ходя все и няма да й вярвам

освен когато виждам я и чувствам

до мене си! Защото не ще има

на тоя свят частица женска плът,

която да не мами, ако мами

кралицата!

ЛЕОНТ

Мълчете!

БЛАГОРОДНИК

Господарю!

АНТИГОН

За вашето добро ви го говорим!

Измамил ви е някой интригант,

във ада да гори! Да зная кой е,

ще го изпратя в гроба! Господарю,

аз имам три момичета — едното

на единайсет, другото на девет,

най-малкото на пет — и нямам мъжки

наследници, уви; ако честта

на нашата кралица е с ущърб,

ще ги осакатя, за да не стигнат

до четиринайсет и деца да раждат

извън закона — по-добре бездетник,

отколкото да продължат рода ми

с приплод от разни копелета!

ЛЕОНТ

Стига!

Вий душите нещата с нос по-хладен

от нос на труп, пък аз ги виждам, чувствам

тъй, както вие чувствате, на̀, туй[95]…

и виждате с какво съм причинил

туй ваше чувство.

АНТИГОН

Ако вий сте прав,

то, значи, не е нужно гроб да търсим

за честността — от нея зрънце няма,

което да краси туй наше земно

кълбо от смраден тор!

ЛЕОНТ

На краля, значи,

отказва се доверие?

БЛАГОРОДНИК

Кралю,

бих предпочел то вам да се отказва

във случая, отколкото на мен,

и по ще бъда радостен, ако

кралицата ни се окаже вярна,

не — вашето съмнение; пък нека

си навлека гнева ви!

ЛЕОНТ

Но защо ли

споделяме туй всичко с вас, наместо

да следваме природния си порив?

Високият ни сан не се нуждае

от ничии напътствия — ний само

от мекосърдие ви приобщихме

към тоз въпрос; и ако вий от глупост —

лъжлива или истинска — не щете

или не можете да обявите

за истина това, което е —

тъй както ний го правим, — то узнайте,

че вече ум от вас не щем. Въпросът

за туй какво печелим, колко губим

и как е правилно да се постъпи,

е само наш!

АНТИГОН

Тогава, ваша светлост,

да бяхте го разгледали във своя

потаен съд, без гласност!

ЛЕОНТ

Как например

Ти, драги, или вече изкуфял си

с годините, или роден си глупав!

Камиловото бягство в съпоставка

със близостта на двамата — по-явна

от всяка друга, раждала догадки,

и толкоз тясна, че, ей Богу, само

оставаше да видя как го вършат! —

туй всичко — и сто улики в добавка —

налагаше да действам тъй. Но пак

за пълно потвърждение — защото

при случаи от тъй голяма важност

припряността е жалка — аз изпратих

до Аполоновия храм във Делфос[96]

Дион и Клеомен, на вас известни

като мъже със опитност. По тях

оракулът ще ни изпрати свойто

божествено пророчество, което

ще ме пришпори или обуздае.

Добре ли съм постъпил?

БЛАГОРОДНИК

Да, кралю.

ЛЕОНТ

Макар че аз самият нямам нужда

от нови доказателства, все пак

оракулът ще облекчи душата

на други — като тоя тук! — които

от сляпа доверчивост не желаят

да видят истината. До съда

за мъдро счетохме да отстраним

от своята особа таз, която

могла би да изпълни срещу нас

кроежа на избягалите двама.

Последвайте ни! Трябва да разкажем

за станалото публично, защото

тез вести ще събудят вредом буря

от чувства и догадки.

АНТИГОН (настрани)

И от смях —

предчувствам, — ако истината блесне!

Излизат.

Втора сцена

Сицилия.

Влизат Паулина, Благородник и Свита.

ПАУЛИНА

Извикайте да дойде тъмничаря!

Кажете му коя съм!

Благородникът излиза.

Господарко!

Европа няма двор за теб достоен,

а ти лежиш в затвора!

Влиза отново Благородникът, следван от Тъмничаря.

Тъмничарю,

надявам се ме знаеш?

ТЪМНИЧАРЯТ

Да, и то

като достойна дама, към която

съм хранил почит винаги.

ПАУЛИНА

Тогава

води ме при кралицата!

ТЪМНИЧАРЯТ

Госпожо,

това ми е изрично забранено!

ПАУЛИНА

Големи грижи, за да се попречи

на честността да има честни гости!

А може ли поне да имам среща

със дамите й? Със една от тях?

С Емилия?

ТЪМНИЧАРЯТ

Госпожо, ако вие

отдалечите свитата си, аз

ще ви я доведа.

ПАУЛИНА

Излезте, моля!

Благородникът и Свитата излизат.

Извикай я!

ТЪМНИЧАРЯТ

Освен това, госпожо,

ще трябва да беседвате пред мен.

ПАУЛИНА

Добре, така да бъде!

Тъмничарят излиза.

Толкоз грижи

да сторят черно бялото, че би им

завидил най-добрият бояджия!

Влиза отново Тъмничарят, следван от Емилия.

Здравейте, драга моя, как се чувства

добрата ни кралица?

ЕМИЛИЯ

Както може

една особа кралска да се чувства

във нейната беда. От скръб и мъка

(по-тежки от които нежна дама

не е видяла!) тя роди предсрочно.

ПАУЛИНА

Момче?

ЕМИЛИЯ

Момиченце. Чудесно бебче!

Игриво, живо! То й е утеха.

Нещастницата, чух я да му казва:

„Затворничето ми, ний двете с теб сме

еднакво без вина!“

ПАУЛИНА

Кълна се, тъй е!

Проклет да е тоз пристъп на безумство

у краля ни! Той трябва да узнае

за станалото тука. И това е

задача за жена. Ще я изпълня!

И ако има в думите ми сладост,

езикът ми да се покрие с пришки

и нивга да не бъде глашатай

на моя румен гняв! Предайте, моля,

на нашата кралица верността ми!

Ако посмее да ми повери

детето си, то аз ще го покажа

на краля и пред него ще й бъда

безстрашна адвокатка. Кой знай, може

видът на малкото да го смекчи —

невинността, макар и мълчалива,

нерядко убеждава там, където

словата претърпяват неуспех.

ЕМИЛИЯ

Доброто ви сърце и честността ви,

госпожо, са тъй явни, че тоз ваш

великодушен почин безсъмнено

ще стигне свойта цел! На тоя свят

не зная друга да подхожда тъй

за туй високо дело! Много моля,

почакайте ме там, в онази стая!

Ще известя кралицата веднага

за вашто предложение. Тя днеска

обсъждаше една подобна стъпка,

но не посмя на изпит да подложи

сановник някой висш, че току-виж,

отказал й!

ПАУЛИНА

Кажете й тогава,

Емилия, че няма да щадя

езика си! И ако той излъхне

ум толкоз, колкото излъхва храброст

сърцето ми, да знае, че от мене

ще има полза!

ЕМИЛИЯ

Бог да ви плати!

Отивам при кралицата. Вий, моля,

почакайте ме, ето там!

ТЪМНИЧАРЯТ

Госпожо,

ако кралицата се съгласи

да ви даде детето, аз ще има

да патя за това, че съм го пуснал

без заповед.

ПАУЛИНА

Не бой се! Да, то беше

затворниче, но в майчиното лоно,

и е сега на свобода съгласно

закона на великата природа.

Върху му не тежи ни кралски гняв,

ни майчин грях, дори такъв да има!

ТЪМНИЧАРЯТ

То тъй е…

ПАУЛИНА

И кълна ти се в честта си,

ако дотрябва, ще те защитя!

Не бой се, казвам ти!

Излизат.

Трета сцена

Сицилия. В двореца на Леонт.

Влиза Леонт.

ЛЕОНТ

Ни ден, ни нощ покой! Това е слабост —

така да продължавам, — само слабост!

Ако причината не беше жива —

или едната нейна половина,

прелюбодейката (защото оня

женкар-порфироносец се измъкна

от обсега на моята ръка

и прицела на мозъка ми, жив

и в безопасност; ала нея мога

да я придърпам с куката) — да кажем,

че тя умре на кладата, навярно

покоят ми поне наполовина

се би възвърнал… Кой е?

Влиза Слуга.

СЛУГАТА

Господарю…

ЛЕОНТ

Момчето как е?

СЛУГАТА

Спа добре нощес.

Надяват се, че болестта минава.

ЛЕОНТ

Личи си благородството във него.

Узнало майчиния си позор,

то взе го върху себе си, закрея,

престана да се храни, сън загуби,

съвсем посърна… Остави ме сам!

Върви, наглеждай го!

Слугата излиза.

За мъст над оня

не мога и да мисля! Пфу, позор!

Самата тази мисъл връх извръща

и впива се във мене! Той е силен

и във съюз със силни. Ще изчакам

да му узрее времето. Сега

ще отмъстя на нея. Поликсен

и подлият Камило ми се смеят,

шеги си бият с мене, но да мога

до тях да стигна, няма да се смеят

и няма да се смее и онази,

която е в ръцете ми!

Влиза Паулина с пеленаче в ръце, следвана от Антиген, Благородници и Слуги, които се опитват да я спрат.

БЛАГОРОДНИК

Не може!

ПАУЛИНА

Поддържайте ме вместо туй! По-малко

ли ви е страх за нейния живот,

отколкото от неговата ярост?

Една душа, по-пълна с чистота,

отколкото е той — с ревнивост!

АНТИГОН

Стига!

СЛУГА

Таз нощ, госпожо, кралят не е спал

и каза да не пускаме при него.

ПАУЛИНА

Не бой се, драги! Аз му нося сън.

Такива като теб — които шарят

край него, същи сенки, и щом той

въздъхне леко, те въздишат тежко, —

такива точно, да, подхранват в него

безсънието му! Аз ида с думи

целителни, правдиви, благочестни,

за да прочистя неговия дух

от болестта, която не му дава

спокойствие!

ЛЕОНТ

Какъв е този шум?

ПАУЛИНА

Не шум, а спор за туй кои, кралю,

да бъдат ваши кръстници.

ЛЕОНТ

Какво?

Да се прогони тази дръзка дама!

Не ти ли заповядах, Антигоне,

да я държиш във къщи си? Аз знаех,

че ще довтаса скоро!

АНТИГОН

Господарю,

предупредих я, че ще я постигне

и вашият, и моят гняв, ако

поиска среща с вас!

ЛЕОНТ

И таз добра.

Нима не можеш да я удържиш?

ПАУЛИНА

Могъл би — от безчестие, но не и

от туй да дойда тук, освен ако,

задето честна съм, в затвор ме хвърли,

по примера на краля си!

АНТИГОН

Сам чухте!

Препусне ли, изпускам й юздите.

И спъване не знае!

ПАУЛИНА

Ваша светлост,

дошла съм тук — и моля ви да бъда

изслушана, защото съм ви вярна

лечителка, съветница, слугиня,

макар такваз по-малко да изглеждам

от не един привидно вам по-близък,

понеже дръзвам да не ви подкрепям

във лошото, — аз ида, казвам, от

добрата ви кралица…

ЛЕОНТ

Ха, добрата!

ПАУЛИНА

Добрата, да, добрата, господарю,

и мъж да бях, най-слаб сред всички тук,

в двубой го бих доказала, царю,

чрез Божи съд!

ЛЕОНТ

Махнете я!

ПАУЛИНА

Тоз, който

очите си не жали, да пристъпи!

Сама ще си отида, господарю,

но първо ще изложа свойта просба!

Добрата ни кралица — да, добрата! —

роди ви женско чедо. Туй е то.

Благословете го!

Полага детето пред Леонт.

ЛЕОНТ

Вън, дърта сврако!

Махнете я оттука! Марш навън,

лукава сводницо!

ПАУЛИНА

Не съм такава!

Невежа в тез неща съм, както вий сте,

щом тъй ми викате! И честна също

съм толкоз, колкото сте вие луд,

и то ми стига, вярвайте, тъй както

върви светът, за да ме смятат честна!

ЛЕОНТ

Изменници! Да се прогони, казах!

Към Антигон.

Предай й това копеле, дъртако!

Върни й го, нещастнико под чехъл,

петел, кълван от квачката си! Хайде,

подай го това копеле, ти казвам,

на вещицата си!

ПАУЛИНА

Додето жив си,

да са без чест ръцете ти, ако

докоснал го, приемеш, че таз хула

отнася се до нашата принцеса!

ЛЕОНТ

Бои се от жена си!

ПАУЛИНА

Бих желала

и вий от своята да се боите —

тогава щяхте да зовете свои

децата си!

ЛЕОНТ

Предателско гнездо!

АНТИГОН

Кълна се в Зевса, че не съм предател!

ПАУЛИНА

И аз не съм предателка! И никой

от тези тук не е; освен един

предател сам към себе си, защото

опитва се честта си и честта

на своите съпруга, син и чедо

да предаде на хулата, по-остра

от острие на меч, и нивга няма

(понеже няма кой да го застави

при неговата титла!) да изскубне

туй свое убеждение, което

при туй е гнило, колкото дъбът

и камъкът са здрави!

ЛЕОНТ

Мъжкарана

с език разпуснат, който, след като

се справи със мъжа й, се опитва

да шиба мен! Тоз урод не е мой!

От Поликсен го е добила тя!

Махнете го и с майка си да иде

на кладата!

ПАУЛИНА

Детенцето е ваше

и, както има дума, „тъй ви мяза,

че просто жалко!“ Господа, съдете:

макар да му е дребен шрифтът, текстът

е бащиният му — очи, нос, устни,

туй как се мръщи, сладката усмивка,

трапчинките по бузки и брадичка,

ръчицата му, тез пръстенца, нокти,

бащичко същ! Природо, ти, която

изляла си таз рожба, тъй подобна

на който я е зачнал, ако смесваш

и нрава й пак ти, не я обагряй

със жълта мнителност[97], че току-виж,

и тя втълпи си — като тоз! — че са

от друг децата й!

ЛЕОНТ

Ах, дърта баба!…

Ще те обеся, мухльо, неспособен

да й запреш езика!

АНТИГОН

Обесете

мъжете, неспособни на тоз подвиг,

и радвайте се, ако ви остане

един жив поданик!

ЛЕОНТ

За сетен път,

махнете я!

ПАУЛИНА

Най-злобният съпруг

не би извършил друго!

ЛЕОНТ

Ще те пратя

на кладата!

ПАУЛИНА

И еретик ще бъде

не изгорената, а подпалвачът!

„Тиран“ не искам да ви нарека,

но тази зла неправда към жена ви

без улики, родена от една

зле вързана фантазия, лъх има

на тирания и ще ви посрами

в очите на света, ще ви направи

посмешище пред него!

ЛЕОНТ

Като крал

на своите васали заповядвам:

махнете я оттук! Тиран да бях,

сега едва ли щеше да е жива!

Такъв ако ме считаше, не би ме

нарекла с това име! Вън оттука!

ПАУЛИНА

Излизам! Не ме блъскайте!… Кралю,

това дете е ваша дъщеря!

Грижете се за нея! Небесата

дано дарят я с по-разумен дух!…

Недейте ме докосва! Вий, които

сте тъй добри към неговата лудост,

добро от вас той няма да получи!

От ни един! Добре! Добре! Аз тръгвам!

И сбогом ви!

Излиза.

ЛЕОНТ

Изменнико, ти сам си я подучил

да дойде тука! Тази мръвка — моя?

Махнете го! Ти, точно ти, ти, който

го жалиш толкоз много, ще го хвърлиш

във огъня. Ти точно! Отнеси го

и в срок от час да имам вест от тебе —

и с доказателства! — че си го сторил,

или в противен случай ще ти взема

живота заедно със всичко твое!

Ако отказваш ми и се опълчваш

на моя кралски гняв, кажи го тука

и аз със свойте собствени ръце

ще пръсна мозъка на този урод!

Накарал си жена си да го носи —

носи го сам във огъня сега!

АНТИГОН

Не съм я карал! Всички тука могат

да потвърдят, че тъй е!

БЛАГОРОДНИЦИТЕ

Ваша светлост,

наистина за нейната намеса

вина той няма!

ЛЕОНТ

Всички сте лъжци!

БЛАГОРОДНИК

Кралю, дарете свойте подчинени

със повече доверие! До днеска

ний вярно сме ви служили и молим

в отплата за немалкото услуги —

и минали, и бъдни — да смекчите

ужасната си заповед, чиято

свирепост несъмнено ще докара

зли следствия! На колене ви молим!

ЛЕОНТ

За вас, изглежда, съм перце, което

лети, където вятърът го духне?

Нима желаете да доживея,

туй уродче да ме нарича „татко“?

По-хубаво сега да изгори,

отколкото тогаз да го проклинам!…

Но тъй да е! Ще го оставя живо!

Макар че и така… Ела насам, ти!

Ти, който с кудкудячката си толкоз

усилия положи да опазиш

туй копеле — защото клетва давам,

че то е копеле! — кажи, какво

направил би, за да спасиш живота

на тази мръвка?

АНТИГОН

Всичко, господарю,

което възрастта ми позволи

и повели честта: най-малко дал бих

кръвта, която още ми остава,

за да спася невинното! Да, всичко,

което е възможно, бих направил!

ЛЕОНТ

Това ще е възможно. Закълни се

пред меча ми, че ще изпълниш всичко,

което заповядам ти!

АНТИГОН

Кълна се!

ЛЕОНТ

Помни и изпълнявай! И пази се:

дори и най-нищожният ти пропуск

ще означава смърт за теб и твойта

съпруга хлевоуста, на която

прощавам днес! Като на свой васал

ти заповядваме да отнесеш

без бавене туй женско изтърсаче

във някое пустинно място, вън

от нашите владения, и там

само да го оставиш, без защита,

подвластно на стихиите! То плод е

на чужденец случаен и ний с право,

под страх за твойто тяло и душа,

нареждаме ти да го отнесеш

на чуждо място, гдето пак случайност

ще каже дали трябва да живее,

или умре! Вдигни го и върви!

АНТИГОН

Заклевам се, кралю, ще го извърша,

макар смъртта внезапна да е милост

пред туй помилване! Ела, детенце!

Ела ми тук! Дано небесна мощ

накара гарваните и орлите

бавачи да ти станат! Вълци, мечки

забравяли са своята свирепост

и вършили подобни добрини.

На вас, кралю, желая дни по-светли,

отколкото заслужихте си днес!

А теб да те закрилят небесата,

създанийце злочесто, тъй жестоко

обречено на гибел!

Излиза с пеленачето.

ЛЕОНТ

Ще ме карат

да храня чуждо семе!

Влиза Слуга.

СЛУГАТА

Ваша светлост,

пристигнаха току-що новини

от тез, които пратихте да питат

оракула. Дион и Клеомен

са слезли на брега благополучно

от кораба, откарал ги до Делфос,

и бързат за насам.

БЛАГОРОДНИК

Това е просто

невероятна бързина!

ЛЕОНТ

Така е.

Сега сме двадесет и трети ден,

откак заминаха, и тази скорост

е явен знак, че Аполон желае

да ни яви ответа си веднага.

Затуй по-бързо свикайте съда,

пред който ние ще изобличим

невярната кралица: тя открито

от нас бе обвинена и ще трябва

да бъде съдена в открит процес…

Додето жива е, товар ще тегне

на туй сърце… Вървете и мислете

над нашата повеля!

Излизат.

Трето действие

Първа сцена

Сицилия. По пътя към столицата.

Влизат Клеомен и Дион.

КЛЕОМЕН

Тъй нежен климат, толкоз сладък въздух!

Да, просто дивен остров! А пък храмът

далеч надхвърли думите, с които

го хвалят вред!

ДИОН

Ще има да описвам

небесните (да, тъй ги бих нарекъл!)

одежди на безбройните жреци

и техния тържествен вид, внушаващ

благоговение! И колко беше

величествена, бляскава, неземна

самата церемония!

КЛЕОМЕН

А мене

гърмът и оглушителният глас на

оракула, напомнящ Зевсов тътен,

така ме смазаха, че се почувствах

съвсем нищожество!

ДИОН

Ако излезе

пътуването ни благоприятно

за нашата кралица, както беше

приятно, бързо, радостно за нас,

не ми е жал за времето!

КЛЕОМЕН

Дано й

помогне Аполон! Таз шумна гласност

на обвиненията срещу нея

не ми харесва.

ДИОН

Да, но тъй нещата

веднъж завинаги ще станат ясни:

когато този свитък, запечатан

от Аполоновия първожрец,

разгъне правдата си, то ще бъде

велико откровение! На път!

И благ да бъде изходът!

Излизат.

Втора сцена

Сицилия. Съдебна зала.

Влизат Леонт, Благородници и Съдебни служители.

ЛЕОНТ

С дълбока скръб откриваме това

съдебно заседание, защото

във него обвиняема страна

е дъщеря на крал, съпруга наша,

и то от нас обичана, уви!

За никакво тиранство тук не може

да става дума, тъй като въпросът

разглежда се открито и ще следва

законния си път, додето стигне

до оправдание или присъда.

Да влезе обвиняемата!

СЛУЖИТЕЛ

По заповед на краля Хермиона

да се яви пред тоз законен съд

собственолично!

Влиза Хермиона, следвана от Паулина и други Дами от свитата й.

Тишина!

ЛЕОНТ

Да бъде

прочетен обвинителният акт!

СЛУЖИТЕЛ (чете)

„Ти, Хермиона, съпруга на достойния Леонт, крал на Сицилия, си обвинена в държавна измяна за това, че си прелюбодействала с Поликсен, крал на Бохемия, и участвала заедно с Камило в заговор, целящ да отнеме живота на твоя царствен съпруг, нашия владетел, краля, който заговор, бидейки отчасти разкрит от стечението на обстоятелствата, ти, Хермиона, нарушавайки съпружеска вярност и поданически дълг, си посъветвала и подпомогнала своите съзаклятници да избягат сред нощ, за да се спасят от наказанието.“

ХЕРМИОНА

Понеже всичко туй, което мога

да кажа тука, противоречи

на обвинението, а свидетел

друг нямам освен себе си, едва ли

ще има полза да твърдя пред вас:

„Невинна съм“; когато мойта честност

е смятана лъжлива, за лъжа

ще вземете и нейната защита.

И въпреки това, ако небето

отгоре гледа ни — а то ни гледа! —

аз твърдо вярвам в туй, че Клеветата

ще руменее пред Невинността

и че Насилието ще трепери

пред тихото Търпение. Кралю,

от всички тук вий знаете най-твърдо,

макар да го признавате най-малко,

че винаги била съм толкоз вярна

и непорочна, колкото сега съм

нещастна и злочеста. А такава

съм повече от всички героини

на древността, представяни със цел

да трогват зрителите. Погледнете:

една кралица с власт над половина

от трона на мъжа си, дъщеря на

велик владетел, майка на надежден

наследник на престол, стои и дрънка

в защита на живота и честта си

пред всекиго, комуто се прище

да дойде да я слуша! За живота

милея толкоз, колкото човек

милее за скръбта, която с радост

отхвърлил би; но честното си име

в наследство ще оставя и за него

едничко боря се! Към съвестта ви

отправям зов: преди да ни гостува

крал Поликсен, какво бе мойто място

в сърцето ви и със какво го бях

спечелила? А след като дойде той,

какво извърших толкова нередно,

та тук съм днес? Ако на йота само

закона на честта съм нарушила

или показала съм — в дело, в мисъл —

към туй наклонност, каменни да станат

сърцата на присъстващите тук,

най-близкият ми сродник да извика

„Пфу, срам!“ над гроба ми!

ЛЕОНТ

Не помня случай

безсрамието, със което някой

е газел във разврата, след това

да му е липсвало, та да не може

да отрече срама си!

ХЕРМИОНА

Тук сте прав,

но поговорката ви, господарю,

за мен не се отнася!

ЛЕОНТ

Вий не щете

да я приемете!

ХЕРМИОНА

Приемам всичко,

което вий наричате вина,

но не и повече: за Поликсен,

когото съм обичала — признавам,

обичах го, но както той бе в право

от мене да изисква и със обич,

която подобаваше на дама

със моя сан; каквато — да, такава,

и друга никаква! — каквато вие

сам искахте от мен да му показвам,

така че моят отказ би бил дързост

към вас самия и неблагодарност

към госта ви, чиято обич — знаех, —

във детството продумала за пръв път,

бе дала дума, че ще бъде ваша!

А колкото до заговора, аз

не знам вкуса му и да ми го бяха

поднесли вече сготвен, пак не бих го

опитала! Едно аз знам: Камило

бе честен мъж, а по каква причина

избягал е от двора ви, това

и боговете няма да ви кажат,

ако не знаят повече от мен!

ЛЕОНТ

За бягството му знаели сте вие,

тъй както и за туй, което после

е трябвало да сторите!

ХЕРМИОНА

Кралю,

езикът ви за мен е непонятен.

Направил сте живота ми мишена

на своето бълнуване и аз

на вас го предоставям.

ЛЕОНТ

Значи тъй —

бълнувал съм греха ви. Това пале

от Поликсен и то е сън. Тъй както

преди — подобно всички като вас —

без капка свян били сте, тъй сега сте

без капка истина! Но няма полза

от туй усукване, защото както

прокуден бе законно твоят изрод,

понеже нямаше баща за него

(и за това вината всъщност беше

пак твоя повече!), така и ти

закона на страната ще усетиш

и знай, че той ти обещава смърт

във най-добрия случай!

ХЕРМИОНА

Господарю,

пестете си заплахите! Тоз ужас,

със който стряскате ме, е за мене

жадуван блян. Животът вече няма

с какво да ме зарадва: обичта ви,

украсата на дните си, аз чувствам

загубена, макар и да не зная

защо и как! До втората ми радост

и първа на плътта ми не ме пускат

като заразна! Третата и сетна

утеха моя, в черен час родена,

с невинно мляко в устица невинна

отскубнаха от майчината гръд

и пратиха на гибел! Мен самата

на път и кръстопът провъзгласяват

за блудница; със ненаситна злоба

отказва ми се отдихът, дължим

на всякоя родилка; и накрая

довлечена бях тук, на съд открит,

безсилна още! Е, сега кажете,

какво добро предлага ми животът,

та от смъртта да бягам? И така,

съдете ме, но казвам ви — и не

зарад живота си, за мен по-евтин

от сламка даже, а зарад честта си,

която искам чиста, — ако бъда

призната за виновна по догадки,

без улики, по-силни от онези,

които ражда вашата ревнивост,

това ще е насилие, не съд!

Почтени старци, аз се позовавам

на висшия оракул. Аполон

да бъде съдник мой!

БЛАГОРОДНИК

Таз ваша просба

е правилна. Да бъдат огласени

словата на оракула!

Неколцина Служители излизат.

ХЕРМИОНА

Баща ми

бе император на Русия — о,

да беше жив, да зърне дъщеря си

тъй съдена; да види глъбината

на нейната беда, но пак с очи

на състрадание, не, не на мъст!

Влизат отново Служителите, следвани от Клеомен и Дион.

СЛУЖИТЕЛ

Вий двамата, Дион и Клеомен,

над меча на закона дайте клетва,

че сте били във Делфос и оттам

ни носите словата съкровени

на Аполон, поети от ръцете

на главния му жрец, и че не сте им

разчупили печата и прочели

свещения им отговор!

КЛЕОМЕН и ДИОН

Кълнем се!

ЛЕОНТ

Печата разчупете и четете!

СЛУЖИТЕЛ (чете)

„Хермиона е честна, Поликсен — безупречен, Камило — верен поданик, Леонт — ревнив наследник. Детето е законно заченато и кралят не ще има наследник, ако загубеното не бъде намерено.“

БЛАГОРОДНИЦИТЕ

Да славим Аполона!

ХЕРМИОНА

Слава! Слава!

ЛЕОНТ

Добре ли го прочете?

СЛУЖИТЕЛ

Да, кралю.

Тъй както е написано.

ЛЕОНТ

Лъжа е!

Съдът ще продължи! Това е чиста

измислица!

Влиза Слуга.

СЛУГАТА

Къде е кралят? Кралят!

ЛЕОНТ

Какво е станало?

СЛУГАТА

О, ваша светлост,

ще ме намразите след мойта вест!

Синът ви, принцът, от печал и мъка

по майка си издъхна!

ЛЕОНТ

Как?

СЛУГАТА

Умря!

ЛЕОНТ

Това е Аполоновият гняв!

Небето ме наказва зарад мойта

несправедливост! О!

Хермиона припада.

Какво й стана?

ПАУЛИНА

Ах, тази вест бе гибелна за нея!

Тя свършва!

ЛЕОНТ

Отнесете я в леглото!

Сърцето й е само угнетено.

Ще се поправи. Ах, премного вярвах

на свойте подозрения! Госпожи,

към свойта господарка приложете

най-нежните лекарства!

Паулина и Дамите от свитата изнасят Хермиона.

Аполоне,

прости кощунството ми срещу твоя

велик оракул! Аз ще искам прошка

от Поликсен, отново ще привържа

към себе си кралицата, ще върна

Камило, за когото тук признавам,

че мъж добър и честен е, защото,

подтикнат от страстта си на ревнивец

към кръвожадни мисли, аз чрез него

поисках да отровя своя пръв

приятел Поликсен; което нещо

би станало, ако Камило мъдро

не бе забавил моята припряност,

макар че аз пришпорвах го да действа

с награди и заплахи! Благороден

и изтъкан от милост, той разкрил е

кроежа ми пред моя царствен гост

и тука положение оставил —

високо, знаете, — се е предал

на случая с едничкото богатство

на свойта чест. Ах, колко тя блести

пред моята ръжда! Как дваж по-черен

пред него ставам аз!

Влиза отново Паулина.

ПАУЛИНА

О, мрачен ден!

Срежете връзките ми, че от напън

сърцето ми, усещам, ще се пръсне!

БЛАГОРОДНИК

Какво ви е, мадам?

ПАУЛИНА

Какви най-страшни,

тиранино, какви най-тънки мъки

за мен ще изнамериш? Клещи? Стеги?

Ще ме дереш на живо? Ще ме пържиш

в олово или в масло? Коя болка

добра за мен ще сметнеш, като всяка

от мойте думи, зная, ще те хвърли

в най-страшен гняв? Тоз твой тирански дух,

сдружен с приумиците ти ревниви —

детинщини, каквито и децата

не могат да измислят! — гледай, виж го

какво направил е и от това

побъркай се, напълно полудей,

защото всичките ти досегашни

безумства са шега пред туй последно!

Това, че измени на Поликсена,

бе нищо — само знак, че и за луд си

непостоянен и към туй ужасно

неблагодарен! Дреболийка беше

и подлият ти опит да отровиш

честта на благородния Камило

с кралеубийство! Все простъпки леки

пред следващия ужас! И към тях

бих вписала и туй, че заповяда

да хвърлят малката ти дъщеричка

на враните — нищожен грях, макар че

и дяволът, преди да го извърши,

пролял би сълзи из очи от огън!

И също тъй не бих могла да кажа,

че пряко си виновен за смъртта

на младия ни принц, чиято чест,

несъразмерна с крехката му възраст,

разби сърцето му, узнало как

един жесток безумец позори

невинната му майка; не, за туй

не ти си отговорен! Но това

последното!… О, господа, когато

го изрека, плачете и ридайте:

кралицата, добрата ни кралица —

тъй милата, тъй нежната — издъхна!

И отмъщението за смъртта й

се бави още!

БЛАГОРОДНИЦИТЕ

Как? Не е възможно!

ПАУЛИНА

Умря — ви казвам! Мъртва е — кълна се!

И ако ни на дума, ни на клетва

не вярвате, вървете и я вижте

и някой стори ли да придобият

цвят устните й, погледът й — блясък,

гръдта й — дъх, и кожата — топлик,

от Бог ще го почитам по-високо!

Но ти, палачо, ти недей се кая —

премного тежко е това, което

си сторил, за да можеш да го духнеш

с въздишки късни! Затова ридай,

но без надежда! Хиляди години

бос, гол, на колене, във пост суров,

на ледна канара сред зимен вихър

не ще изпросят от небето с милост

към тебе да погледне!

ЛЕОНТ

Още! Още!

Каквото и да кажеш, ще е малко!

Заслужил съм от всичките езици

най-острото да чуя!

БЛАГОРОДНИК

Замълчете!

Дори и да сте права, пак речта ви

е прекомерно дръзка.

ПАУЛИНА

Искам прошка!

Когато разбера, че съм сгрешила,

аз винаги разкайвам се. Уви,

нали съм си жена — говорих малко

прибързано. Личи си, че е трогнат

дълбоко в благородната си същност…

Непоправимото не заслужава

да се скърби за него. Не тъжете,

че просих от небето мъст за вас —

по-скоро накажете ме, задето

припомних ви неща, които вие

ще трябва да забравите! Кралю,

добри ми господарю, извинете

една глупачка за това, че тя

от обич към жена ви… Пак сглупих!

Не, няма вече да я споменавам!

И няма — за децата ви! Тъй както

и за мъжа ми, също тъй загубен!

Кълна се, няма думица да кажа

за всички тях!

ЛЕОНТ

Ти правдата ми каза,

а тя за мен е по-добра от тези

слова на състрадание. Води ме

при мъртвите тела на мойте скъпи

жена и син! Общ гроб ще имат те

и той — за срам мой вечен — ще разказва

какво ги е убило. Всеки ден

параклиса му аз ще посещавам

и плач да ръся там ще бъде мойто

едничко облекчение в живота.

Додето сили имам, тоз обред

най-строго ще извършвам. Отведи ме

при двойната ми скръб!

Излизат.

Трета сцена

Бохемия. Край морския бряг[98].

Влизат Антигон — носещ пеленачето — и един Моряк.

АНТИГОН

Уверен ли си, че това е точно

Бохемската пустиня?

МОРЯКЪТ

Точно тя е,

но страх ме е, че хвърлили сме котва

в опасен час. Небето въси вежди

и готви буря. Съвестта ми казва,

че боговете мръщят се, защото

не им харесва туй, което вършим!

АНТИГОН

Да бъде волята им! Ти върни се

и чакай ме при лодката! Аз няма

да се забавя много.

МОРЯКЪТ

Буря иде.

Недейте се отделя от брега!

Таз местност е навсякъде прочута

със хищните си зверове.

АНТИГОН

Върви!

МОРЯКЪТ

Вървя и радвам се, че друг го върши!

Излиза.

АНТИГОН

Ела ми, бедничко! До днес не вярвах,

че духовете могат след смъртта

да бродят по земята. Ако туй

възможно е, то значи твойта майка

видял съм тази нощ; защото сън

не би могъл да бъде толкоз ясен!

Съзрях към мен, люлеейки от горест

главата си, духът й да пристъпва

невероятно тъжен. Не бях виждал

съсъд, тъй пълен с горест и така

красиво носещ я. Във бяла роба,

пред койката, в която аз лежах,

застана тя, трикратно поклони се,

но дъх като пое да проговори,

очите й превърнаха се в два

фонтана бликащи и чак когато

струите им постихнаха, тез думи

изрече тя: „Добри ми Антигоне,

понеже теб съдбата е избрала,

от клетва свързан, пряко свойта воля

палач да си на клетата ми рожба,

запри в Бохемия — във нея има

пустини много, във една от тях

да плаче остави я, сам разплакан;

и тъй като за всички тя ще бъде

загубена навеки, назови я

със името Пердита. Ти самият,

задето изпълняваш злата воля

на моя мъж, при свойта Паулина

не ще се върнеш вече!“ И със писък

превърна се във въздух. Постепенно

съвзел се от уплахата, реших, че

не съм сънувал. (Сънищата, зная,

са глупост.) И макар и суеверно,

ще сторя исканото от духа.

Да, тъй е — Хермиона е била

наказана със смърт и Аполон

желае да оставя туй детенце

(което явно е от Поликсен)

за смърт или живот върху земя,

владяна от баща му… Цвете крехко,

дано ми оцелееш! Ей ги тука

писмото ти и другото, което,

ако рече Фортуна, ще плати

за твоето отглеждане и нещо

за тебе ще остави… Затрещя!

Нещастниче, за майчина простъпка

осъдено на гибел! Не, да плача

не мога, но сърцето ми кърви!

Проклета да е клетвата, която

ме свърза с туй злодейство! Сбогом, рожбо!

Смрачава се все повече. Ще имаш

неласкава приспивна песен, мило!

До днеска не съм виждал небесата

тъй черни денем… Крясък на ловци!

Да бях на кораба!… О, Боже, мечка!

Загубен съм!

Излиза, гонен от мечка. Влиза един Овчар.

ОВЧАРЯТ

По-добре щеше да е, човек да няма възрасти от десет до двайсет и три години или пък младите да проспиваха някак промеждутъка, защото през него знаят само да правят деца на момите, да обиждат старците, да крадат и да се бият. На, ей го! Кой освен тези луди глави между деветнайсет и двайсет и две ще тръгне на лов в такова време? Подплашиха ми две от най-ваклите овчици и къде са се запилели те, кой ги знае! Вълкът май ще ги найде преди стопанина им. Ако изобщо ги видя, ще са край брега, да щипят бръшлян. Ще ги потърся натам, дано… Я, какво е това? Господи помилуй, детенце! И какво сладичко! Дали е мъжко, или женско? Да му се ненагледаш! Чудо-бебенце! Ясна е работата: сгазили са лука нейде двама! Аз може и да не съм много учен, но пак мога да позная, че някоя дворцова камериерка е замесена тук!… Под някоя стълба са те майсторили, гълъбче, в килер някой или нейде зад вратата!… И по им е било топло на тези, дето са го правили, горкичкото, отколкото му е на него сега! Ще го прибера — жал ми е за него! Ще почакам да дойде синът ми. Сега му чух гласа. Охо! Охо-о-о!

Влиза Гламчо.

ГЛАМЧО

Уху! Уху-у-у!

ОВЧАРЯТ

Я, ти тук ли си бил? Ела насам, ако искаш да видиш едно такова нещо, че да разправяш за него и след като умреш и изгниеш!… Какво ти има, синко?

ГЛАМЧО

Видях две такива неща — в морето и на брега!… То и морето — едно море до небето! Между него и свода шило не можеш бодна!

ОВЧАРЯТ

И какво? Казвай, да чуем!

ГЛАМЧО

Какво ли? Да беше го видял как кипеше, как беснееше, как се блъскаше о брега! Но не е там работата! О, клетниците, как жално крещяха! И ту се виждаха, ту ги няма! И кораба им, и той, ту прободе месеца с мачтата си, ту потъне в пяната, сякаш тапа в бъчва с пиво! А оня, другия, на брега, мечката като му откъсна плешката, да го чуеше само как викаше за помощ и как крещеше, че бил се казвал Антигон и че бил благородник! А пък кораба да беше видял, морето как го глътна като топъл хляб, но преди туй онези нещастници как ревяха и морето как им се подиграваше! И как оня, благородникът, и той, горкият, ревеше, та се късаше и мечката така му се подиграваше, та двамата надреваваха морето и вятъра!

ОВЧАРЯТ

Господи помилуй! И кога стана това, синко?

ГЛАМЧО

Ей сега! Веднъж не съм мигнал оттогаз! Ония в морето още не са изстинали, а мечката не се е наобядвала наполовина с благородника. Още го ръфа.

ОВЧАРЯТ

Как не се случих аз до него — щях да му помогна!

ГЛАМЧО

Да беше се случил до кораба и на него щеше да помогнеш, ако имаше милостта ти на какво да стъпне!

ОВЧАРЯТ

Лоша работа, лоша работа! Но гледай тука, сине! И прекръсти се! Ти си имал работа с умиращи, пък аз — със новородени! Гледай тук! Я виж, кръщелно покривало на благородниче! Я виж! Гледай, гледай! Вземи го! Развържи го, сине! Я да видим! На мене ми е предсказано, че феите ще ме направят богат. Това детенце те са го откраднали от някоя люлка. Развързвай, ти казвам! Какво има?

ГЛАМЧО

Забогатя, татко, на стари години! Ако младежките ти грехове са простени, добри старини ще имаш! Злато, чисто злато!

ОВЧАРЯТ

Това е нечисто злато, сине, и може да си покаже рогата! Вземи го и ни дума никому! Бягай вкъщи по прякото! Късмет сме имали, момче! Но за да не се развали нещо, мълчание му е майката! Остави овцете! Тичай, сине, право вкъщи!

ГЛАМЧО

Не, ти с детето и златото върви вкъщи, пък аз ще ида да видя дали си е отишла мечката и колко е изяла от благородника. Те, мечките, са стръвни само когато са гладни. Ако е останало нещо от човека, ще го погреба.

ОВЧАРЯТ

И добре ще сториш. Ако от това, дето е останало от него, разбереш кой е, що е, повикай ме да го видя!

ГЛАМЧО

И още как! Ще ми помогнеш да го заровим.

ОВЧАРЯТ

Да, добър ден е тоя за нас, синко, а в такъв ден трябва да вършим добро!

Излизат.

Четвърто действие

Първа сцена

Влиза — като Хор[99] — Времето.

ВРЕМЕТО

Аз властвувам над всички и всички проверявам,

добри и зли без оглед с добро и зло дарявам,

оплитам и разплитам човешките дела

и ако се възползвам от своите крила,

от вас това за грешка не вярвам да се вземе,

защото мойто име — вий знаете — е Време.

Шестнадесет години ний в миг ще прелетим,

понеже всичко земно пред мен е прах и дим

и нрави и закони по хорската ви нива

властта ми в миг засява и миг след туй залива.

Откакто свят светува до днес, един и същ

е само моят полет, велик и всемогъщ,

и както днес за вчера свидетел съм безгрешен,

за днес ще бъда утре и блясъкът ви днешен

поовехтял ще бъде, тъй както овехтял

тоз разказ мой навярно на вас се е видял.

И тъй, обръщам своя стар пясъчен часовник

и вижте как — за всичко основният виновник —

Леонт, във своя тъжен дворен усамотен,

за лудата си ревност се кае нощ и ден.

Но ний ще го оставим и ей ни през морето

пристигаме сред китна Бохемия, където —

преди подсказан само, сега и име взел —

живей синът на краля, на име Флоризел.

А тука е израсла и малката Пердита

във прелестна пастирка и ако някой пита

какво със тези двама ще стане най-накрай,

то сцената да гледа и сам ще го узнай,

когато повестта ни пред него се развие.

И ако нявга друг път използвали сте вие

по-лошо свойто време, то радвам се и аз,

а ако не, ще моля да вярвате тогаз

на мене — свойто Време, — че честно вам желая

за в бъдеще забави, по-хубави от тая!

Излиза.

Втора сцена

Бохемия. В двореца на Поликсен.

Влизат Поликсен и Камило.

ПОЛИКСЕН

Моля ти се, драги Камило, не настоявай повече — болка е за мене да ти отказвам, но смърт ще е да ти угодя!

КАМИЛО

Изминаха петнадесет години, откак не съм виждал родината си и макар да съм дишал повече чуждестранен въздух, искам да положа костите си в нея. Освен това моят господар, кралят-покаяник, прати да ме викат, а аз бих могъл — или си въобразявам, че бих могъл — да смекча дълбоката му скръб, и това е втората мисъл, която ме пришпорва да замина.

ПОЛИКСЕН

Не, ако ме обичаш, Камило, не заличавай цялата си досегашна служба, напускайки ме сега! Ти сам със своите качества се направи тъй необходим за мене. По-добре да не бях те имал досега, отколкото да ми липсваш отсега нататък. Започнал си ред дела, които друг не би могъл да продължи, и трябва да останеш, за да ги доведеш докрай, ако не искаш да отнесеш със себе си цялата полза, която съм извлякъл досега от тебе. Ако смяташ, че услугите ти са били подценени — а да ги надценя, не бих могъл! — ще имам грижата да ти се отблагодаря по-щедро и радостта да те отрупам със знаци на дружба. Но за Сицилия недей ми говори! Самото име на тази нещастна страна ме ранява със спомена за моя брат — краля-покаяник, както ти го нарече. Той се сдобри с мене, а загубата на прекрасните му съпруга и деца ме натъжава, сякаш е от вчера… Кажи ми: кога за последен път видя сина ми, принц Флоризел? Кралете, които имат деца с лоши наклонности, са не по-малко нещастни от онези, които са загубили деца с доказани добродетели.

КАМИЛО

От три дни не съм виждал принца, господарю. Не зная на какви по-привлекателни за него занимания се отдава, но по отсъствията му забелязвам, че е охладял напоследък към двора и не е тъй усърден, както преди в своите княжески упражнения.

ПОЛИКСЕН

И аз забелязах това, Камило, и то така ме изпълни с грижи, че отдавна имам очи, които го следят вън от двореца; от тях получих сведения, че той прекарва почти цялото си време в дома на някакъв прост овчар — човек, който, казват, по начин непонятен за съседите му, се бил издигнал от нищо до рядко благосъстояние.

КАМИЛО

Чувах, господарю, за такъв човек, който имал дъщеря с неописуема хубост. Славата й се носи тъй далече, че се чудя как може да е излитнала от селска колиба.

ПОЛИКСЕН

И моите сведения са такива и аз се боя, че тази девойка е стръвта, която привлича сина ми. Ти ще ме придружиш до това място и там, без да се издавам кой съм, ще поговоря с този овчар, от чието простодушие лесно ще измъкна причината за посещенията на сина ми в неговия дом. Моля те, помогни ми в това и остави настрана мислите си за Сицилия.

КАМИЛО

С готовност ще изпълня волята ви.

ПОЛИКСЕН

Моят стар, чудесен Камило! Да вървим да се преоблечем!

Излизат.

Трета сцена

Път край колибата на овчаря.

Влиза Автолик.

АВТОЛИК (пее)

„Когато лик покаже нарциса

и дрозд зачурулика —

ехей! — и юноши, и старци са

съгрети от топлика!

И мамят край плета чаршафите

сърцето ми крадливо —

— ехей! — защото даже графът е

щастлив пред канче пиво!

И всяко «тирили» на птичка ме

издига в небесата —

ехей! — когато се боричкаме

с девойчето в тревата!“

Бях на служба при принц Флоризел и се обличах тогава в кадифе първо качество, но понастоящем съм в доживотен отпуск…

Пее.

„Но що от туй! Щом грейне месеца,

за сън селякът ляга,

а пътищата сто и десет са

пред волния бродяга.

А пък понеже калайджията

с торба законно скита,

то тя, щом пипнат ме за шията,

ми служи за защита!“

Аз съм по чаршафите. Щом ястребът гнезди, прането си варди! Баща ми ме е кръстил на името на крадливия Автолик[100], понеже се бил пръкнал — като сина си — под знака на Меркурий и си падаше по задигането на незначителни дреболийки. Заровете и фльорците ме докараха до тези одеяния, а изворът на доходите ми е благословеното мошеничество. Бесилките и тоягите растат твърде нагъсто край пътя на пладнешкия разбойник, а пък аз за отвъдния живот пет пари не давам, но от боя и въжето ме е страх… Ха, плячка, плячка!

Влиза Гламчо.

ГЛАМЧО

Чакай сега! Единайсет брави дават една бала вълна. По лира и нещо балата. Ако острижем хиляда и петстотин, колко пара ще вземем?

АВТОЛИК (настрани)

Само да издържи примката, пъдпъдъчето е мое!

ГЛАМЧО

Не мога да го сметна без камъчета. Чакай да видим какво трябва да купя за празника на стригачите! Три фунта захар; пет фунта стафиди; ориз… защо й е дотрябвал ориз на тази моя сестричка? Нали я направи татко домакиня на празника — сега мярка не знае! Приготвила ми е двайсе и четири букета за стригачите (вярно, до един първи певци, майстори на песните за три гласа; ама гласовете им са все от ниските. Само един пуританин има сред тях, който гъгне псалмите си изтънко като гайда)… Освен това шафран за крушовия сладкиш, карамфил, фурми… не, фурми няма, не ми е писала… индийски орехчета — седем; едно-две коренчета джинджифил — но тях ще ги взема без пари, в придавка — четири фунта сушени сливи и четири фунта сухо грозде…

АВТОЛИК (гърчи се на земята)

О, да не бях се раждал!

ГЛАМЧО

Господи, помилуй!

АВТОЛИК

Помощ, помощ! Само ми смъкнете тези дрипи и да умра, да умра!

ГЛАМЧО

О, бедни голтако, на тебе ти трябва не тях да смъкваш, а други да трупаш отгоре им.

АВТОЛИК

О, господине, тези гадни дрехи ме мъчат повече от ударите, които получих, а те бяха сто хиляди и хем здрави!

ГЛАМЧО

Сто хиляди? Ами че толкоз бой не е малко нещо! И кой те би?

АВТОЛИК

Един разбойник, господине! Преби ме и ме обра! Взе ми парите и дрехите и ми навлече тези гадни парцали!

ГЛАМЧО

На кон ли беше или пеш?

АВТОЛИК

Пеш, господине, пеш.

ГЛАМЧО

То си личи, че е бил от пешите. Тази дреха, за да бъде от конник, би трябвало да е видяла доста служба. Дай ръка да ти помогна. Хайде, давай!

Помага му да стане.

АВТОЛИК

Ох, по-полека, господине!

ГЛАМЧО

Ах, нещастник!

АВТОЛИК

По-полека, господине! Май ми е изкълчена плешката.

ГЛАМЧО

Сега как е? Можеш ли да стоиш прав?

АВТОЛИК

По-полека, мили господине! Ха, така! Ох, по-полека! Оказахте ми голяма услуга.

Измъква му кесията.

ГЛАМЧО

Трябват ли ти пари? Да ти дам малко?

АВТОЛИК

Не! Не, господине! По никакъв начин! Умолявам ви! Имам един роднина — миля няма оттук, — при него отивах. Той ще ми даде и пари, и всичко. Не ми предлагайте пари, моля ви се, обиждате ме!

ГЛАМЧО

И що за човек беше тоя, дето ви ограби?

АВТОЛИК

Един негодник, господине, когото съм виждал да върти комарджийски игри по съборите. Беше по едно време на служба при принца, но после, не помня за каква негова добродетел, но във всеки случай знам, че го нашибаха с камшик и го прогониха от двора.

ГЛАМЧО

Искате да кажете „за какъв порок“. В двора не гонят добродетелите с камшик. Напротив, коткат ги, за да останат, но те все пак не се застояват.

АВТОЛИК

Да, „порок“ исках да кажа. Добре го зная аз него! След това разиграваше маймуни, беше по едно време пристав, после скалъпи някакъв куклен театър и представляваше блудния син, а сетне се ожени за една вдовица на калайджия, живее съвсем близо до моите имоти, и като изреди всички мошенически занаяти, най-после се спря на чистото разбойничество. Автолик му викат.

ГЛАМЧО

Ах, проклетникът! Значи той е бил! Крадец не, ами оттатък, честна дума! Където има празник, панаир или борби на мечки[101] — там е и той!

АВТОЛИК

Точно така! Той беше. Той, тоя негодник, ме нареди така!

ГЛАМЧО

Няма по-голям пъзльо от него в цяла Бохемия. Ако го бяхте погледнали накриво и заплюли, щеше да офейка.

АВТОЛИК

Трябва да ви призная, господине, че не съм много войнствен. Плашлив съм си от рождение и той го е знаел навярно.

ГЛАМЧО

Сега как сте?

АВТОЛИК

Много по-добре от преди. Мога вече да се държа и да вървя. Дори мога да се сбогувам с вас и да поема полека към дома на моя роднина.

ГЛАМЧО

Да ви изведа ли до пътя?

АВТОЛИК

Няма нужда, милостиви господине, няма никаква нужда!

ГЛАМЧО

Тогава сбогом! Имам да купувам подправки за празника на стриганите!

Излиза.

АВТОЛИК

На добър път, любезни господине!… Твоята кесия не се е затичала да ти купува подправки… Аз и на празника ви ще дойда и ако днешният фокус не роди още един и не острижа стриганите ви като овце, да ме зачеркнат от списъка на вагабонтите и да ме зачислят сред честните люде!

Пее.

„Крачѝ, крачѝ, че щом си весел,

минаваш двеста мили,

а нос когато си повесил,

след две загубваш сили!“

Излиза.

Четвърта сцена

Бохемия. В двора пред дома на овчаря.

Влизат Флоризел и Пердита.

ФЛОРИЗЕЛ

Това необичайно облекло

изтъква хубостта ти — не овчарка,

а Флора[102] през април! Тоз празник ваш

е сякаш сбор на малки божества,

над който ти царуваш!

ПЕРДИТА

Господарю,

аз нямам право да ви забраня

тез ваши лудории… извинете,

че ги нарекох тъй, но вие, който

сте в погледа на всички, затъмнихте

в тез селски дрехи светлия си сан,

а мен, обикновената овчарка,

облякохте в одежди на богиня.

Ако не бяха всичките трапези

на тоя ден поръсени с безумство,

което като нещо обичайно

преглъща се, пред вас, така облечен,

бих пламнала и паднала в несвяст —

пред огледалото!

ФЛОРИЗЕЛ

Благословено

да е соколчето ми, прелетяло

имота на баща ти!

ПЕРДИТА

Чул ви Зевс,

но разликата между нас ме плаши:

високият ви сан не знае страх,

пък аз треперя, като си помисля,

че може и баща ви като вас

из тез места да мине! Богове,

какво ще каже той, като ви види

във таз премяна, като ценен том,

подвързан евтино? Аз как ще срещна,

нагиздена във тез не мои дрехи,

ужасният му гняв?

ФЛОРИЗЕЛ

Не падай духом!

Безсмъртните, забравяйки за свойта

божественост пред любовта, нерядко

приемали са облик на животни[103]:

вида на бик е взимал и мучал е

сам Юпитер; зеленият Нептун,

превърнал се в овен, е блеял страстно:

а златокъдрестият Аполон

е взимал образ — като мен сега —

на прост овчар. И никое от тези

преображения не е било

извършено за хубост като твойта

и с порив непорочен като моя,

защото в мен дългът е над нагона,

честта ми — над страстта!

ПЕРДИТА

Но тази ваша

решителност ще трябва да отстъпи,

ако се сблъска — както ще се сблъска —

с властта на краля, принце! Или вие

от мен ще се лишите, или аз — от

живота си!

ФЛОРИЗЕЛ

О, скъпа ми Пердита,

не си разваляй радостния празник,

с тез черни мисли! Твой ако не съм,

не ще ме притежава и баща ми,

защото аз не бих могъл да бъда —

ако не бъда твой — ни свой, ни ничий!

Дори Съдбата да не е съгласна,

от туй не ще отстъпя! Усмихни се

и удави страха си в тази радост

наоколо! Виж, гостите пристигат!

Срещни ги весело, като че ли

дошли са за венчавката, която

със свята клетва сме си обещали

един на друг!

ПЕРДИТА

Фортуно, благосклонна

бъди към нас!

ФЛОРИЗЕЛ

Пристигат, приготви се

така да ги посрещнеш, че от радост

лицата им да лумнат!

Влизат Овчарят, Гламчо; с тях — предрешени — Поликсен и Камило; Мопса, Доркас и Слуги.

ОВЧАРЯТ

Къде си, дъще? Като беше жива,

стопанката ми — Бог да я прости —

на този ден бе всичко: домакиня,

прислужница, ключарка и готвачка;

посрещне тоя, оня нагласи

и миг за танц и песен ще открадне;

ту в края на трапезата, ту тук,

в средата й, чевръста и засмяна,

с лице във огън, който често-често

гасеше със наздравици към всички

и всеки поотделно!… А пък ти

си сякаш гостенка, а не стопанка

на празника! Стръкни се, покани

тез двама непознати — тъй се свързват

познанства и приятелства! Без свян!

И всички ни с „добре дошли“ приветствай,

за да ти дава стадото и вълна,

и мляко, и приплод!

ПЕРДИТА (към Поликсен)

Добре дошъл,

почтени гостенино!

Към Камило.

Вие — също!

Баща ми пожела да бъда аз

хазайка на овчарския ни празник…

Подай ми, моля те, цветята, Доркас!

Вземете, господине, тази китка

седефчета и розмарин! Те пазят

цвета си и дъха си цяла зима.

Вземете ги за щастие и спомен

и заповядайте!

ПОЛИКСЕН

Пастирко мила,

добре подбрала си за възрастта ни

таз зимна китка!

ПЕРДИТА

Гостенино драг,

в туй време на годината, когато

е лятото умряло, а не се е

родила още зъзнещата зима,

царуват „незаконните деца на

Природата“ — там разни карамфили

на пръски и петна, които липсват

във селските лехи, — а аз за тях

не ща да търся разсад.

ПОЛИКСЕН

А защо?

Какво те кара да ги пренебрегваш,

девойче мило?

ПЕРДИТА

Туй, че — както казват —

за тяхната игрива пъстрота

изкуството дял имало наравно

с великата Природа.

ПОЛИКСЕН

И да има,

Природата се подобрява само

щом тя даде ни способ за това

и туй изкуство, със което — казваш —

допълваме Природата, е дело

на същата Природа. Ний успешно

венчаваме присадка благородна

за низък ствол и правим да зачене

от знатна пъпка дивата кора,

ала това изкуство, със което

изменяме Природата, е всъщност

Природа пак!

ПЕРДИТА

Така е.

ПОЛИКСЕН

И затуй

сади си карамфили и недей ги

нарича „незаконни“!

ПЕРДИТА

Пръст не мръдвам

да бодна във лехата стрък от тях!

Да искам да садя такова чудо,

е все едно, ако се боядисвах,

да искам тоз младеж да пожелае

деца от мен, защото е харесал

боята ми!… Вземете и от тези!

Букет от мента, лавандула, риган

и невен, който ляга си да спи

със слънцето и с него става в сълзи.

Това са все цветенца от средата

на лятото и, мисля, ще подхождат

за хора в средна възраст. Драги гости,

добре дошли!

КАМИЛО

Да бях от твойто стадо,

ей Богу, бих забравил да паса,

за да те гледам!

ПЕРДИТА

О, не дай си, Боже,

тъй щяхте да отслабнете, че после

през януари ветровете щяха

да ви продухат целия!

Към Флоризел.

Мой мили,

защо ми липсват пролетни цветя,

подхождащи за свежата ти възраст!…

Тъй както и за вашата, девойки,

понесли върху гранки непорочни

напъпили моминства! Где сте вие,

цветя, които Прозерпина[104] пръсна,

когато влюбеният бог на ада

я грабна в колесницата си; вие,

о, нарциси, предварващи цвъртежа

на мартенските лястовички; вие,

свенливи теменужки, надарени

с дъха на Афродита[105] и с мъха

на клепките Юнонини[106]; и вие,

иглики бледи, вехнещи в моминство,

не зърнали жениха Аполон

във жарката му сила (както често

с момите става!); где сте вий, лалета

вий, кринове, кандилки, перуники?

О, как ми трябват те, венец да свия

за тебе, мили, цял да те обсипя,

мой скъпи!

ФЛОРИЗЕЛ

Като тяло на мъртвец?

ПЕРДИТА

Като полянка, гдето Любовта

ще легне и играе! Ако искаш,

и като тяло, само че не мъртво,

а живо и което във прегръдка

ще погреба!… Вземете си цветята!

О, Боже, имам чувство, че играя

кралицата в овчарските забави

на Духовден[107]! Тез чужди дрехи сякаш

променят нрава ми!

ФЛОРИЗЕЛ

У тебе всичко

е по-добро от другото: говориш —

и аз желая да говориш вечно;

запяваш — и аз искам тъй, със песен,

да пазаруваш, да се молиш Богу,

да даваш милостиня, на слугите

да заповядваш, пеейки; танцуваш —

и искам аз вълна да бъдеш морска,

та само туй да правиш непрестанно,

напред-назад, все тъй! Любима моя,

и най-нищожното, което вършиш,

е толкоз лично твое, че издава

кралицата!

ПЕРДИТА

О, скъпи ми Дорикле,

премного хвалиш ме! Да не личеше

от младостта ти и от тази кръв,

прозираща тъй искрено през нея,

че си пастир, Дорикле, непокварен,

умът ми би ми вдъхнал страх, че ти

нечестно ме ухажваш!

ФЛОРИЗЕЛ

Мила моя,

ти имаш основания за страх

не повече, отколкото аз — мисли,

които да те плашат! Успокой се

и дай ръка за танц! Ний двама с теб сме

два гълъба, събрали се веднъж

завинаги!

ПЕРДИТА

Кълна се, че е тъй!

ПОЛИКСЕН

Това е най-чаровната девойка

от низък род, която досега

е тъпкала морава! Всяко нещо

във нея и във нейните постъпки

излъхва благородство, по-високо

от тоя дом!

КАМИЛО

Той нещо й говори,

което кара да пламти лика й.

Ей Богу, туй е истинска кралица

на млякото и сиренето!

ГЛАМЧО

Хайде!

Свирачите!

ДОРКАС

Със Мопса ще се любиш?

Да гризе чесън, за да си подправя

целувките!

МОПСА

Я ти да си мълчиш, че…

ГЛАМЧО

Ни дума! Ний сме хора със обноски…

Хей, музика!

Танц на овчари и овчарки.

ПОЛИКСЕН

Приятелю, кажете: кой е този

млад момък, който в този миг танцува

със дъщеря ви?

ОВЧАРЯТ

Викат му Дорикъл.

Бил имал — казва — пасбища богати;

и аз му вярвам — честен е на вид.

Разправя, че обичал дъщеря ми;

и на това му вярвам — не съм виждал

и месеца тъй дълго да се взира

във езерото, както този момък —

в очите й. Но право да си кажа —

до разлика от половин целувка, —

не мога да отмеря кой кого

обича повече!

ПОЛИКСЕН

Добра е в танца.

ОВЧАРЯТ

Във всичко е добра, макар че аз

не бива да си хваля дъщерята.

Но знайте: ако този млад човек

я вземе, ще получи нещо, дето

не го е и сънувал!

Влиза Слуга.

СЛУГАТА

Господарю, да чуете само пътуващия продавач пред вратата, никога вече няма да тропнете с крак при звук на тъпанче и пискун! Гайда дори няма да ви размърда! Той знае безброй песни и ги пее по-живо, отколкото вие броите пари! Леят се из устата му, сякаш цял живот се е хранил със стихове! Всички са разперили уши да го слушат!

ГЛАМЧО

Тъкмо навреме! Нека влезе! Аз душа давам за песни! Хеле като е някоя тъжна случка, а музиката й — весела, а пък друг път, като е някоя ама много закачлива, пък изпята като на умряло!

СЛУГАТА

Има песни, казвам ви, за мъже и жени, всекиму по мярка! Намира ти твоята като галантерист — ръкавица! За момите има чудесни песнички и без грубости, както никога! И с такива едни деликатни припеви, като например: „Налегни я, натисни я!“ и където в песента някой цапнат в устата хубостник иска да направи на момата нещо и й пробутва мръсен намек, той кара момата да му отговори съвсем морално: „Ах, недей ме, млади момко, трам, та-ра-ра!“, точно така да го среже като нищо с едно „Ах, недей ме, млади момко, трам, та-ра-ра!“

ПОЛИКСЕН

Изглежда, че певеца си го бива.

ГЛАМЧО

Честна дума, трябва да е невероятен шегобиец! А има ли и добра стока?

СЛУГАТА

Има панделки от всички цветове на дъгата и такива тънки дантели, каквито и най-големите адвокати в Бохемия не могат да изплетат с думи, а у него са на гроси! И всякакви панделки, жартиери, ширити, лен, батиста и още триста! И им пее хвала, сякаш са богове и богини! Ще речете, че ризата, която продава, е ангел небесен, така й възпява буфанчетата и воланчетата!

ГЛАМЧО

Доведи го! И нека влезе с песен!

ПЕРДИТА

Но кажи му да няма грубости!

Слугата излиза.

ГЛАМЧО

Понякога у тези търговци, сестрице, има нещо повече, отколкото си представяш.

ПЕРДИТА

И отколкото искам да си представя, братко!

Влиза Автолик.

АВТОЛИК (пее)

„Бяла като сняг батиста,

брошки, гривни от мъниста,

срещу слънце дамски маски,

ръкавици и дамаски,

кехлибарени гердани —

най-модерни, не от лани,

пудри, червила, браслети,

гребени, игли, фуркети —

всичко нужно за жените

от главата до петите!

Който мъж от мен не купи,

милата ще му се цупи!

Идвайте, търсете, искайте!

Бийте се, не се натискайте!“

ГЛАМЧО

Да не бях влюбен в моята Мопса, стотинка нямаше да вземеш от мене, но понеже съм й роб, ще следва и заробването на някоя панделка и ръкавичка.

МОПСА

Беше ми ги обещал за празника, но и сега не е късно.

ДОРКАС

И друго ти беше обещал, ако не лъжат хората!

МОПСА

Нали на тебе ти уреди сметката! Може и да ти е дал нещо отгоре, дето ще те е срам да му го върнеш!

ГЛАМЧО

А бе няма ли повече възпитание сред момите! Вместо да си показват лицата, вдигат си полите до главите! Не можете ли да си ги казвате тия работи, когато доите кравите или в леглото, или край фурната, та сте седнали да си ги съскате пред гостите!… Пак добре, че не крещят!… Трева в звънците и ни дума повече!

МОПСА

Аз свърших. Ела, обещал си ми копринена якичка и парфюмирани ръкавици.

ГЛАМЧО

Ама нали ти казах, че ме измамиха и обраха по пътя.

АВТОЛИК

Наистина, господине, пълно е с мошеници наоколо. Човек трябва да си отваря очите.

ГЛАМЧО

Не бой се, драги, тук няма нищо да ти изчезне.

АВТОЛИК

Надявам се, господине, защото имам доста ценна стока.

ГЛАМЧО

Това тука какво е? Песни ли?

МОПСА

Моля ти се, купи ми няколко! Много ги обичам, когато са напечатани, защото тогава е сигурно, че са истински!

АВТОЛИК

Ето ви една с много тъжовна музика за това как една жена на лихварин му родила двайсет торби с пари и искала да яде змийски глави и печени жаби!

МОПСА

Ама дали е истинска?

АВТОЛИК

Гарантирано истинска и случката е станала този месец!

ДОРКАС

Не вземам лихварин, та каквото ще да става!

АВТОЛИК

Ето и името на жената, която е бабувала при раждането. Госпожа Дрънкинс. И на още пет-шест почтени дами, които са присъствали. Няма да разпространяваме лъжи я?

МОПСА

Много ти се моля, купи ми я!

ГЛАМЧО

Добре, сложи я настрана и ни покажи още! После ще купим другите неща.

АВТОЛИК

Ето ви песента за рибата, която се показала край брега на осемдесети април, сряда, и се издигнала на двайсет и пет хиляди стъпки над водата, след което изпяла тази песен против коравосърдечните моми! Смята се, че тя била жена, която впоследствие се превърнала в студена риба, защото отказала да влезе в интимна връзка с момъка, който я обичал! Песента е много жалостива и крайно достоверна!

ДОРКАС

Ама наистина ли?

АВТОЛИК

Подписали са се под нея петима съдии и толкова свидетели, че не се побират в сандъка ми!

ГЛАМЧО

Задели и нея! Още една!

АВТОЛИК

Тази е весела, но много хубава!

МОПСА

Да вземем и весела!

АВТОЛИК

Отлична е, мога да ви я препоръчам! Пее се по гласа на „Лъгал момък две девойки“. От вашия край на запад няма мома да не я пее! Много се търси, казвам ви!

МОПСА

Ние я знаем и двете! На три гласа е. Ако вземете третия глас, ще видите!

ДОРКАС

Знам й гласа от цял месец!

АВТОЛИК

За мене не се безпокойте! Това ми е занаята. Хайде, почвайте!

Пеят.

АВТОЛИК

„Хайде, сбогом! Тръгвам вече!

Имам работа далече!

ДОРКАС

А каква?

МОПСА

Каква?

ДОРКАС

Каква?

АВТОЛИК

Лична тайна е това!

ДОРКАС

Лична тайна, значи, днес е,

а преди на мене кле се!

МОПСА

Не, на мен!

ДОРКАС

На мен!

МОПСА

На мен!

АВТОЛИК

Много дни от тоя ден!

МОПСА

Где отиваш, пак не каза.

В плевнята или край яза?

АВТОЛИК

По любов!

ДОРКАС

Любов?

МОПСА

Любов?

МОПСА и ДОРКАС

О, момински дял суров!“

ГЛАМЧО

Ще си я допеем после сами. Баща ми и двамата господа разговарят за нещо важно — да не им пречим! Търговецо, вземи си сандъка и върви след мене!… Ще има по нещо и за двете!… Искаме първокачествена стока, търговецо!… Тръгвай, момите!

Излиза заедно с Доркас и Мопса.

АВТОЛИК

Ще ти излязат скъпички те!

Пее.

„Коя търси дантелка?

Коя иска корделка?

Бързо тук, мои весели птички!

Лен, памук и коприна,

стока модна и фина —

стига само да има парички,

че парата е дружка,

дето вредом се мушка

и потребното носи на всички!“

Излиза.

Влиза Слугата.

СЛУГАТА

Господарю, вън чакат трима козари, трима овчари, трима говедари и трима свинари, които са се облекли в кожи, викат, че били сатъри ли, псалтири ли не знам, нещо такова, и че можели да изиграят един танц, за който момите казват, че бил някаква галимантия от скокове, но то е, защото те не участват в него. А те самите казват, че танцът им може би щял да се види грубичък на тези, които обичат само кеглите и тем подобни умствени игри, но на всички други щял да се хареса много.

ОВЧАРЯТ

Изгони ги! Не ги щем! И без това имаше доста просташки смехории… Навярно, господине, сме ви досадили с тях?

ПОЛИКСЕН

Ще досадите на тези, които искат да ни развлекат. Нека видим танца им.

СЛУГАТА

Една от тройките, ваша милост, била танцувала пред краля и най-слабият от тях скачал над дванайсет стъпки и половина!

ОВЧАРЯТ

Стига си дрънкал! Щом уважаемите гости желаят, нека влязат! Но бързо!

СЛУГАТА

Те са тук отвън, господарю.

Излиза.

Танц на сатири.

ПОЛИКСЕН (към Овчаря)

… За туй по-късно ще говорим, старче…

Към Камило.

Отидоха премного надалече

и трябва, мисля, да ги разделим.

Какъвто простодушен е…

Към Флоризел.

Младежо,

какво ти става? Нещо те гнети

и пъди от ума ти радостта.

Когато бях на твоите години

и като теб въртях любов, отрупвах

изгората си с разни дреболийки,

и днес на твое място бих изгребал

съкровищата свилени на този

пътуващ продавач и бих ги пръснал

в краката й. А ти го изпроводи,

не купил нищо. Ако таз девойка

си обясни погрешно туй със липса

на щедрост или чувство, ще изпаднеш

във затруднение… поне ако

държиш на нея.

ФЛОРИЗЕЛ

Стари господине,

аз знам, че мойта скъпа не цени

подобни дреболии: в туй сърце,

невръчени, но твърдо обещани,

са даровете, чакани от нея!

Към Пердита.

О, нека ти излея свойто чувство

пред този старец, който в младостта си,

личи си, е обичал! Позволи ми

да взема в длан ръката ти, по-бяла

от пух на гълъбица, от усмивка

на черен етиопец, от снега,

пресеян дваж през тънките сита

на северния вятър!…

ПОЛИКСЕН

Както тръгна…

Наистина изящно разкрасява

тоз селски момък нейната ръчица,

красива и без туй… Прощавай, момко,

прекъснах те, а бих желал да чуя

признанието ти!

ФЛОРИЗЕЛ

И мой свидетел

ще бъдете!

ПОЛИКСЕН

Съседът ми, и той ли?

ФЛОРИЗЕЛ

И той, и всички люде по земята!

Самата тя, небето, всичко нека

свидетелства, че ако нявга стана —

и то заслужено — велик владетел

или най-хубав момък, който нявга

е мамел взор, или прославен книжник,

какъвто този свят не е познавал,

а тя не ме обича, това всичко

за мене ще е нищо и аз него

ще обрека на вярна служба ней

или на вярна гибел!

ПОЛИКСЕН

Щедра реч!

КАМИЛО

Говореща за искреност.

ОВЧАРЯТ

Ти, дъще,

какво ще кажеш?

ПЕРДИТА

Татко, аз не мога

тъй умно да говоря и да мисля,

ала по кройката на свойте чувства

аз рязах неговото и повярвах,

че чисто е и то.

ОВЧАРЯТ

Ръцете! Хайде!

Заключено! Вий, гости непознати,

свидетели бъдете: дъщеря си

аз давам му със зестра, не по-малка

от неговия пай!

ФЛОРИЗЕЛ

О, тази зестра

ще бъдат само нейните достойнства:

аз след смъртта на едного ще имам

богатства, за каквито вие, татко,

не сте дори сънували! Но хайде,

провъзгласете нашия годеж

пред тез свидетели!

ОВЧАРЯТ

Ръката дай си!

Ти — свойта, дъще!…

ПОЛИКСЕН

Чакай малко, момко!

Баща ти жив ли е?

ФЛОРИЗЕЛ

Да, жив. Защо?

ПОЛИКСЕН

А знае ли, че се венчаваш?

ФЛОРИЗЕЛ

Не.

И няма да узнае.

ПОЛИКСЕН

Според мене

бащата на жениха е пръв гост

на брачната трапеза. Но, прощавай,

навярно твоят станал е негоден

за отговорни работи. Не е ли

от старост изкуфял? Слухът му как е?

А говорът? Навярно разпознава

със мъка хората? Не може вече

да управлява своите имоти?

Отново към леглото прикован е,

за нищо неспособен, освен само

за туй, което вършил е във него

като дете!

ФЛОРИЗЕЛ

Напротив, господине,

малцина са тъй здрави и тъй силни

на неговата възраст!

ПОЛИКСЕН

Щом е тъй,

във бялата брада, която виждаш,

кълна се, ти отнасяш се към него

не твърде по синовному! Ако

е право на сина да си избира

жената сам, то прав е и баща му,

комуто не остава друга радост

освен потомството, да бъде питан

по тоз въпрос.

ФЛОРИЗЕЛ

Съгласен, господине,

но по причини, за които тука

не мога да говоря, той не трябва

да знае за годежа ми.

ПОЛИКСЕН

Как тъй?

Съветвам те, кажи му!

ФЛОРИЗЕЛ

Не, не бива!

ПОЛИКСЕН

Кажи му, слушай мене!

ФЛОРИЗЕЛ

Не, не мога!

ОВЧАРЯТ

Кажи му, сине! Няма да се сърди,

щом види твоя избор!

ФЛОРИЗЕЛ

Невъзможно!

Аз моля, пристъпете към годежа.

ПОЛИКСЕН (разкрива се)

Към вашата раздяла ще пристъпя,

хлапако луд, когото не желая

да нарека свой син — за принц си ти

премного низък! Скиптърът го чака,

той грабнал гегата!… Ти, старче, жалко

че примката ще ти скъси живота

със седмица най-много!… А на теб,

красива вещице, която явно

си знаела, че има кралска кръв

тоз хапльо тук, с когото ти…

ОВЧАРЯТ

О, Боже,

сърцето ми!

ПОЛИКСЕН

… въртяла си любов,

аз твоята магьосническа хубост

ще заповядам с тръни да издраскат

и сторят по-невзрачна и от твоя

невзрачен ранг!… А колкото до тебе,

безумецо, ако веднъж въздъхнеш

за туй, че няма как да виждаш вече

таз кукличка (а ний ще се погрижим

да нямаш как!), то знай, ще те лишим

от правото над трона ни и всяка

роднинска връзка с тебе ще зачеркнем

от времената на Девкалион[108]

до наши дни! Помни какво съм казал

и марш в двореца!… Този път, селяко,

макар до гуша в нашата немилост,

ужасния ни удар ще избегнеш…

А ти, магьоснице, добра прилика

за сетния овчар — дори за този,

оказал се (ако не бе кръвта ни)

по-низък и от теб! — ако открехнеш

вратата на коптора си пред него

или го вземеш в своите прегръдки,

добре помни, ще ти измисля смърт,

за теб така ужасна, както ти

за нея ще си крехка!

Излиза.

ПЕРДИТА

И сега,

макар разсипана, кой знае колко

не се уплаших и за малко щях

направо да му кажа във очите,

че слънцето, което осветява

двореца му, лика си не отвръща

от нашата колиба, а еднакво

огрява двете!

Към Флоризел.

Скъпи господарю,

вървете си! Не ви ли казвах аз,

че тъй ще свърши всичко. Много моля,

помнете сана си. Туй беше сън.

Събудена, не ще играя вече.

Не съм кралица. Ще доя през сълзи

овцете си и толкоз.

КАМИЛО

Как сме, старче —

преди да си умрял, какво ще кажеш?

ОВЧАРЯТ

Не знам какво да кажа и да мисля

и страх ме е да вярвам на това,

което знам.

Към Флоризел.

О, принце, вий убихте

един осемдесет и три годишен

нещастен старец, който досега

надяваше се тихо да заспи

във същото легло, в което нявга

заспа баща му, и да легне в гроба

до честните му кости; а сега

палачът във зебло ще го завие

и хвърли някъде в неосветена,

греховна пръст!… Нещастнице проклета,

която знаела си, че е принц,

и пак си разменила клетва с него!…

Разсипан! О, сега ако умра,

ще значи, че небето ме е чуло!

Излиза.

ФЛОРИЗЕЛ

Какво ме гледате? Опечален съм,

но не изплашен! Възпрепятстван — да,

но не — отказал се! Стоя на свойто!

Щом спират ме, аз тегля с двойна сила

и крачка не пристъпвам, щом ме дърпат

насила за юздата!

КАМИЛО

Господарю,

вий знаете баща си — той сега

не ще приеме разговор (какъвто

и вие май не щете) и боя се,

че трудно би могъл да изтърпи

присъствието ви. Затуй, додето

гневът му не е стихнал, вий пред него

не се вестявайте!

ФЛОРИЗЕЛ

Не съм и мислил!…

Не сте ли вий Камило?

КАМИЛО

Той самият!

ПЕРДИТА

Как често казвах ви, че тъй ще стане,

че новият ми сан ще трае само

додето се разкрие!

ФЛОРИЗЕЛ

Той ще трае

до края на обета ми, а него

потъпча ли, Природата да стъпче

утробата на таз земя със всички

зачатъци във нея! Ободри се!…

Дори без кралство, татко, ще съм крал

на свойте чувства!

КАМИЛО

Бих ви посъветвал…

ФЛОРИЗЕЛ

Сърцето си аз имам за съветник!

Ако умът ми иска да го слуша,

ще съм разумен: ако не, разбрало,

че по ще се погажда с лудостта,

то „Идвай!“ ще й викне!

КАМИЛО

Но това е

греховно отчаяние!

ФЛОРИЗЕЛ

Понеже

тъй само аз удържам свойта клетва,

за мен е добродетелност! Камило,

не само за Бохемия и не

за хилядите почести, които

на трона й пожънал бих — за всичко,

което е под слънцето или

недрата земни крият, или пазят

бездънните морета, — знайте — няма

да наруша обета си към свойта

избраница прекрасна! И затуй

аз моля ви — понеже сте отдавна

приятел уважаван на баща ми, —

когато тук не ще ме има вече,

понеже няма да се видя с него,

ръснете върху гневния му пламък

добрите си съвети! А пък аз

ще вляза сам в двуборство със Фортуна

за бъдещето си! Туй само знайте

и съобщете: тръгвам по море

със таз, която ми е запретено

на сушата да имам! Тук наблизо

добрият случай е закотвил кораб,

макар и непригоден за целта.

А где ще ида, нямаме защо

ни вий да го узнавате, ни аз

да ви го казвам.

КАМИЛО

Бих ви искал, принце,

по-гъвкав пред съветите или

по-твърд за изпитните…

ФЛОРИЗЕЛ

Чуй, Пердита.

Към Камило.

За малко само…

Оттегля се с Пердита встрани.

КАМИЛО

Явно че е твърдо

решил да бяга. Хубаво ще бъде,

ако използвам случая, така че

да го спася от гибел и направя

да бъде срещнат с почит и любов,

а пък за себе си да уредя

завръщане в Сицилия при своя

нещастен крал, когото тъй жадувам

да зърна пак.

ФЛОРИЗЕЛ

Прощавайте, Камило!

От много грижи грубо пренебрегнах

учтивостта.

КАМИЛО

Мой принце, вие, вярвам,

сте чували за скромните услуги,

които аз от обич към баща ви

съм му оказвал?

ФЛОРИЗЕЛ

Предано и честно

си служил и заслужил. За баща ми

са вечен припев твоите дела

и постоянна грижа — те да бъдат

достойно награждавани.

КАМИЛО

Тогава,

ако благоволите, господарю,

да вярвате, че аз обичам краля

и, значи, покрай него, туй, което

най-близко му е, сиреч вас самия,

последвайте съвета ми, във случай

че планът ви — обмислен и претеглен —

търпи промени! Вярвайте ми, принце,

аз мога бряг да ви посоча, гдето

ще ви посрещнат, както се полага

на сана ви: двор, гдето ще приветстват

любимата ви, от която, виждам,

единствено смъртта — не дай си, Боже! —

ви би разлъчила; край, гдето вие

ще се венчаете, подир което —

със помощта на моите усърдни

старания оттука — ще смекчите

гнева на краля, докато склони

да ви приеме двама.

ФЛОРИЗЕЛ

О, Камило,

нима възможно е подобно чудо?

Ако го сторите, на вас ще вярвам

като на бог!

КАМИЛО

Намислил ли сте вече

в коя страна ще бягате?

ФЛОРИЗЕЛ

Не още.

Понеже непредвидена случайност

към бягството ни тласна, ний решихме

да поверим на вятъра случаен

съдбата си и да се понесем

като мушици в буря!

КАМИЛО

Щом е тъй,

добре ме чуйте! Ако вие твърдо

решили сте да бягате оттук,

съветът ми е: взимате посока —

Сицилия! Щом стигнете брега й,

завеждате принцесата си (явно

таз титла я очаква) във двореца

на крал Леонт, облечена във дрехи,

достойни за оназ, която с вас

дели легло. Аз вече си представям

как кралят ви посреща, просълзен,

с разтворени прегръдки; как се моли

от вас за прошка, сякаш че пред него

не вий сте, а баща ви; как целува

ръчицата на новата принцеса

и раздвоявайки се между свойта

жестокост нявгашна и днешна благост,

едната праща в ада и се моли

на другата да расне с бързината

на мисълта!

ФЛОРИЗЕЛ

Но, драги ми Камило,

с какво ще обясня на краля свойто

внезапно посещение?

КАМИЛО

С това, че

при него сте изпратен от баща си

с привет и утешение. За туй,

какво да бъде вашето държане

в беседите ви с краля и за всичко,

което трябва от баща си уж

да съобщите нему (все неща

на двамата и мен известни само),

упътване ще ви напиша точно

и най-подробно, тъй че той дори

за миг да не почувства, че сърцето

на вашия баща не е в гръдта ви

и че не казвате това, което

би казал той.

ФЛОРИЗЕЛ

Дължа ви крайно много!

Тук има нещо.

КАМИЛО

Да, и по-добро

от туй да се оставите във власт на

моря незнайни, брегове враждебни,

без никаква надежда освен тази,

която хвърляме, за да се вкопчим

в съседната; без вяра, освен само

във котвите, които — и да хванат —

държат моряка, гдето той най-малко

би искал да се бави. Пък ний знаем:

охолството укрепва любовта,

а във несгодите тя вехне бързо

като лицата ни…

ПЕРДИТА

Не вярвам в туй:

нещастието може да съсипе

страните ни, но не да покори

духа във нас!

КАМИЛО

Така ли? Я виж ти!

Ще трябва да измине доста време,

додето втора като вас роди се

в дома на татко ви!

ФЛОРИЗЕЛ

О, тя, Камило,

е тъй издигната по ум и нрав,

повярвайте ми, както е под нас

по произход!

КАМИЛО

Не мога да скърбя

за туй, че не е учила, защото

май може да даде урок на доста

учители!

ПЕРДИТА

Простете, господине!

Оставям на страните си да кажат:

„Благодаря!“

ФЛОРИЗЕЛ

О, сладка ми Пердита!…

Но ние сме на тръни! Ах, Камило,

спасил баща ми нявга, а сега

избавящ мен, наш лекарю домашни,

кажете ми все пак: какво да правя?

Не съм облечен като кралски син

и тъй не бих могъл да се представя

в Сицилия!

КАМИЛО

За туй не се грижете.

Вий знаете, че моите имоти

са всички там. За вашите костюми

ще се погрижа, както ако вие

играехте пиесата за мен.

И за да бъдете докрай уверен,

че всичко ще е в ред… две думи, моля…

Отиват встрани.

Влиза отново Автолик.

АВТОЛИК

Ха-ха-ха, каква пуйка е таз госпожа Честност! А мадам Доверчивост — първата й приятелка — и тя е една гъска! Пробутах им всичките си боклуци! Нищо не ми остана, нито един фалшив камък, нито една панделка! Всичко разграбиха: огледалца, кесийки с карамфил[109], брошки, тефтерчета, балади, ножчета, корделки, ръкавици, връзки за обувки, гривни! Едно пръстенче от рог не ми оставиха, една муска, колкото да не къркори от глад чувала зад гърба ми! Натискаха се кой първи да купи, като че ли дрънкулките ми бяха осветени и носеха опрощение на греховете. Благодарение на което моя милост можа да види коя кесия къде лежи и да запомни видяното за лична полза. Оня Гламчо, комуто липсва само едно нещо, за да бъде разумен човек, така лапна по песента за двете моми, че не рачи да си мръдне копитцата, преди да е научил и думите, и музиката й, а това пък привлече към мене цялото стадо. Всичките им чувства се бяха натикали в ушите им! Можех да им измъкна паричките изпод фустите, да им скопя кесиите, да им изпиля, който си ща ключ от връзките — нямаше да чуят, нямаше да усетят: бяха останали без слух, без усет, освен за песента на тоя перко и за голямото нищо в нейното съдържание! Тъй че в това състояние на летаргия успях да задигна или отрежа празничните кесии на повечето от тях. И ако дъртият не беше вдигнал такава олелия за щерка си и сина на краля, та разгони всички чавки наоколо, нямаше да оставя жива нито една от цялата армия кесии! Щях да ги изколя поголовно!

Камило, Флоризел и Пердита излизат напред.

КАМИЛО

… По този начин моите писма

ще стигнат едновременно със вас

и всяко подозрение на краля

ще бъде изличено.

ФЛОРИЗЕЛ

А писмата,

които до баща ми той ще прати

по ваше настояване?

КАМИЛО

Да, те пък

ще ви сдобрят с баща ви.

ПЕРДИТА

Господине,

благодарим ви! Всяка ваша дума

ни пълни със надежда!

КАМИЛО (забелязва Автолик)

Тоз пък кой е?

Ще го използваме за своя цел.

Щом нещо върши работа, не бива

да бъде пренебрегвано!

АВТОЛИК

Ако са ме подслушвали преди малко, въжето не ми мърда!

КАМИЛО

Какво ти е, приятелю! Защо трепериш? Никой няма да ти стори зло!

АВТОЛИК

Аз съм беден човек, господине!

КАМИЛО

Добре де, бъди си такъв! Бедността ти ще оставим и ще ти поискаме само нейната външност. Затова снимай тези одежди без бавене — щом ти го казвам, значи трябва — и ги размени с дрехите на господина! Макар че от сделката той ще е в загуба, на, дръж и нещо в прибавка!

АВТОЛИК

Аз съм беден човек, господине!

Настрани.

Знам ви аз кои сте!…

КАМИЛО

Побързай, хайде! Господинът е вече почти готов.

АВТОЛИК

Сериозно ли говорите, господине?

Настрани.

Подушвам номера им.

КАМИЛО

Бързай, казах!

АВТОЛИК (настрани)

Капарото ви е във всеки случай сериозно. Но ми е съвестно, господине.

КАМИЛО

Сваляй, сваляй!

Флоризел и Автолик разменят дрехите си.

Щастлива господарко — и дано

окажа се пророк със тези думи! —

укрийте се зад оня храст — ей там —

вземете шапката на своя мил,

над вежди нахлупете я, закрийте

лицето си, свалете таз наметка

и променете правдата на свойта

привидност[110], докъдето е възможно,

така че да успеете (понеже

страхувам се от дебнещи очи)

неразпозната да се доберете

до кораба!

ПЕРДИТА

Пиесата май иска

и моето участие?

КАМИЛО

Така е.

Към Флоризел.

Готов ли сте?

ФЛОРИЗЕЛ

Баща ми да ме срещне,

не би познал сина си!

КАМИЛО

Не, без шапка!

Дава шапката му на Пердита.

Вървете с мене!… Ти прощавай, друже!

АВТОЛИК

Довиждане, почтени господине!

ФЛОРИЗЕЛ

Пердита, как можахме да забравим!…

Ела за малко!…

КАМИЛО (настрани)

На краля ще разкрия още днеска

и бягството им, и в коя посока

поели са. Надявам се, че тъй

ще го склоня да тръгнем подир тях,

та пак да зърна своята мечтана

Сицилия!

ФЛОРИЗЕЛ

Бъди със нас, Фортуно!

Да тръгваме към кораба, Камило!

КАМИЛО

И колкото по-бърже — по-добре!

Излиза заедно с Флоризел и Пердита.

АВТОЛИК

Всичко ми е ясно, подушвам го! Остро ухо, бързо око и тънка ръка са необходимост за резача на кесии, но и добрият нос му е нужен, за да намира работа за другите сетива… Явно, дошло е времето за мошениците. Каква размяна и без надбавката! А каква надбавка тепърва ще падне! Личи си, че боговете са благосклонни тази година към нашего брата — където копнеш, извира! На принца не му е чиста работата — бяга от баща си с тази гира на глезена. Само да бях уверен, че би било честна постъпка да го обадя на краля, вече не бих го направил. Но да го скрия, смятам, ще бъде по-голямо мошеничество. Така ще бъда и верен на професията си.

Влизат Гламчо и Овчарят.

Да се скрием! Тук ще падне работа за пъргавия мозък. Всеки ъгъл, дюкян, черква, съдилище, площад с бесилка открива възможности за съобразителния мъж.

ГЛАМЧО

Хубава каша си заварил! Няма друго спасение — трябва да кажеш на краля — че не е твоя плът и кръв, а че феите са ти я подхвърлили.

ОВЧАРЯТ

Ама като ти казвам!…

ГЛАМЧО

Ама аз като ти казвам!…

ОВЧАРЯТ

Е, казвай тогава!

ГЛАМЧО

Щом като тя не е твоя плът и кръв, значи твоята плът и кръв не е оскърбила краля и, значи, не трябва да бъде наказвана от него. Покажи му нещата, които намерихме на нея; онези, тайните, всички, без тези, дето е отнесла сега със себе си, и тогава законът да върви да пасе!

ОВЧАРЯТ

Всичко ще му кажа на краля, всяка думица, да, и всички лудории на сина му, който, ама тъй де, което си е право, не беше честно от негова страна, нито към баща му, нито към мене, да ме прави кралски сват!

ГЛАМЧО

То той сват и нагоре щеше да те направи. И тогава кръвта ти кой знай колко щеше да поскъпне на унцията!

АВТОЛИК (настрани)

Слушай ги ти, умниците!

ОВЧАРЯТ

Добре, да вървим при краля! Ще има да си дърпа брадата, като види какво има в тоя вързоп!

АВТОЛИК (настрани)

Дали тези двамата няма да попречат на моя господар да избяга?

ГЛАМЧО

Молете се Богу да си е в двореца!

АВТОЛИК (настрани)

Макар да съм нечестен по природа, от време на време ми се случва да извърша и честно дело. Да скрием тази маскировка на разносната търговия.

Сваля фалшивата си брада.

Здравейте, селяни, къде сте тръгнали?

ОВЧАРЯТ

Към двореца, ако разреши ваше благородие.

АВТОЛИК

По каква работа? С кого? Цел на посещението, съдържание на вързопа, местожителство, имена, възраст, имотно състояние, образование и други данни, касаещи въпроса — казвайте!

ГЛАМЧО

Ние сме обикновени хорица, господине!

АВТОЛИК

Лъжа! Вие сте необикновено груби и обрасли. Не искам да слушам лъжи! Те са разрешени само на търговците, но и на тях, макар често да лъжат нас, военните, ние им плащаме със сечено сребро, а не със сечаща стомана, с която се плаща лъжата, тъй че и те не успяват да ни излъжат.

ГЛАМЧО

Вие сам се лъжете, господине, като ни мислите за лъжци.

ОВЧАРЯТ

Не сте ли от двора, господине, ако не ви се зловиди?

АВТОЛИК

Зловиди или не, от двора съм! Не забелязваш ли дворцовата кройка на тези одеяния? Походката ми не е ли по мярката на двора? Носът ти не подушва ли дворцов парфюм? Не издъхвам ли придворно презрение към твоето нищожество? Или смяташ, че понеже снизхождам да полюбопитствам по твоя въпрос, от това ставам по-малко придворен? Аз съм придворен от главата до петите и мога да помогна или да попреча на твоята работа в двора. Поради което ти заповядвам да ми я разкриеш!

ОВЧАРЯТ

Моята работа, господине, е за пред краля.

АВТОЛИК

А имаш ли адвокат за пред него?

ОВЧАРЯТ

Какво дали имам, господине?

ГЛАМЧО

„Адвокат“ е дума за фазан, по придворному! Кажи му, татко, че нямаме!

ОВЧАРЯТ

Нямаме, господине! Нито адвокат, нито петел, нито кокошка!

АВТОЛИК

О, колко сме щастливи, че сме знатни!

Но би могла Природата да стори

и мен един от тези и затуй

да бъдем снизходителни!

ГЛАМЧО

Тоя трябва да е много голям придворен!

ОВЧАРЯТ

Дрехите му са богати, ама не ги носи добре!

ГЛАМЧО

Нарочно трябва да е. Те колкото по-чудновато се носят, по са важни. Големец ще е, честна дума! Я как си чопли зъбите![111]

АВТОЛИК

Този вързоп там, какво има в него? Какво е това ковчеже?

ОВЧАРЯТ

В този вързоп и в това ковчеже, господине, има едни тайни работи, които само кралят трябва да узнае, ако успея да говоря с него.

АВТОЛИК

Загубено време, дърто.

ОВЧАРЯТ

Защо, господине?

АВТОЛИК

Защото кралят отсъства от двореца. Замина на разходка с кораб, за да вземе въздух и разведри меланхолията си. Защото, ако ти би бил способен да проумяваш сериозни неща, би знаял, че кралят е дълбоко опечален.

ОВЧАРЯТ

Да, така говорят, господине. Защото син му искал да вземе дъщеря на овчар.

АВТОЛИК

И ако този овчар не е още в дранголника, би трябвало добре да се крие. Мъченията, които го чакат, биха пречупили гръбнака и смазали духа на великан!

ГЛАМЧО

Наистина ли, господине?

АВТОЛИК

И не само върху него ще се струпат всички мъки, които може да измисли въображението и да доизостри мъстта — роднините му до петдесета степен ще имат работа с палача. Тъжно, но нужно! Някакъв дъртак, който знае само да свирка по овците и да гледа кочове, ще предлага дъщеря си за върховни почести! Казват, че щял да бъде пребит с камъни, но мен ако питат, тази смърт е лека за него. Да тътри трона ни към кошарата си! За такъв всички смърти са му много малко, най-страшната — твърде мека!

ГЛАМЧО

А дали има син тоя старец? Да сте чували нещо, ваше благородие?

АВТОЛИК

Имал! И него ще го одерат жив, ще го намажат с мед и ще го сложат върху гнездо на оси. Така ще го държат, докато умре на три четвърти и нещо. Тогава ще го посъживят с ракия или друга силна напитка и както си е сочен и кървав, ще го облегнат през най-горещия ден според календара на една тухлена стена да се пече и така ще го държат с лице към юг, да гледа слънцето, додето мухите го подуят до смърт… Но какво сме седнали да говорим за някакви подли изменници, на чиито мъки би трябвало да се радваме предвид чудовищното им престъпление? Я ми кажете вие, тъй като ми се виждате честни прости хорица, защо ви трябва кралят? Ако намерите начин да ми окажете уважение, ще ви заведа на кораба, ще ви представя на негово величество и мога да му прошепна нещо във ваша полза. Ако някой от кралските приближени може да ви свърши работата — ето го тук!

ГЛАМЧО

Има голяма власт, изглежда! Дай му злато, татко! Властта е страшна мечка, но често се води за златна халка. Покажи вътрешното на кесията си на външното на ръката му и толкоз! Спомни си какво каза — живи одрани!

ОВЧАРЯТ

Ако бъдете тъй добър да се заемете с работата ни, господине, ето ви злато, колкото имам у себе си. Ще ви дам още толкоз — тоя момък ще ви го оставя в залог, докато го донеса.

АВТОЛИК

След като свърша обещаното?

ОВЧАРЯТ

Да.

АВТОЛИК

От мен да мине! Давай половината!… И ти ли си забъркан в работата?

ГЛАМЧО

Донейде, господине. Не пожелавам на никого да бъде в моята кожа, макар че, надявам се, няма да ми я одерат.

АВТОЛИК

Не, само сина на овчаря ще го дерат, успокой се! На него му се пада, да служи за пример!

ГЛАМЧО (настрани)

Хубаво успокоение!… Трябва да идем при краля и да му разкажем всичко! Да разбере, че тя нито е твоя дъщеря, нито моя сестра — инак лошо ни пише!… Господине, и аз ще ви дам колкото него, като стане работата, а дотогава ще остана с вас за залог.

АВТОЛИК

Имам ви доверие. Вървете към брега, нататък, вдясно! Аз ще свърша една малка работа зад храстите и ще ви настигна.

ГЛАМЧО

Слава Богу, че го срещнахме тоя човек! Ей, провървя ни, тате!

ОВЧАРЯТ

Да вървим, гдето ни каза! Небето ни го е изпратило!

Излиза заедно с Гламчо.

АВТОЛИК

Виждам, че и да имах намерение да ставам честен човек, пак Фортуна не би ми го позволила — ей я, сама ми тика плячката в ръцете! Мога да ударя два заека едновременно — да обера тези двама и да окажа услуга на господаря си, принца, която, знам ли, може да ми помогне да се издигна. Ще ги закарам на кораба, тази двойка глупаци, тези две слепи къртици! Ако той реши, че жалбата им до краля не го засяга и ги свали на брега, най-много да ме нарече мошеник, задето съм се престарал, а тази титла няма да ме уплаши, брониран съм срещу нея и срама, който я придружава. Ще му ги закарам аз — може да има хляб в тази работа.

Излиза.

Пето действие

Първа сцена

Сицилия. В двореца на Леонт.

Влизат Леонт, Клеомен, Дион, Паулина и Слуги.

КЛЕОМЕН

Достатъчно се каяхте, кралю!

Скръбта ви беше скръб на свят човек —

какъвто и грехът ви да е бил,

той вече е изкупен и дори

платен със нещо в повече! Вземете

за пример небесата: както те

простили са ви вече, и вий също

простете си, кралю!

ЛЕОНТ

Додето помня

за нея и за нейната невинност,

не мога да забравя колко грозни

обиди й нанесох и как с тях

престола си оставих без наследник,

а себе си лиших немилостиво

от най-добрата спътница, в която

мъж влагал е надежди!

ПАУЛИНА

Точно тъй!

Да бяхте се оженили за всички

жени на тоя свят или от тях

в една-единствена да бяхте сбрали

доброто само, пак оназ, която

убихте, господарю, би била

далеч над нея!

ЛЕОНТ

Права си… „Убихте!“

Така е: аз убих я. Но жестоко

рани ме ти със тази своя дума!

В устата ти е тя горчива, както

във мисълта ми. Моля те, недей я

повтаря често!

КЛЕОМЕН

Или по-добре

изобщо никога! Безбройни други

по щяха да подхождат на момента

и на сърцето ви.

ПАУЛИНА

Защото вий сте

от тези, дето искат да го вмъкнат

във втори брак!

ДИОН

Тоз, който туй не иска,

не мисли за страната ни, нехае

дали ще види името на краля

опазено в потомство, недовижда

опасността, която би могла

при липса на наследник да заплаши

държавата и да погълне всички

бездейни зрители! Нима не е

благочестиво да ни радва туй, че

покойната кралица е във рая?

А щом е тъй, защо да бъде грешно

за днешно щастие и бъдна полза

да одарим съпружеското ложе

на негово величество със нова —

достойна пак — съпруга?

ПАУЛИНА

Няма друга,

достойна като нея! Освен туй

вий знаете, тез горе не оставят

несбъднато, каквото са решили,

а словото на Аполон гласеше —

или оракулът му каза друго? —

че крал Леонт ще бъде без наследник,

преди загубеното му детенце

да се намери. А да стане туй,

ще бъде чудо, както Антигон

при мене да се върне, след като

го зная, че загинал е с детето.

Вий краля ни съветвате да тръгне

срещу всевишните!

Към Леонт.

Не се плашете —

наследник тронът ви ще си намери!

Как своя завещал е Александър

„на най-достойния“[112] и най-достоен

се е явил?

ЛЕОНТ

Знам, драга Паулино,

че тачиш Хермионината памет.

Да бях те слушал, днеска щях да тъна

в очите й сияещи, да грабя

богатствата на нежните й устни!

ПАУЛИНА

И след ограбването по-богати

да ги оставяте!

ЛЕОНТ

Да, равна ней,

знам, друга няма; значи и аз няма

да взема друга. Ако по-добре

към някоя по-лоша отнеса се,

духът й свят, добил отново плът,

ще се яви на сцената, която

ний, грешниците, тъпчем, за да каже:

„А мен защо?…“

ПАУЛИНА

И прав ще е, ако

могъл би да го стори!

ЛЕОНТ

О, ще може

и ще ме тласне да убия тази,

която взел съм!

ПАУЛИНА

Ако бях духът й,

и аз го бих направила. Да, бих ви

запитала: „За тези ли невзрачни

очи си я избрал?“ и след това

раздрала бих слуха ви с тъжен писък:

„Спомни си моите!“

ЛЕОНТ

Звезди, звезди —

така ги помня; а на всички други

са въгленчета мъртви! Успокой се,

не мисля да се женя, Паулино!

ПАУЛИНА

А клетва ще дадете ли, че няма

да го направите освен със мое

съгласие?…

ЛЕОНТ

Заклевам се в това!

ПАУЛИНА

Вий чухте, господа, и ако трябва,

ще бъдете свидетели!

КЛЕОМЕН

Мадам,

не е ли твърде…

ПАУЛИНА

… И освен ако

съгледа взорът ви жена, която

ще бъде двойница на Хермиона

във всякоя черта!

КЛЕОМЕН

Мадам!…

ПАУЛИНА

Аз свърших.

Но ако моят господар поиска

все пак да се ожени — ако няма

лекарство срещу туй, — то аз ви моля:

на мене възложете да намеря

жена за вас — тя няма да е млада

като покойната, но тъй избрана,

че призракът на първата кралица

се би зарадвал, ако би я зърнал

във вашите прегръдки.

ЛЕОНТ

Паулино,

ако оженя се, ще бъде само

щом ти ми кажеш!

ПАУЛИНА

А това ще бъде,

когато Хермиона оживее,

ни час по-рано!

Влиза Благородник.

БЛАГОРОДНИКЪТ

Един младеж, представящ се като

сина на Поликсен, принц Флоризел,

със своята принцеса — по-чаровна

от нея не съм виждал! — проси достъп

до вашия престол!

ЛЕОНТ

Невероятно!

Защо не иде, както се изисква

от сана на баща му? Тъй внезапни

и вън от етикета биват само

онези посещения, които

налагат се от нужда или случай.

А кой го придружава?

БЛАГОРОДНИКЪТ

Малко хора

и главно простолюдие.

ЛЕОНТ

Хм! Странно!

Принцесата му — казвате — е с него?

БЛАГОРОДНИКЪТ

Да, най-омайващото късче глина,

което е било огряно нявга

от слънчевия лъч!

ПАУЛИНА

О, Хермионо,

тъй както всичко днешно пъчи гръд

пред по-доброто вчерашно, уви,

и твоят гроб ще стане път, по който

ще стъпва нова хубост! Господине,

вий сам възпяхте я — но днес стихът ви

е по-студен и от самата нея.

„Тя равна не е имала и няма

да има нивга!“ — тъй за хубостта й

от вас хвалби на времето струяха,

а днес ни казвате, пресъхнал подло,

че сте видял по-хубава!

БЛАГОРОДНИКЪТ

Госпожо,

простете, но донейде съм забравил

покойната, а тази хубавица,

дарите ли й поглед, ще ви грабне

и говора! Това е дивна хубост,

която, основе ли нова секта,

ще сложи край на всички други вери:

при първи позив всички ще й стават

следовници горещи!

ПАУЛИНА

И жените?

БЛАГОРОДНИКЪТ

Жените ще обикнат в нея туй, че

по стойност не отстъпва на мъжете;

а пък мъжете — туй, че е жена,

каквато рядко има!

ЛЕОНТ

Клеомене —

и вие с него — доведете госта

до нашите прегръдки!

Клеоман и неколцина Придворни излизат.

И все пак

така внезапно…

ПАУЛИНА

Ако беше жив

синът ви — този бисер сред децата, —

сега със госта щяха да са двойка

чудесни хубавци! Родени бяха,

аз помня, с месец разлика.

ЛЕОНТ

Мълчи!

Недей говори! Знаеш, че за мене

умира той отново всеки път,

когато ми го спомнят; а сега

пред гостенина, току-виж, речта ти

навела ме на мисли, от които

човек загубва разум!… Ей ги, идат.

Влизат Флоризел, Пердита, Клеомен и други.

Била е вярна майка ви, о, принце,

към татко ви, щом толкоз отчетливо

го е повторила, когато вас

понесла е! Чертите му, духът му

тъй точно изкопирал сте, че днеска

да бях на двайсет и една година,

нарекъл бих ви „братко“, както нявга

наричах него, и ви бих припомнил

за някоя хлапашка лудория

от нас извършена. Добре дошъл!

Вий — също, хубавице… не, богиньо!

Аз имах нявга син и дъщеря,

които днеска щяха да извикват

възхита като вас, прекрасна двойко,

но ги загубих — о, безумство мое! —

и заедно със тях и обичта

на татко ви, тъй драг за мен, че даже

сред толкоз скръб желая да живея,

за да го зърна пак!

ФЛОРИЗЕЛ

От него пратен,

пристигнах тук, за да ви донеса

привета, който крал на брат си праща,

когато са във дружба. Да не беше

съпътстващата възрастта му слабост,

той сам измерил би, за да ви зърне,

земите и водите между своя

и вашия престол, защото — както

нарочно нареди ми да ви кажа —

обича вас над всички скиптроносци,

които властват днес!

ЛЕОНТ

О, братко мой,

все тъй великодушен си и злото,

което ти направих, пак разврежда

сърцето ми, а твоята любезност

изтъква само колко бил съм муден

със своята!… Бъди добре дошъл,

тъй както пролетта е за земята,

чудесни момко! Ала как могъл е

да повери такава дивна прелест

на волята на страшния — или

най-малко нелюбезния — Нептун,

за да приветствува един човек,

незаслужаващ мъките й само,

а камо ли живота й?

ФЛОРИЗЕЛ

Кралю,

тя дойде с мен от Либия.

ЛЕОНТ

Страната

на войнствения Смал, чието име

вселявало у всички страх и обич?

ФЛОРИЗЕЛ

Оттам, кралю. И точно той със сълзи

доказа при раздялата си с нея,

че негова издънка е. След туй,

за да изпълня бащината воля,

доплавах тук с попътен южен вятър

при вас на гости. Стъпнал на брега ви,

отпратих знатните от свойта свита

направо към Бохемия с поръка

да известят, че връщам се с невяста

от Либия и че благополучно

съм стигнал тук.

ЛЕОНТ

Всевишните дано

пречистят въздуха на моя остров,

додето ни гостувате! Аз нявга

към твоя татко — честен благородник

и праведен човек — извърших грях,

за който, разгневени, боговете

на мен чедата взеха, а баща ти

благословиха с тебе. О, да можех

сега да гледам живи като вас

сина и дъщеря си, щях да бъда

по-друг човек!

Влиза Благородник.

БЛАГОРОДНИКЪТ

Достойни господарю,

вестта ми е на вид невероятна,

но туй, което ще я потвърди,

е тук наблизо: Поликсен Бохемски

чрез мен ви поздравява и ви моли

да задържите неговия син,

защото той, захвърлил сан и дълг,

избягал е от двора на баща си

и от надеждите му със една

овчарска дъщеря!

ЛЕОНТ

Какво говориш?

Къде е Поликсен?

БЛАГОРОДНИКЪТ

В града ни! Тук!

От него точно ида! (Аз говоря

несвързано, но туй добре подхожда

на мойто изумление!) Забързан

към вашия дворец — със цел да хване

таз двойка тук навярно, — той се сблъска

случайно със бащата и със брата

на тук присъстващата лъжедама,

напуснали със кораба на принца

страната си.

ФЛОРИЗЕЛ

Предал ни е Камило!

А честността му беше издържала

на всички бури!

БЛАГОРОДНИКЪТ

Можете в лицето

да му го хвърлите — и той е тук

с баща ви, краля!

ЛЕОНТ

Кой е тук? Камило?

БЛАГОРОДНИКЪТ

Камило, господарю! Той разпитва

сега двамината. За пръв път виждам

нещастници така да се тресат!

Пръстта целуват, лазят на колене,

лъжливо се кълнат при всяка дума!

Ушите си затулил беше кралят

и ги заплашваше с безбройни смърти

преди смъртта им!

ПЕРДИТА

О, мой клети татко!

Небето ни е пратило издайник

и е решило да осуети

съюза ни!

ЛЕОНТ

Венчани ли сте?

ФЛОРИЗЕЛ

Не,

и няма май да бъдем, господарю —

звездите ще целунат долините

преди това! Съдбата надиграва

и селяни, и знатни!

ЛЕОНТ

Господине,

наистина ли вашата избрана

е кралска дъщеря?

ФЛОРИЗЕЛ

Ще стане, щом

венчаем се.

ЛЕОНТ

Аз мисля, че туй „щом“

ще се забави, като гледам как

баща ви бърза! Много съжалявам,

че вий сте охладили обичта му

противно на дълга си и че тази,

която сте избрал, не е богата

със знатност, както с хубост, та законно

да й се радвате!

ФЛОРИЗЕЛ

Любима, смелост!

Макар да ни се струва, че Фортуна,

към нас враждебна, заедно с баща ми

преследва ни, тя няма да сломи

взаимното ни чувство! Господарю,

спомнете си какъв сте бил, когато

дългът ви към старика Време бил е

не по-голям от моя днес, и сгрян

от младите си чувства, наш защитник

станете, моля ви! По ваша просба

баща ми дал би като евтинийка

съкровища.

ЛЕОНТ

Тогаз ще му изпрося

това съкровище, което той

за евтинийка счита.

ПАУЛИНА

Ваша светлост,

окото ви е прекалено младо.

Покойната кралица само месец

преди смъртта си беше по-достойна

за погледа, със който ми се стори,

че гледате сега!

ЛЕОНТ

За нея мислех,

когато гледах тъй… Но аз оставих

молбата ви без отговор. Сега

отивам при баща ви. Ако вие

успял сте да опазите честта си

от свойте пориви, то аз приятел

съм ваш и техен. Тръгвайте със мен!

Излизат.

Втора сцена

Сицилия. Пред двореца на Леонт.

Влизат Автолик и един Придворен.

АВТОЛИК

А вие — извинете, господине — присъствахте ли на сцената?

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

Бях при отварянето на вързопа и чух разказа на стария овчар за това, как го бил намерил; подир което — когато кралете се съвзеха от смайването — на всички нас бе заповядано да напуснем залата. Стори ми се само, че дочух овчаря да казва, че детето било подхвърлено.

АВТОЛИК

Бих се радвал да узная какво ще произлезе от всичко това.

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

Аз предавам случката твърде несвързано, но промените, които забелязах у краля и Камило, ги правеха истински образи на Удивлението. Те така се гледаха един друг, че очите им щяха да изскочат от орбитите си! Слово имаше в мълчанието им, говор — в движенията! Сякаш бяха чули, че цял един свят е загинал или се е спасил. Защото, че бяха изумени, това беше явно, но и най-проницателният наблюдател, не знаейки нищо друго, не би могъл да каже дали бяха обладани от радост, или от скръб; несъмнено беше само, че едно от тези две чувства бе стигнало връхната си точка.

Влиза друг Придворен.

Ето един, който може би знае нещо повече. Какво ново, Роджеро?

ВТОРИ ПРИДВОРЕН

Празнични илюминации навред! Предсказанието се сбъдна: дъщерята на краля е намерена! Толкоз невероятни чудеса се струпаха изведнъж, че авторите на балади не могат да насмогнат!

Влиза още един Придворен.

Ето го и домоуправителя на мадам Паулина! Той ще знае повече… Как се развиват нещата, господине? Новината, за която се твърди, че била вярна, тъй прилича на стара приказка, че истинността й е твърде съмнителна… Истина ли е, че кралят е намерил наследницата си?

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Повече от която и да било истина, потвърдена от всички факти! Човек може да се закълне, че е видял с очите си, каквото чува с ушите — толкоз точно съвпадат доказателствата. Наметката на кралица Хермиона; нейната огърлица около вратлето на малкото; писмото с почерка на Антигон, намерено в пеленките; приликата на девойката с покойната кралица; природното й благородство, надвило над низкото й възпитание — всичко това, подкрепено от много други доказателства, сочи с положителност, че тя е дъщерята на краля. Видяхте ли срещата между двамата владетели?

ВТОРИ ПРИДВОРЕН

Не.

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Тогава сте изпуснали зрелище, което не може да се описва с думи — трябва да се види! Да бяхте там, щяхте да наблюдавате как радостните чувства на двамата тъй се увенчаваха взаимно, че сякаш скръбта им плачеше, защото се разделяше с тях завинаги, а радостта им плуваше в сълзи. То беше едно извръщане на очи нагоре, едно простиране на ръце към небето, едни черти, така изменени от вълнението, че двамата можеха да бъдат разпознати по-лесно по дрехите им, отколкото по лицата. Нашият крал, почти побъркал се от радостта, че е намерил дъщеря си, вика, като че ли щастието му се е превърнало в беда: „О, Хермионо! Хермионо!“; после моли за прошка Бохемеца; след туй прегръща зетя си; после пак притиска дъщеря си в обятия и благодари на стария овчар, който стоеше вкаменен и разплакан като разядена от вековете древна статуя на водоскок. Не съм виждал такава среща — пред нея всеки разказ накуцва, всяко описание отпуска ръце!

ВТОРИ ПРИДВОРЕН

А какво е станало с Антигон, който отнесе детето оттук?

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Каквото става в старите приказки, които продължават да се разказват, макар вярата в тях да е отдавна задрямала и никой да не им дава вече ухо: бил разкъсан от мечка. Синът на овчаря бил свидетел на смъртта му, а че той не лъже, се доказва не само от неговото простодушие (което не е малко), но и от някои вещи на Антигон — кърпичка, пръстени, — които мадам Паулина познала.

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

А какво е станало с хората му и с кораба?

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Претърпели крушение пред очите на овчаря в същото време, когато началникът им бил разкъсан, тъй че всички оръдия на жестокия план срещу детето загинали в мига, когато то било спасено. Но, о, каква благородна битка водеха радостта и скръбта в сърцето на моята господарка! Тя ту свеждаше в скръб очи при мисълта за смъртта на съпруга си, ту ги отправяше към небето в благодарност за това, че предсказанието се бе сбъднало. Вдигаше принцесата от земята и я притискаше в обятия, сякаш искаше да я прикове към сърцето си, за да не я загуби втори път!

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

Тази сцена е заслужавала наистина публика от крале и принцове, защото от такива е била играна!

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Но между всички трогателни мигове най-силно примами с благородната си стръв очите ми — но изтегли от тях само солена вода — мигът, в който, при разказа за кончината на кралицата и за онова, което я бе причинило — откровено признато от каещия се крал, — забелязах колко дълбоко чутото нарани душата на дъщеря й. Тя редуваше прояви на горест, додето с едно „О, скръб!“ нейните очи, бих казал, „закървиха сълзи“, защото моето сърце заплака с кръв. И най-нечувствителните сред нас побледняха, някои припаднаха, всички потънаха в печал. Ако целият свят можеше да види тази сцена, жалбата би била всемирна!

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

Върнаха ли се в двореца?

ТРЕТИ ПРИДВОРЕН

Не, принцесата чу, че мадам Паулина пази във вилата си една статуя на майка й, завършена наскоро след многогодишен труд от италианския ваятел Джулио Романо[113], който тъй съвършено подражава на Природата, че ако беше сам вечен и можеше да вдъхва живот в създанията си, би й взел занаята. Неговата Хермиона била тъй прилична на покойната, че — казват — човек можел да се излъже и да я заприказва с надежда за отговор. Всички, изгаряни от нетърпеливата си обич към кралицата, отидоха да видят изваянието и там възнамеряват да вечерят.

ВТОРИ ПРИДВОРЕН

Подозирах, че крие нещо важно, защото от смъртта на кралица Хермиона насам всеки ден по два-три пъти посещаваше вилата си. Да идем ли да прибавим своята радост към общата?

ПЪРВИ ПРИДВОРЕН

Кой, имащ право да бъде там, би останал настрана? Всеки миг при тях се ражда ново чудо и да отсъстваме, ще значи, че не щем да се обогатим с преживявания. Да вървим!

Излиза заедно с другите Двама придворни.

АВТОЛИК

Ех, да не носех върху себе си петното на досегашния си живот, сега какъв дъжд от награди щеше да се излее отгоре ми! Аз бях, който откара стареца и сина му на кораба; казах на принца, че съм ги чул да си говорят нещо за вързопа и така нататък, но той друго не виждаше освен овчарската щерка — тогава не знаеше, че е принцеса, — а нея я беше хванала морската болест, пък и той не беше по-добре от нея, защото бурята продължаваше — и така тайната си остана неразкрита. Но все едно, и да ми бяха признали главната заслуга за нейното разкриване, това нямаше да ме издигне много при славата, която съм си спечелил.

Влизат Овчарят и Гламчо.

Ей ги тези, на които сторих добро, без да ща. Цъфнали от щастие и двамата!

ОВЧАРЯТ

Аз други деца, сине, няма да имам, но твоите синове и дъщери ще бъдат благородници по рождение…

ГЛАМЧО

Ха, тъкмо навреме ви срещам, господине! Вие ми отказахте да се биете с мене вчера, защото не съм бил благородник по рождение. Как ви се струват тези дрехи? Кажете сега, че не ги виждате и че не ме признавате за благородник по рождение! Кажете, че тези дрехи не са благороднически по рождение! Кажете ми, че лъжа, хайде! И опитайте се да го докажете, че да ви дам да разберете кой не е благородник по рождение!

АВТОЛИК

Признавам, господине, сега сте благородник по рождение!

ГЛАМЧО

Да, и то от цели четири часа!

ОВЧАРЯТ

Ама и аз, сине!

ГЛАМЧО

Да, и ти!… Но аз съм по-стар благородник по рождение от баща си, защото мене първи синът на краля ме взе за ръката и ме нарече „братко“, а чак после двамата крале нарекоха татко ми „братко“ и после принцът — брат ми — и принцесата — сестра ми — нарекоха татко „татко“! И ние се разплакахме и за първи път проляхме благороднически сълзи!

ОВЧАРЯТ

Ще доживеем, сине, да пролеем още много.

ГЛАМЧО

Да, инак ще бъда голям малък шанс при сегашното ни достанелепие.

АВТОЛИК

Смирено ви моля, господарю, да ми простите всички прегрешения към ваше благородие и да кажете две добри думи за мене пред господаря ми, принца!

ОВЧАРЯТ

Прости му, синко! Трябва да проявяваме благост, щом сме благородници!

ГЛАМЧО

Ще се поправиш ли?

АВТОЛИК

Да, ваше благородие, щом желаете!

ГЛАМЧО

Дай си ръката! Ще се закълна пред принца, че ти си най-честният мъж в цяла Бохемия.

ОВЧАРЯТ

Можеш да го кажеш, сине, но недей се кълна!

ГЛАМЧО

Да не се кълна сега, когато съм благородник? Нека разни там селяни и ратаи да „казват“ така, просто, без нищо. Аз ще се кълна!

ОВЧАРЯТ

Ами ако е невярно, сине?

ГЛАМЧО

Колкото ще да е невярно, истинският благородник пак може да се закълне, щом го прави за приятел! И аз ще се закълна пред принца, че ти си човек на място и че няма да се напиваш вече. Знам, че не си на място и че ще се напиваш, но пак ще се закълна и бих искал да бъдеш човек на място!

АВТОЛИК

Ще бъда според силите си, господарю.

ГЛАМЧО

Да, на всяка цена трябва да докажеш, че си човек на място. И не се ли учудя, ако те видя да се напиваш, без да си станал човек на място, не ми вярвай на думата!… Ха, кралете и принцовете — нашите сродници — отиват да видят портрета на кралицата. Следвай ни — ще те закриляме, бъди спокоен!

Излизат.

Трета сцена

Сицилия. Параклис във вилата на Паулина.

Влизат Леонт, Поликсен, Флоризел, Пердита, Камило, Паулина, Благородници и други.

ЛЕОНТ

Достойна и сърдечна Паулино,

каква утеха беше ти за мен!

ПАУЛИНА

Върховни господарю мой, каквото

не съм направила, не е било

по липса на желание. Но вие

напълно ми платихте. А това, че

със своя царствен брат и с тази двойка,

приемници на двете ви кралства,

благоволихте да ме посетите

в тоз беден дом, за мене е свръхмилост,

която трудно ще ви изплатя

до гроба си!

ЛЕОНТ

Таз милост носи грижи.

Но ний сме тука, за да видим твойто

изображение на Хермиона.

Разгледахме ти сбирката със радост,

но нийде не съзряхме туй, което

накара скъпата ми дъщеря

да дойде тук: изваяния образ

на майка й.

ПАУЛИНА

Тъй както несравнена

бе тя в живота, несравним е с нищо

и мъртвият й образ — според мене

изкуството във него е над всичко,

което сте видели и което

е дело на човек — затуй го пазя

отделно и на скрито. Той е тука.

Гответе се да видите живота

в тъй живо подражание, каквото

сънят е на смъртта. Сами съдете

така ли е!

Изтегля завеска и открива Хермиона, неподвижна като статуя.

Харесва ми туй ваше

мълчание, което казва ясно,

че силно удивени сте. Все пак

кажете вие първи, господарю:

прилича ли й?

ЛЕОНТ

Туй е тя самата!

О, камък, укори ме, за да кажа,

че ти наистина си Хермиона!

Не, в прошка мълчалива ти на нея

приличаш повече, защото тя

бе нежна и добра като детенце!

Но тези бръчки, драга Паулино,

не си ги спомням. Тя тогава беше

по-млада.

ПОЛИКСЕН

Много по.

ПАУЛИНА

И толкоз по-

изкусен е бил нашият ваятел,

понеже след шестнадесет години

ни я представя, както би била,

да беше жива днес.

ЛЕОНТ

Да беше жива,

сега ми би направила сърцето

щастливо толкоз, колкото нещастно

го прави, тъй, от мрамор. Помня, беше

тъй царствена — но топла, не студена, —

когато я ухажвах първи път!

Срамувам се! Не казва ли тоз камък,

че бил съм аз по-камък и от него?

О, майсторска творба, във съвестта ми

като с магия мойте грехове

ти призоваваш и на дъщеря си

духа отнемаш, сякаш че превръщаш

и нея в статуя!

ПЕРДИТА

О, много моля,

недейте ме нарича суеверна,

ако пред нея падна на колене

за благослов! Кралице, скъпа майко,

завършила живота си, когато

аз почвала съм своя, позволете

ръка да ви целуна!

ПАУЛИНА

Не, недейте!

Боите й отскоро са и още

не са изсъхнали[114].

КАМИЛО

Кралю, скръбта ви

е прекалено здраво вкоренена,

шестнайсет зими щом не са успели

да я смразят, шестнадесет лета —

да изсушат стъблото й! Таз възраст

дори и радостите стигат рядко,

а скърбите самички се убиват

далеч по-рано!

ПОЛИКСЕН

Позволете, братко,

на този, който станал е причина

за всичко туй, да облекчи скръбта ви

със своя дял от нея!

ПАУЛИНА

Господарю,

да знаех, че така ще ви въздейства

таз моя бедна статуя, ей Богу,

не бих ви я показала!

ЛЕОНТ

Недей!

Не я закривай, моля те!

ПАУЛИНА

Не, стига!

От дълго взиране ще си внушите,

че почва да се движи.

ЛЕОНТ

Остави я!

На място да умра, ако тя вече…

Кой бог я е изваял? Братко, вижте,

не бихте ли си казали, че диша,

че тези сини жилки носят кръв?

ПОЛИКСЕН

Върховно майсторство! Като че ли

животът топли устните й!

ЛЕОНТ

О,

измама на изкуството! Тоз поглед

ме вижда сякаш!

ПАУЛИНА

Скривам я, кралю!

Така прехласнат в нея, вий след малко

ще си помислите, че тя е жива.

ЛЕОНТ

О, мила Паулино, остави ме

така да мисля двадесет години!

Не могат никога разумни чувства

да ни дадат върховната наслада

на тази лудост! Остави я тъй!

ПАУЛИНА

Разстроих ви, простете, но могла бих

и още повече да ви измъча!

ЛЕОНТ

Мъчи ме, Паулино! Тази мъка

вкус има на най-сладката утеха!

Но гледай, виж: от устните й сякаш

излита лъх! Кое длето най-тънко

успяло е от мрамор да извае

дихание? Недейте ми се смя —

ще я целуна!

ПАУЛИНА

Моля ви, кралю!

Червеното от устните й пуска

и вий ще ги размажете, а те

ще ви изцапат. Мога ли да дръпна

завеската?

ЛЕОНТ

След двадесет години!

ПЕРДИТА

И аз могла бих да я гледам толкоз!

ПАУЛИНА

Тогава или трябва да напуснем

параклиса, или се пригответе

за ново изумление! Аз мога,

ако издържате на чудеса,

да сторя статуята да се движи,

да слезе, да ви хване за ръка.

Но вий ще кажете, че ми помагат

нечисти сили…

ЛЕОНТ

Няма! Направи го!

Каквото стори — ще го гледам с радост,

каквото каже — с радост ще го слушам.

Защото, ако може да се движи,

защо да не приказва?

ПАУЛИНА

Първо трябва

да вярвате. И да стоите мирни.

Които смятат за греховно туй,

което върша, да излязат!

ЛЕОНТ

Почвай!

Не мърда никой!

ПАУЛИНА

Музико, буди я!…

Слезни и престани да бъдеш камък!

Ела към нас и порази с почуда

онез, които гледат те! Движи се!

Аз гроба си опразнен ще запълня!

На скелета с косата[115] остави

сковаността си, тъй като от него

животът те откупва!… Тя се движи!…

Хермиона слиза от пиедестала си.

Не се плашете! Нейните постъпки

без грях ще бъдат, както бе безгрешно

и мойто заклинание!

Към Леонт.

До гроба

не я напускайте, защото инак

ще я убиете за втори път!

Вземете й ръката! В младостта й

ухажвахте я вий — нима във зрялост

тя вас ще кани?

ЛЕОНТ

Топла! Тя е топла!

Ако е туй магия, то да бъде

от днес нататък всякоя магия

законна като яденето!

ПОЛИКСЕН

Вижте,

прегръща го!

КАМИЛО

Увисна на врата му!

Ако е жива, нека проговори!

ПОЛИКСЕН

И где живяла е, да ни разправи,

или да каже как си е дошла

от царството на мъртвите!

ПАУЛИНА

Да бяхте

от другиго узнали, че е жива,

то щяхте да се смеете като

на стара приказка; но тя е жива

по всеки признак, гледайте, макар и

да не говори още! Стойте тъй!

Принцесо, моля ви, коленичете

за майчин благослов! Госпожо, вижте,

Пердита се намери!

ХЕРМИОНА

Богове,

хвърлете взор надолу и излейте

от урните небесни благодат

над мойта дъщеря! О, чедо мое,

кажи ми: как спаси се? Где живя?

Как върна се в двореца на баща си?

Защото знай, че щом от Паулина

научих, че оракулът бил дал

надежда, че си жива, за да видя

развръзката на всичко, аз опазих

живота си.

ПАУЛИНА

По-късно за това!

Че инак всички тука, пожелали

подобни повести, ще развалят

тоз светъл миг! Хванете си ръцете,

щастливци, и взаимно си излейте

душевното ликуване! Пък аз,

гугутка стара, ще намеря някой

изсъхнал клон и сгушена на него,

другаря си изчезнал ще оплаквам,

дорде умра!

ЛЕОНТ

Не, драга Паулино,

ний имаме с теб клетвена спогодба

съпруга и съпруг един на друг

да си намерим. Свойто ти извърши

(макар че как, не знам, защото мъртва

с очите си видях я и напразно

над гроба й безброй молитви казах).

Сега е моят ред. И няма нужда —

понеже зная неговите чувства —

достоен мъж за теб далеч да търся.

Ела, Камило, и вземи ръката

на таз жена, чиито чест и вярност,

навсякъде известни, тук двамина

крале ти приподписват! Е, да тръгнем!

Какво е туй? Вдигни очи към брат ми!

Простете ми, загдето вмъкнах свойто

нечисто подозрение между

безвинните ви погледи!… Тоз момък

е негов син и по небесна воля

сгоден за дъщеря ни… А сега,

води ни, Паулино, нейде, гдето

ще си разкажем кой какво е правил

през толкоз дългия отрязък време,

откак се разделихме. Да вървим!

Излизат.

БУРЯТА

Бурята Романс[116]

Действуващи лица

АЛОНЗО — крал на Неапол

СЕБАСТИАН — негов брат

ПРОСПЕРО — законен княз на Милано

АНТОНИО — негов брат, узурпатор на миланския престол

ФЕРДИНАНД — син на неаполския крал

ГОНЗАЛО — честен стар съветник на краля

АДРИАН, ФРАНЦИСКО — благородници

КАЛИБАН — див и уродлив роб

ТРИНКУЛО — смешник

СТЕФАНО — прислужник-пияница

КАПИТАН на кораб

БОЦМАН

МОРЯЦИ

МИРАНДА — дъщеря на Просперо

АРИЕЛ — ефирен дух

ИРИДА, ЦЕРЕРА, ЮНОНА, НИМФИ, ЖЪТВАРИ — представяни от духове

ДУХОВЕ на служба при Просперо

Място на действието — първо на кораб в морето, после на безлюден остров.

Първо действие

Първа сцена

На кораб в морето.

Рев на буря. Гръмотевици и светкавици.

Влизат Капитанът на кораба и Боцманът.

КАПИТАНЪТ

Боцман!

БОЦМАНЪТ

Слушам, капитане! Как е?

КАПИТАНЪТ

Добре! Сбери матросите и им ревни две думи! Пипайте

здраво или ще се разбием! Бързо! Бързо!

Излиза.

Влизат моряци.

БОЦМАНЪТ

Хайде, момчета! Живо, живо! Мъжката! Обирай топела[117]!

Слушай капитанската свирка!… Ти, можеш да духаш до

пръсване, да има само вода за маневра!…

Влизат Алонзо, Себастиан, Антонио,

Фердинанд, Гонзало и други.

АЛОНЗО

Боцман, на теб разчитаме! Къде е капитанът? Дръж изкъсо хората си!

БОЦМАНЪТ

Стойте си долу, моля ви!

АНТОНИО

Къде е капитанът, боцман?

БОЦМАНЪТ

Не го ли чувате? Пречите ни да работим! Стойте си в каютите — само помагате на бурята!

ГОНЗАЛО

Добре, добре, успокой се!

БОЦМАНЪТ

Когато се успокои морето! Махайте се, ви казвам! Много ги е еня тези, ревящите, за кралските титли! По каютите! Тихо! Не пречете!

ГОНЗАЛО

Добре, но не забравяй все пак кой е на борда ти!

БОЦМАНЪТ

Никой, който да ми е по-мил от мене самия! Вие сте съветник в двора — посъветвайте стихиите, въдворете мир между тях и тогава ние няма да пипнем въже! Употребете властта си, хайде! А щом не можете, благодарете богу, че сте доживели до днес, и се пригответе в каютата си за бедата, ако ни е писана… Живо, момчета!… Махайте се, казах!

Излиза:

ГОНЗАЛО

Тоя негодник ми вдъхва надежда: явно, не е от тези, които могат да загинат в море — такъв обесник ще свърши непременно на въжето. Добра Фортуно[118], само не променяй смъртта, която си му предначертала! Вържи ни с неговото въже за котвата, защото нейното само няма да издържи! Ако не му е писано да умре на бесилка, лоша ни е работата!

Излиза заедно с другите пътници.

Влиза отново Боцманът.

БОЦМАНЪТ

Спусни стенгата! Живо! Още! Още! Да легнем на грота!

Вик отвътре.

Чума да ги тръшне тези кресльовци! Надвикват и буря, и команди!

Влизат отново Себастиан, Антонио и Гонзало.

Пак ли? Какво търсите горе? Или да вдигнем ръце и да се издавим? Искате да отидем на дъното, така ли?

СЕБАСТИАН

Язва да ти разяде гърлото, богохулнико лаещ, куче нечестиво!

БОЦМАНЪТ

Работете сами тогава!

АНТОНИО

Върви да се обесиш, пес неден, кучи син! Тебе, дързък кресльо, те е страх, че ще се удавиш, повече от нас!

ГОНЗАЛО

Гарантирам му, че няма да се удави, ако ще корабът ни да е крехък като орехова черупка и да пропуска като улична жена!

БОЦМАНЪТ

Дръж против вятъра! Против вятъра! Дай фока и грота! Към открито! Към открито!

Влизат отново — в мокри дрехи — моряците.

МОРЯЦИТЕ

Загубени сме! Корабът потъва! Молете се! Коленичете! Сбогом!

БОЦМАНЪТ

Нима със сухи устни да загинем?

Пие и предава на моряците бутилката.

Моряците излизат.

ГОНЗАЛО

В каютите си кралят и синът му

се молят вече — да вървим и с тях

да споделим молитва и съдба!

СЕБАСТИАН

Ще изгърмя от гняв!

АНТОНИО

Глупци пияни

отнемат ни живота! Тоз дърдорко

бих искал да го видя как се дави

пет прилива подред!

ГОНЗАЛО

И все пак той

на примка ще увисне, ако ще и

тук всяка капка да се закълне

срещу това и да отвори паст,

за да го глътне!

ГЛАСОВЕ (отвътре)

Загиваме!… Дечица, жено, сбогом!…

Прощавай, братко!… Господи, помилуй!

Боцманът излиза.

АНТОНИО

Да идем и умрем със своя крал!

СЕБАСТИАН

Да, трябва да си вземем сбогом с него!

Излиза заедно с Антонио.

ГОНЗАЛО

Сега давам хиляди квадратни мили море за три педи безплодна суша, само бурени и тръне! Да бъде волята небесна, но бих предпочел по-суха смърт!

Излиза.

Втора сцена

На острова. Пред пещерата на Просперо.

Влизат Просперо и Миранда.

МИРАНДА

Ако със своето изкуство, татко,

така сте разбунтували вълните,

смирете ги! Небето сякаш иска

да ливне чер катран върху морето,

но то, надигнало се до пастта му,

гаси във нея огъня! О, боже,

как страдах със нещастните страдалци!

Един прекрасен кораб (несъмнено

със благородни същества на борда!)

направен на трески! Ах, как отекна

в сърцето ми предсмъртният им вик!

О, бедните, издавиха се всички!

Да имах силата на някой бог,

източила бих вдън земя морето,

преди да глътне кораба и тези,

които бяха в него!

ПРОСПЕРО

Успокой се

и утеши доброто си сърце:

не е пострадал никой.

МИРАНДА

О, горките!

ПРОСПЕРО

Не е пострадал никой. Всичко туй

за тебе аз извърших, дъще моя,

за теб, съкровище, която още

си в неведение по туй коя си,

не знаейки аз кой съм, и че бил съм

друг Просперо, не бедният стопанин

на пещера и скромен твой родител.

МИРАНДА

Да зная повече, до днес не ми е

минавало през ум.

ПРОСПЕРО

От днес обаче

ще трябва да го знаеш… Подкрепи ме!

Вълшебната ми мантия снеми!…

Почивай, моя сило чудодейна!…

Изтрий очи и успокой се, чедо —

туй бедствие, чиято грозна гледка

покъртила е твоето сърце,

от мен бе устроено тъй изкусно,

че косъм не е паднал от главата

на нито едного от тез, които

си чула да крещят и си видяла

да гинат сред вълните. Поседни

и слушай моя разказ!

МИРАНДА

Често, татко,

вий почвали сте го, но всеки път

сте млъквали и моите въпроси

безплодни сте оставяли с едно:

„Не, рано е.“

ПРОСПЕРО

Сега е вече време.

Минутата изисква твоя слух.

Внимавай, чедо! Спомняш ли си нещо

от времето, преди да заживеем

във тази пещера? Но как ще помниш —

ти нямаше тогава три години!

МИРАНДА

Разбира се, че помня.

ПРОСПЕРО

Какво точно?

Друг дом? Човеци други? Опиши ми

лице, предмет, каквото и да е,

впечатано във спомена ти!

МИРАНДА

Той е

напомнящ повече неясен сън,

отколкото действителност. Кажете,

възможно ли е някога, о, татко,

за мен да са се грижили във къщи

пет-шест жени?

ПРОСПЕРО

И повече, Миранда.

Но как могло е?… Още какво друго

съзираш в непрогледната бездънност

на миналото време? Щом си спомняш

неща, преди да дойдем тук, то трябва

да помниш как дошли сме?

МИРАНДА

Туй не помня.

ПРОСПЕРО

Преди дванадесет години цели,

Миранда мила, твоят татко беше

владетел на Милано…

МИРАНДА

Как? Нима

не сте ми вий баща?

ПРОСПЕРО

От твойта майка —

а беше тя самата добродетел —

аз знам, че съм. Баща ти беше, дъще,

Милански княз, а ти, едничка моя —

наследница на трона му.

МИРАНДА

О, боже,

коварство ли или небесна милост

оттам ни прати тук?

ПРОСПЕРО

И двете, чедо:

коварство ни прогони от Милано,

а провидението ни помогна

да дойдем тук.

МИРАНДА

Сърцето ми кърви

при мисълта за грижите, които

съм ви създала, без да пазя спомен

за всички тях. И после какво стана?

ПРОСПЕРО

Антонио, по-малкият ми брат

и чичо твой — представяш ли си, дъще,

да бъде брат тъй подъл! — тоз, комуто

аз тъй се доверявам, че му дадох

юздите на държавата (а тя

сред италианските държави беше

най-първата и Просперо тогава

бе първи княз и майстор недостигнат

в свободните изкуства), този брат,

когато аз властта си му прехвърлих

и вдълбочил се в тайните науки,

се отчуждих от двора си, коварно…

Внимаваш ли?

МИРАНДА

Внимавам, скъпи татко.

ПРОСПЕРО

Добре изучил хитрото изкуство

на едного молбата да приеме,

на друг да я отхвърли, тоз да спъне,

а оня да подтикне, неусетно

той стана господар на моя двор;

със нови хора той се обкръжи,

като едни замести, а пък други

душевно промени, и тъй, въртейки

ключовете на струните им, скоро

настрои ги да свирят по вкуса му

и като зъл бръшлян изпи мъзгата

на княжия ми ствол… Но ти не слушаш

МИРАНДА

Напротив, слушам!

ПРОСПЕРО

Чуй тогаз нататък:

Занемарил света и углъбил се

в усъвършенстването на ума си

(което би било за висша хвала,

ако не ме откъсваше от всичко),

разбудих аз в коварния си брат

зародиша на злото и тъй, както

от благ баща лош син се често ражда,

от моето доверие у него

се зароди двуличие, при туй

голямо като вярата, която

го бе извикала, а тя, уви,

бе в мене безгранична и безкрайна!

Тъй, станал господар, и то не само

на моите приходи, но и на всичко,

което може с власт да се изтръгне,

и той — като лъжеца, който сам

започва да си вярва на лъжата, —

понеже беше ме замествал дълго

със всички външни почести и форми,

внуши си, че е княз. И ден след ден

от властолюбие… Дали ме чуваш?

МИРАНДА

И глухият от разказа ви, татко,

добил би слух!

ПРОСПЕРО

И за да няма вече

преграда между ролята и него,

поиска той да стане титулуван

милански княз: на Просперо му стига

да княжества над свойта библиотека;

държава той не може да владее!

И ето го, че с краля на Неапол

се свърза — толкоз алчен бе за власт!

васалска дан прие да му изплаща,

склони пред кралската корона свойта

и хвърли тъй злочестия Милано —

за пръв път — в унижение!

МИРАНДА

О, боже!

ПРОСПЕРО

Какво поиска й доби в замяна,

чуй, дъще, и кажи: нима би могъл

така да действа брат?

МИРАНДА

Да мисля лошо

за майка ви, е грях. От благо лоно

и зли чеда се раждат.

ПРОСПЕРО

Да, и тъй,

неаполският крал — заклет мой враг,

слух даде на онуй, което брат ми

предложи му: срещу поклон васалски

и ежегодна дан да ме изскубне

от княжеството ми и да даде

тържествено прекрасния Милано

на чичо ти. И той във тъмна нощ,

набрал отряд предатели, отвори

вратите на Милано и сганта му

нахлу и ни отвлече в мрака — мене

и тебе плачеща!

МИРАНДА

О, грозна участ!

Не помня как съм плакала тогава,

но чувствам, че сега ще се разплача!

Очите ми се пълнят!

ПРОСПЕРО

Потърпи

и скоро ще узнаеш туй, което

ни предстои — без него моят разказ

би бил ненужен.

МИРАНДА

А защо не са ни

погубили веднага?

ПРОСПЕРО

С право питаш.

Повествованието ми поражда

такъв въпрос. Не дръзнаха, дете.

Народът ме обичаше тъй нежно,

че те се побояха да обагрят

ръцете си в кръвта ни, а покриха

с по-светли краски мрачното си дело:

със лодка те откараха ни, дъще,

на две-три левги[119] от брега, където

ни чакаше гнил скелет от гемия

без мачти, без въжета, без платна,

напуснат и от плъховете даже;

на него ни оставиха да стенем

във отглас на ревящите вълни

и да въздишаме към ветровете

така, че те, въздишайки в ответ,

вредяха ни от обич!

МИРАНДА

Боже мой,

какво ли бреме съм била за вас!

ПРОСПЕРО

Ти беше херувимът, на когото

дължа живота си! Когато аз

талазите солях със пот и сълзи,

изтръгнати от трудностите, ти

усмихваше се, сякаш небесата

ти бяха влели крепкост, и таз твоя

усмивка ми подсилваше духа

сред мъките!

МИРАНДА

Как стигнахме до суша?

ПРОСПЕРО

По божа воля. Със вода, с храна

ни бе снабдил един човек, на име

Гонзало, благородник от Милано.

Той беше натоварен да ни прати

на вярна смърт, но даде ни все пак

обувки, дрехи, сечива, които

послужиха ни после. Пак от жалост,

понеже знаеше, че книголюб съм,

снабди ме той със няколко от моите

най-ценни томове, за мен по-скъпи

от княжеството ми.

МИРАНДА

Да можех нявга

да срещна този мъж!

ПРОСПЕРО

Сега аз ставам.

Ти стой си тъй и свършека изслушай

на морските ни мъки: тук, на този

безлюден остров стигнахме и тука

под грижите ми ти разви се, както

не може туй да стане с твоите равни,

които имат повече възможност

за празни развлечения и нямат

наставници усърдни като твоя.

МИРАНДА

Дано ви награди за туй небето!

Но тъй като това ме мъчи още,

кажете, татко: по каква причина

развихрихте таз буря?

ПРОСПЕРО

Ще узнаеш

и туй накрай: по смайваща случайност

менливата Фортуна — сега вече

обикнала ме! — стори да доплават

на този остров моите врагове.

Чрез свойта мощ на ясновидец аз

усетих, че в зенита ми сега

изгряла е звезда благоприятна,

която трябва смело да ухажвам,

защото, не успея ли да хвана

влиянието й, оттук нататък

ще почне моят спад. Не питай друго!

Сънят унася те. Не се бори!

Добър е той! Отдай му се, Миранда!

Миранда заспива.

Ела насам, служителю мой леки!

По-бързо тук! Яви се, Ариел!

Влиза Ариел.

АРИЕЛ

Привет, могъщи господарю! Ида,

каквото пожелаеш да направя:

през огън да премина, да хвърча,

в морето да се гмуркам и да яхам

накъдрения облак. Заповядай!

Повелята ти чакат Ариел

и сонмът му от духове!

ПРОСПЕРО

Кажи ми:

разбуни ли морето точно както

ти бях заръчал?

АРИЕЛ

До последна буква!

Връз кораба на краля връхлетях

и ослепих със ужас всичко живо

на борда — от носа му до кърмата,

навсякъде! Пращях на сто места

във също време; размножен, избухвах

по мачтите, въжетата, платната

и пак се сбирах. Мълниите ярки

на Юпитер[120], предвестнички ужасни

на страшния му тътен, досега

не са били тъй бързи! Сам Нептун[121]

от пукота на серния ми огън

изплаши се — видях да се тресе

тризъбецът в ръката му!

ПРОСПЕРО

Отлично,

мой пъргав дух! Оказа ли се някой

със разум толкоз твърд, че да запази

спокойствие в тоз хаос?

АРИЕЛ

Ни един!

Тъй бяха пощурели, господарю,

че вършеха нелепости, и всички,

със изключение на екипажа,

наскачаха в морето, предпочели

пред кораба, искрящ от моя огън,

пенливите талази. Със коса,

от страх настръхнала като тръстика,

синът на краля, Фердинанд, пръв скочи,

крещейки: — Пъкълът се е опразнил

и всичките му демони са тук!

ПРОСПЕРО

Добре, мой дух! И всичко туй, нали,

бе близо до брега?

АРИЕЛ

Съвсем до него.

ПРОСПЕРО

И всички отърваха се?

АРИЕЛ

Ни косъм

от тях не падна; дрехите им даже,

които — пълни с въздух — ги спасиха,

не са пострадали! Тъй както каза,

аз пръснах ги из острова на групи.

Сина на краля само отделил съм

в едно потайно кътче край брега,

където, сплел — така! — в печал ръце,

сега охлажда въздуха с въздишки.

ПРОСПЕРО

А с кораба, с моряците на него,

с останалите кораби, кажи ми,

какво направи?

АРИЕЛ

Корабът на краля

е невредим във залива, от който

веднъж, сред нощ, ме прати за роса

към непрестанно битите от бури

Бермудски острови[122]; а екипажът

спи в трюма му, дълбоко упоен

от своя труд и моето вълшебство.

Останалите кораби, които

бях разпилял, отново се събраха

и порят Средиземното море

към родния Неапол с тъжни вести,

защото смятат си, че са видели

как флагманският кораб е потънал

със краля им във бездната.

ПРОСПЕРО

Дотук

си действувал отлично, но аз имам

за теб и друго. Колко е часът?

АРИЕЛ

Дванайсет мина.

ПРОСПЕРО

Два ще е най-малко.

Ще трябва пестеливо да хабим

минутите до шест.

АРИЕЛ

Как? Още труд ли?

Понеже ме използваш без почивка,

ще ти припомня, че дължиш ми нещо,

отдавна обещано.

ПРОСПЕРО

Как? Роптаеш?

Какво дължа ти?

АРИЕЛ

Свободата!

ПРОСПЕРО

Не!

Не може преди срока!

АРИЕЛ

Припомни си,

че служих ти усърдно, господарю,

не съм те лъгал, грешки не съм правил,

не съм се дърпал и не съм роптал,

и ти ми обеща да ми простиш

една година цяла.

ПРОСПЕРО

Ти, изглежда,

забравил си от що те отървах?

АРИЕЛ

Не съм!

ПРОСПЕРО

Май си! И трудно ти се вижда

да газиш тинестото морско дъно,

да тичаш по звънтящия бръснач

на Северния вятър, да се ровиш

във земните недра, когато те са

втвърдени от студа!

АРИЕЛ

Не съм забравил.

ПРОСПЕРО

Ти лъжеш, недоволнико! Изглежда,

не помниш вещицата Сикоракса[123],

която злост и старост бяха свили

на колело. Забравил си я!

АРИЕЛ

Не!

ПРОСПЕРО

Забравил си я! Откъде бе родом,

щом казваш, че я помниш?

АРИЕЛ

От Алжир,

могъщи повелителю.

ПРОСПЕРО

Нима?

Май трябва всеки месец да ти спомням

какво си бил, за да не го забравяш.

Отлично знаеш ти, че Сикоракса

накрая бе изгнана от Алжир

за нейните зло действа и магии,

чието споменаване потриса

човешкото ухо. Зарад едно

живота не й взеха, тъй ли беше?

АРИЕЛ

Тъй беше, господарю.

ПРОСПЕРО

Тя, непразна,

с кръжила сини около очите[124]

била е тук докарана на кораб

и изоставена. Ти, робе мой,

тъй както сам твърдиш, на нейна служба

си бил тогава, но понеже дух си

премного нежен, за да изпълняваш

повелите й низки и престъпни,

не си се вслушал в нейните закани

и тя, в гнева си, с помощта на други,

от теб по-мощни духове те беше

заклещила в един разцепен бор,

където след дванадесет години

във страшни мъки те заварих аз;

зловещата старица бе умряла

и беше те оставила да стенеш —

същинско воденично кречетало —

без спиране. Тоз остров дотогава

не бе почетен от човешки лик

(като не смяташ палето петнисто,

с което тя окучи се — достойно

изчадие на вещица)…

АРИЕЛ

Говориш

за Калибан?

ПРОСПЕРО

За него, за кой друг?

За този Калибан, когото аз

държа на своя служба… Тъй че знаеш

в какви ужасни мъки те намерих.

Плача ти чули, яростните вълци

от жалост виеха; сърцата мечи

се стапяха от вопъла ти — мъка,

подхождаща за грешниците в ада!

А нямаше я Сикоракса вече

да те измъкне. Моето вълшебство,

когато тук пристигнах и те чух,

разчекна бора и ти даде волност…

АРИЕЛ

И аз съм ти признателен за туй.

ПРОСПЕРО

…Но ропот ако чуя, ще разцепя

дъб възлест и във него ще те втикна

да виеш двайсет зими!

АРИЕЛ

Няма вече!

Прости ми, господарю! Отсега

ще върша всичко точно и покорно

ще слушам твойта воля!

ПРОСПЕРО

И на воля

аз скоро ще те пусна.

АРИЕЛ

Казвай! Искай!

Какво да правя? Само заповядай!

ПРОСПЕРО

Върви, превъплоти се в морска нимфа

и зрим бъди за себе си и мен;

за другите — невидим! Тръгвай бързо

и се върни веднага! Изпълнявай!

Ариел излиза.

Миранда, птиче мое, събуди се!

Добре поспа. Ресници повдигни!

МИРАНДА

О, мили татко, странният ви разказ

ме потопи в таз дрямка.

ПРОСПЕРО

Отхвърли я!

Ела да поговорим с Калибан,

макар че тоз мой роб до днес не ми е

отвръщал със любезност.

МИРАНДА

Той е звяр!

Не мога да го гледам!

ПРОСПЕРО

И все пак

за двама ни е той необходим:

дърва ни носи, огъня кладе,

услуги върши много… Калибане!

Къде си, робе? Буцо кал, къде си?

Не чуваш ли?

КАЛИБАН (отвън)

Дървата са ви вътре!

ПРОСПЕРО

Ела, ти казвам! Викам те за друго.

Излизай, охлюв!… Е?

Влиза отново Ариел, преобразен в морска нимфа.

О, дивен образ!

Мой пъргави, мой леки Ариел,

изслушай ме!

Шепне в ухото му.

АРИЕЛ

Ще бъде, господарю!

Излиза.

ПРОСПЕРО

Хей, уроде, посят от сатаната

в порочната ти майка! Казах, идвай!

Влиза Калибан.

КАЛИБАН

Де колкото увреждаща роса

е сбрала майка ми с перо от гарван

над гибелни блата, дано ви ръсне

и двамата! Със ален мор дано

ви лъхне югозападният вятър

и цели ви изприщи!

ПРОСПЕРО

За това

знай, тази нощ ще те измъчват гърч

на мишците и болки, от които

дъхът ти ще запира; таралежи

през цялото си разрешено време

ще те бодат, додето те направят

на пчелна пита, и от всяко тяхно

убождане ще те боли като

от жило на пчела!

КАЛИБАН

Кога да ям?

Тоз остров аз го имах по наследство

от Сикоракса, майка ми, а ти

ми го отне! Когато дойде тука,

ме галеше и беше мил към мене,

малинов сок ми даваше да пия

и ме научи как да назовавам

голямото и малкото светило,

които се редуват на небето.

Обикнах те и ти показах всичко,

което е на острова: кой извор

е със вода за пиене, кой — солен;

коя земя добра е, коя — бедна.

Проклет да съм, задето го направих!

Дано подвластните на Сикоракса

пъпчиви жаби, прилепи, мухи

полазят ви! Аз, който бях си крал,

сега съм поданик единствен ваш.

Във таз скала запряхте ме, а вие

се ширите на острова ми!

ПРОСПЕРО

Млък!

Недей да лъжеш, робе, непоемащ

от доброта, а само от камшик!

Човешки аз отнасях се към тебе

и те държах във своя дом, додето

не се опита ти да изнасилиш

детето ми!

КАЛИБАН

Охо! Охо! Охо!

Да бях успял! Но ти я отърва!

Аз щях да ти заселя този остров

със калибанчета!

МИРАНДА

Слуга отблъскващ,

в когото от доброто не остава

следа дори, а всичките злини

попиват се изцяло! Аз от милост

заех се да те уча да говориш

и всеки час по нещо влагах в теб.

Когато своите мисли, ти, дивако,

не осъзнаваше, а като звяр

ръмжеше и квичеше, имена

на твоите желания аз дадох,

та друг да ги разбира. Но макар че

научи нещо, злата ти природа

те правеше съжител невъзможен

за хората и затова скалата,

в която по заслуга въдворен си,

е меко наказание за теб!

КАЛИБАН

Научихте ме на човешка реч

и ползата от туй е, че умея

да хуля и кълна! Червена чума

дано ви тръшне двамата, загдето

езика си ми дадохте!

ПРОСПЕРО

Млък, урод!

Донес дърва и бързо се завръщай

за още работа!… Ще вдигаш рамо?

Ако не слушаш моите повели

или ги изпълняваш неохотно,

ще ти натъпча костите със болки,

ще те накарам да ревеш така, че

и зверовете хищни да потръпнат,

щом чуят те!

КАЛИБАН

Не, моля те, недей!…

Настрани.

Ще трябва да го слушам — тъй могъщи

са неговите чарове, че може

да подчини на себе си и бога

на мойта майка, Сетебос[125]!

ПРОСПЕРО

Върви!

Калибан излиза.

Влиза отново — невидим — Ариел, който, свирещ и пеещ, води след себе си Фердинанд.

ПЕСЕН

„Върху пясъците златни,

феи, елфи, бързо тук!

Със движения приятни

придружете всеки звук!

Дайте си сега ръка,

поклонете се така

и с целувката ви, ето,

стихва — гледайте — морето!

Колко свежа утринта е!

Нейде дворско куче лае…

Припев от разни страни:

Бау! Бау!

…и приплясва със крилата

петльо, вестник на зората!

Припев от разни страни:

Кукуригу!“

ФЕРДИНАНД

Къде се раждат тези дивни звуци?

Във въздуха? Изпод земята нейде?…

Замлъкна. Туй е музика навярно

във чест на някой бог от този остров.

Когато край брега смъртта оплаквах

на своя татко, краля, тя долитна

над морските вълни и уталожи

гнева във тях и мъката във мене

със чара си. Последвах я, или —

по-право — тя притегли ме дотука,

но в миг заглъхна… Не, започва пак!

ПЕСЕН

„Дванайсет лакти под водата

гробът на баща ти скрит е:

чист корал са му ребрата,

бисер бял са му очите —

стана тялото му клето

скъпоценност във морето!

Чуй, звънят му в нежен рой

нимфите за упокой!

Припев от разни страни:

Дин! Дан! Дин! Дан!“

ФЕРДИНАНД

Туй помен е за моя скъп удавник,

не проста песен! Явно, че не е

от земен произход. Сега я чувам

над себе си!

ПРОСПЕРО

Реснистите завески

от своите очи вдигни, Миранда,

и ми кажи: какво съзират те?

МИРАНДА

Какво е туй? Навярно дух! О, боже,

оглежда се! Повярвайте ми, татко,

той взел е хубав вид. Но дух е, зная!

ПРОСПЕРО

Не дъще. Той се храни, спи, усеща

тъй, както ние с теб. Крушенец той е

от кораба и въпреки че носи

печата на скръбта — която е

молец за хубостта, — ти имаш право

да казваш, че е хубав. Своите близки

загубил е във бедствието той

и търси ги.

МИРАНДА

Аз бих могла да кажа,

че той е бог, защото нищо земно

тъй хубаво не знам!

ПРОСПЕРО (настрани)

Напредва, както

сърцето ми го иска. Ариел,

след два дни си свободен!

ФЕРДИНАНД

Несъмнено,

това ще е богинята, която

услаждаха тез звуци!… О, кажи ми

дали си жителка на този остров,

какво да правя в него и — най-важно,

макар да го поставям най-накрая —

девица ли си ти, или не си,

о, чудо?

МИРАНДА

Чудо — не; ала девица —

съм, вярвайте!

ФЕРДИНАНД

И моя роден говор!

О, небеса! Аз бих бил пръв сред всички,

да бяхме там, където се говори

на тоз език!

ПРОСПЕРО

А кралят на Неапол?

Какво ще правите, ако ви чуе?

ФЕРДИНАНД

Каквото правя и сега, учуден,

че вий го споменахте. Той ме чува

и туй ме прави скръбен: аз самият

съм кралят на Неапол. С тез очи,

които оттогаз не знаят отлив,

съзрях как царственият ми баща

загина в бурята!

МИРАНДА

О, боже мой!

ФЕРДИНАНД

С придворните си! Князът на Милано

с прекрасния си син[126] загина също

пред моя поглед!

ПРОСПЕРО (настрани)

Князът на Милано

със по-прекрасната си дъщеря

те би опровергал, да беше време!

Едва видяха се, и размениха

любовни погледи… Ще литнеш скоро,

мой нежни Ариел, добре си действал!…

Към Фердинанд.

Две думи, господине! Вие май

уронвате честта си. Я, елате!

МИРАНДА

Защо му тъй говори той? Тоз момък

е третият човек, когото виждам,

и първият, от чийто лик гръдта ми

вълнува се! О, колко бих желала

баща ми да омекне!

ФЕРДИНАНД

Ако вий сте

девойка и сърцето ви не е

заето вече, аз ще ви направя

кралица на Неапол!

ПРОСПЕРО

Посмалете!

Две думички!

Настрани.

Плениха се взаимно,

но аз по пътя им ще сложа спънки,

че току-виж, от лекия успех

олекнала наградата им.

Към Фердинанд.

Стой!

Ще слушаш, казах! Чуждо име ти

си присвоил и тук си се промъкнал,

за да обсебиш този остров, който

е моя собственост!

ФЕРДИНАНД

Кълна се, не!

МИРАНДА

В тоз храм не може зло да обитава!

Лош дух ако живее в дом тъй хубав,

би трябвало добрите да му бъдат

съжители!

ПРОСПЕРО

Последвай ме! Ни дума!

А ти не се застъпвай за тогова!…

Лукав измамник! Ще ти окова

нозете за врата с верига тежка,

вода ще пиеш морска и ще гризеш

черупки речни, жълъдови чашки

и сухи корени! След мене!

ФЕРДИНАНД

Не!

На тез обноски ще се подчиня,

когато ме надвиете!

Измъква меч, но — омагьосан — се вкаменява.

МИРАНДА

О, татко,

недейте го осъжда тъй набързо!

Той честен е и храбър!

ПРОСПЕРО

Дъщерята

ще дава ум и разум на баща си?…

Нещастнико, прибирай туй, с което

замахваш, без да смееш да удариш

от гузна съвест! Хайде! С тази пръчка

аз мога да направя твоя меч

да дрънне на земята!

МИРАНДА

Татко, татко!

ПРОСПЕРО

Недей ме спира!

МИРАНДА

Аз ще отговарям!

Смилете се!

ПРОСПЕРО

Млък, казах! Още дума

и ще избухна. Повече дори —

ще те намразя! Гледай я ти нея,

ще ходатайства за един измамник!

За тебе други с лик подобен няма,

понеже си видяла само него

и Калибан, глупачко! Този тука,

сравнен със повечето от мъжете,

е същи Калибан, а те пред него

са ангели!

МИРАНДА

Тогава мойто чувство

е невзискателно и не мечтае

за друг, по-хубав!

ПРОСПЕРО (към Фердинанд)

Подчини се, казах!

Към детството аз мишците ти върнах

и те безсилни са!

ФЕРДИНАНД

Уви, така е!

Ума си чувствам свързан сякаш в дрямка.

Смъртта на татко, общата погибел,

безкрайната си слабост, тоз насилник,

комуто трябва да се подчиня —

туй всичко бих понесъл, ако можех

веднъж на ден от своята тъмница

да виждам тази прелест! Свободата

свободно да се шири по земята —

достатъчен просторът ще ми бъде

в такъв затвор!

ПРОСПЕРО (настрани)

Вълшебството ми действа!

Към Фердинанд.

Върви!

Към Ариел.

Отлично, Ариел!

Към Фердинанд.

След мене!

Към Ариел.

Чуй още нещо…

Шепне му.

МИРАНДА

Смелост, чужденецо!

Баща ми бе в речта си по-суров,

отколкото е всъщност. Непривичен

е този гняв за него.

ПРОСПЕРО

… И свободен

ще бъдеш ти като планински вятър,

но дотогава изпълнявай точно,

каквото казвам ти!

АРИЕЛ

До сетна буква!

ПРОСПЕРО (към Фердинанд)

Върви след мен!

Към Миранда.

Ни думица за него!

Излизат.

Второ действие

Първа сцена

Другаде на острова.

Влизат Алонзо, Себастиан, Антонио, Гонзало, Адриан, Франциско и други.

ГОНЗАЛО

Недейте бърчи чело, господарю!

Със нас наравно имате и вие

причина да се радвате. Това, че

спасихме се, със много надтежава

над загубите ни. През ден се случва

търговци по море, жени моряшки

да губят нещо скъпо, а такова

небивало спасение, каквото

се падна нам, се случва на малцина

сред милиони. И затуй, кралю,

разумно претеглете не везните

утеха срещу скръб.

АЛОНЗО

Мълчи, Гонзало!

СЕБАСТИАН (настрани, към Антонио)

Приема утехата, сякаш е изстинала супа.

АНТОНИО (настрани, към Себастиан)

Но този отец-утешител няма да го остави на мира.

СЕБАСТИАН

Ей го, навива часовника на красноречието си. Сега ще издрънка.

ГОНЗАЛО

Ваше величество…

СЕБАСТИАН (настрани, към Антонио)

Един. Бройте!

ГОНЗАЛО

От скърбите щом правим капитал,

накрая получаваме?

СЕБАСТИАН

Печалба.

ГОНЗАЛО

Да, печал. И без „ба“! Казахте го по-умно, отколкото сте очаквал.

СЕБАСТИАН

Защото не съм очаквал чак толкоз ум от вас.

ГОНЗАЛО

Така че, господарю…

АНТОНИО

Ама какъв прахосник на слова!

АЛОНЗО

Да, моля те, спести си ги!

ГОНЗАЛО

Добре, замлъквам. И все пак…

СЕБАСТИАН

… Ще продължи да говори.

АНТОНИО

На бас, кой пръв ще изкукурига! Той или Адриан?

СЕБАСТИАН

Дъртият петел!

АНТОНИО

Младото петле!

СЕБАСТИАН

На какво?

АНТОНИО

На един смях!

СЕБАСТИАН

Съгласен!

АДРИАН

Макар този остров да изглежда пуст…

АНТОНИО

Ха-ха-ха!

СЕБАСТИАН

Печелиш.

АДРИАН

… безлюден и почти недостъпен откъм морето…

СЕБАСТИАН

Все пак.

АДРИАН

… все пак…

АНТОНИО

Нямаше избор човекът!

АДРИАН

… той се оказа с лек климат и разкошна флора…

АНТОНИО

Познавам една Флора. Наистина беше разкошна.

СЕБАСТИАН

И с доста лек климат, както господинът твърди.

АДРИАН

… Дъхът му е тъй сладък!

СЕБАСТИАН

Сякаш има дробове, и то охтичави.

АНТОНИО

Или се е парфюмирал в някое блато.

ГОНЗАЛО

Да, тук всичко е благоприятно за живота…

АНТОНИО

Само дето няма от какво да се живее.

СЕБАСТИАН

Да, от тази страна ще е трудничко.

ГОНЗАЛО

… Колко е сочна и свежа зеленината! Наистина красива гледка!…

АНТОНИО

Или още по-точно: сива клетка!

СЕБАСТИАН

С малко зеленикаво от плесен!

АНТОНИО

Близо е до истината все пак.

СЕБАСТИАН

Само че откъм опакото й.

ГОНЗАЛО

… Но най-рядкото чудо — нещо почти невероятно…

СЕБАСТИАН

Като повечето от чудесата.

ГОНЗАЛО

… е туй, че нашите одежди, макар да се наквасиха в морето, са запазили свежия си блясък и, вместо да станат на петна от солената вода, изглеждат току-що боядисани.

АНТОНИО

Да можеше поне един от джобовете му да проговори, щеше да го уличи в лъжа!

СЕБАСТИАН

Ако не се окаже лъжлив джоб!

ГОНЗАЛО

Дрехите ни са нови, както бяха, когато за пръв път ги облякохме в Африка за сватбата на кралската дъщеря Кларибела и туниския крал.

СЕБАСТИАН

Сполучлива сватба наистина, а пък на връщане съвсем ни потръгна.

АДРИАН

Тунис никога не е имал такава красавица за кралица!

ГОНЗАЛО

Никога, от времето на вдовицата Дидона[127]!

АНТОНИО

„Вдовицата“? Поврага! Откъде изскочи това „вдовицата“? „Вдовицата Дидона“!

СЕБАСТИАН

Можеше да прибави и „вдовеца Енея“ към нея!

АДРИАН

„На вдовицата Дидона“ ли казахте? Карате ме да се замисля. Че тя беше царица на Картаген, не на Тунис!

ГОНЗАЛО

Днешният Тунис е нявгашният Картаген.

АДРИАН

Картаген?

ГОНЗАЛО

Картаген, уверявам ви!

АНТОНИО

Езикът му е могъщ като Амфионовата арфа[128].

СЕБАСТИАН

По-могъщ! Тя е издигала само градски стени, а той строи и къщи.

АНТОНИО

Какво ли друго небивало чудо се готви да извърши този човек?

СЕБАСТИАН

Ще мушне този остров в джоба си и ще го занесе подарък на сина си, като ябълка.

АНТОНИО

И плювайки семките му в морето, ще направи да поникнат нови острови.

ГОНЗАЛО

Точно така!

АНТОНИО

Подир година-две!

ГОНЗАЛО (към Антонио)

Говорихме, господарю, че одеждите ни изглеждат сега така нови, както бяха в Тунис, на сватбата на вашата дъщеря, която е сега кралица там.

АНТОНИО

И то най-прекрасната от всички кралици на Тунис!

СЕБАСТИАН

С изключение на вдовицата Дидона!

АНТОНИО

На вдовицата Дидона? А, да, на вдовицата Дидона!

ГОНЗАЛО

Вижте, не е ли дрехата ми такава, каквато беше, когато я облякох за пръв път, или почти такава…

АНТОНИО

Това „почти“ е по-почтително към истината.

ГОНЗАЛО

… каквато беше на сватбата на дъщеря ви?

АЛОНЗО

Ушите ми ти тъпчеш със слова,

които моят разум не приема.

Кой караше ме там да я венчавам?

Загубих своя син и имам чувство,

че нея също — задомена толкоз

далече от Италия — едва ли

ще видя пак! О, моя несравнен

наследник на Неапол и Милано!

Кой знае на каква чудата риба

храна е станал!

ФРАНЦИСКО

Много е възможно

той жив да е, кралю, видях го как

удари по гърба една вълна

и ясна я; и как след туй, встрани

отмятайки със две ръце водата,

със гръд разбиваше талаза, който

се вдигаше насреща му. Глава

държеше над вълните той и мъжки

гребеше към спасителната суша,

която, подкопана от прибоя,

като че ли се скланяше над него

за прием милосърден. Господарю,

уверен съм, че той е жив и здрав!

АЛОНЗО

Не, не, загинал е!

СЕБАСТИАН

Ако е тъй,

виновен сте вий сам. Не задомихте

в Европа дъщеря си, предпочели

да я омъжите за африканец,

далече от очите ви, които

са прави днес да плачат!

АЛОНЗО

Замълчи!

СЕБАСТИАН

Ний всички как ли не, на колене,

ви молехме! Нещастното ви чедо

в борба между покорство и погнуса

се колебаеше. И ето на,

синът ви е — страхувам се — загинал

и днеска във Неапол и Милано

вдовиците са повече на брой.

отколкото жените, на които

мъжете ще се върнат. И вината

за туй е ваша.

АЛОНЗО

Както е и моя

най-острата от болките.

ГОНЗАЛО (към Себастиан)

Синьор,

за истината, казана от вас,

са нужни подходящи миг и речник.

Вий раната развреждате, наместо

да я превържете.

СЕБАСТИАН

Брей, учен мъж!

АНТОНИО

Голям хирург!

ГОНЗАЛО

Кралю, щом вий сте в облак,

у всички нас настъпва лошо време.

СЕБАСТИАН (настрани, към Антонио)

Как каза? Лошо време?

АНТОНИО (настрани, към Себастиан)

Много лошо.

ГОНЗАЛО

Да бях плантатор аз на този остров…

АНТОНИО

Засял го би с коприва!

СЕБАСТИАН

Или с тръне!

ГОНЗАЛО

…какво на него бих устроил?

СЕБАСТИАН

Всичко

освен гуляй, защото няма вино.

ГОНЗАЛО

Да, бих устроил, крал ако му бях,

едно съвсем различно общество.

Най-първо: край на всяка търговия;

ни дума за просвета и закони;

межди, имоти, договори, служби,

богатство, бедност, право на наследство

ни помен от туй всичко; и черта

на жито, вино, масло и метали;

безделие за всекиго (включая

жените, но които ще са скромни

и чисти по природному); строй без

върховна власт!

СЕБАСТИАН

А иска да е крал

на всичко туй!

АНТОНИО

Да, този негов строй,

завършвайки, забрави как е почнал!

ГОНЗАЛО

Природата ще дава своя плод

за общо ползване и ще изчезнат

войни, предателства, топове, пушки,

оръжия, машини за убийство;

земята ще обсипва с благодат

невинните ми поданици.

СЕБАСТИАН

Ясно.

И бракът ще е нещо непознато

за всички тях!

АНТОНИО

Разбира се — държава

от фльорци и развратници!

ГОНЗАЛО

Кралю,

аз тъй ще управлявам, че векът ми

ще се нарича втори златен век.

СЕБАСТИАН (високо)

На негово величество поклон!

АНТОНИО (високо)

Живот и слава на Гонзало Първи!

ГОНЗАЛО

При туй… Дали ме слушате?

АЛОНЗО

Прощавай,

но твойта реч не ми говори нищо.

ГОНЗАЛО

Вярвам ви, ваше величество: произнесох я само за да дам с нея повод за смях на тези господа, които имат тъй чувствителни и пъргави дробове, че от нищо се разсмиват.

АНТОНИО

Ние се смеем на вас.

ГОНЗАЛО

И, значи, съм прав, защото аз по празните остроумия съм нищо пред двама ви.

АНТОНИО

Какъв удар ни нанесе, а?

СЕБАСТИАН

Слава богу, беше с плоското!

ГОНЗАЛО

Големи храбреци сте вие — и луната бихте откачили от сферата й[129], ако би рекла да се застои пет седмици без промяна.

Влиза — невидим — Ариел, свирещ тържествена музика.

СЕБАСТИАН

Да, и ще идем с нея на нощен лов за птици!

АНТОНИО

Хайде, хайде, без сръдни!

ГОНЗАЛО

Аз да се сърдя на тези шеги? Няма да си рискувам името на разумен човек за подобни дреболии. Приспете ме с още малко смях, чувствам се уморен.

АНТОНИО

Добре, легнете си и ни слушайте!

Всички — освен него, Алонзо и Себастиан — заспиват.

АЛОНЗО

Заспаха всички? О, и моите клепки

да можеха да се притворят тъй

под тежките ми мисли!… Май са склонни

да го направят.

СЕБАСТИАН

Приемете, братко,

оловния подарък на съня!

Той гостенин е рядък на скръбта ни,

но дойде ли, добре я утешава.

АНТОНИО

А ние двамата ще бдим на стража

над кралската ви сигурност, додето

събудите се сам.

АЛОНЗО

Благодаря ви.

Усещам се тъй странно отмалял.

Заспива.

Ариел излиза.

СЕБАСТИАН

Каква упойна дрямка овладя ги!

АНТОНИО

От климата ще е.

СЕБАСТИАН

Защо тогава

не действа той на нашите клепачи?

На мен не ми се спи.

АНТОНИО

И аз съм бодър.

Като по даден знак заспаха всички,

гръм сякаш ги натръшка… А, синьор?

Какво ли пък?… Но стига!… Казвам: стига

да се решите!… Виждам ви в лицето

такъв, какъвто трябваше да сте!

Тоз рядък случай шепне и на вас,

пък аз короната съглеждам вече

да слиза над главата ви!

СЕБАСТИАН

Ти спиш!

АНТОНИО

Не ме ли чувате, че ви говоря?

СЕБАСТИАН

Да, чувам и разбирам, че бълнуваш!

Какво ми каза всъщност? Чудно нещо —

да спиш така, с отворени очи;

да виждаш, да говориш, да се движиш

и пак да спиш!

АНТОНИО

Не аз, Себастиане,

а ти проспиваш рядката възможност;

уж буден, а очи пред нея стискаш!

СЕБАСТИАН

Ти хъркаш разбираемо. Долавям

във твойто хъркане известен смисъл.

АНТОНИО

Сериозно ти говоря и ако

и ти сериозно слушаш ме, ще станеш

трикратно по-голям!

СЕБАСТИАН

Кому го казваш,

на мене, застоялата вода?

АНТОНИО

Ще те науча да прииждаш!

СЕБАСТИАН

Хайде!

Да спадам от рождение ме учи

наследствената вялост.

АНТОНИО

Да би знаял

как сам разхвалваш замисъла, с който

си правиш смях, как пищно го обличаш

в стремежа си да го покажеш гол:

та именно от вялост или страх

до гроба неудачниците киснат

във постоянен отлив!

СЕБАСТИАН

Продължавай!

Очите и ликът ти ми говорят,

че раждаш плод съществен, който с мъки

излиза на бял свят.

АНТОНИО

Да, точно тъй е:

макар че тоз умник със къса памет —

чиято послесмъртна памет също

не ще е дълга — иска да внуши

(защото нему дай му да внушава!)

на краля, че синът му е спасен,

това е невъзможно, както туй,

че сам дъртакът би могъл да плува

тъй, спейки тук!

СЕБАСТИАН

И аз не се надявам,

че той е жив.

АНТОНИО

В таз липса на надежда

за вас надежда ражда се тъй висша,

че най-честолюбивото око

не може да съзре над нея друго!

Съгласен ли сте с мен, че Фердинанд

се е удавил?

СЕБАСТИАН

Да.

АНТОНИО

Тогаз кажете:

след него кой остава пръв наследник

на краля?

СЕБАСТИАН

Кларибела.

АНТОНИО

Таз, която

понастоящем е кралица в Тунис,

на разстояние един живот

и още десет левги; таз, която

додето вест получи от Неапол —

освен ако е слънцето вестител

(Човекът от Луната[130] би бил бавен!),

бради на младенците ще пораснат,

отлични за бръснача; таз, която

е зад море тъй страшно, че от него

погълната бе цялата ни флота,

макар че нас изхвърли да играем

пиеса, чийто пролог бе дотук,

а действието отсега нататък —

във нашите ръце!

СЕБАСТИАН

Каква нелепост!…

Как каза? Ти си прав, че Кларибела

е туниска кралица и ще бъде

неаполска; и също тъй си прав,

че между Тунис и Неапол има

известно разстояние.

АНТОНИО

Което

със всяка своя педя ви крещи:

„Не може Кларибела да се върне

през мен в Неапол. Да си гледа Тунис!

А ти недей да спиш!“ Ако е вечен

тоз техен сън, с какво ще са по-зле?

Ще се намери кой да управлява

Неапол като тез хъркачи тук,

а има и бъбривци не по-лоши

от тоз Гонзало! Аз самият мога

да дрънкам като него сврачи речи[131]!

На моя ум да бяхте, какъв случай

за вас би представлявал този сън?

Разбрахте ли ме?

СЕБАСТИАН

Струва ми се — да.

АНТОНИО

И как ще обласкаете тогава

туй свое щастие?

СЕБАСТИАН

Сега си спомням,

че ти навремето отне престола

на брат си Просперо.

АНТОНИО

И как чудесно

лежи ми — вижте — неговата дреха!

Слугите му сега са ми слуги,

а бях наравно с тях!

СЕБАСТИАН

А съвестта?

АНТОНИО

Къде е разположено туй нещо,

прощавайте? Да беше елин, мазол,

пантофи бих обул; но във гръдта си

не чувствам аз подобно божество.

Да ме деляха от Милано двайсет

такива съвести, аз до една

ги бих смразил и пак стопил, преди

да ми попречат с нещо! Ей го брат ви!

Той ценен ще е колкото пръстта,

върху която се е проснал тъй,

ако със тоз приятел от стомана

(пет пръста ще му стигнат) го направя

не само да ви мяза на мъртвец,

но и такъв да бъде! В това време

ще можете и вие да приспите

завинаги тоз глупав многознайко,

за да не мърка! Другите ще слушкат

охотно, както мачка лочи мляко,

и ще нагласят точния си час

по нашия!

СЕБАСТИАН

Ще следвам твоя пример,

добри приятелю! Ще завладея

и аз Неапол, както ти — Милано!

Измъквай меча си! Едничък удар

от дан васалска ще те отърве

и като стана крал, ще имаш мойта

признателност!

АНТОНИО

И вий вадете своя,

така че едновременно със мене

да ръгнете Гонзало!

СЕБАСТИАН

Стой! Две думи!

Влиза — невидим — Ариел, свирещ и пеещ.

АРИЕЛ

С изкуството си моят господар

узна, че ти, добър към него нявга,

намираш се в опасност, й ме прати

(защото инак ще се провали

и неговият план) да се намеся.

Пее в ухото на Гонзало.

„Както хъркаш си така,

с меч предателски в ръка

те дебне враг!

За да имаш още дни,

чара сънен отмахни —

на крак, на крак!“

АНТОНИО

… Тогаз по-бързо!

ГОНЗАЛО (събужда се)

Ангели небесни,

пазете краля ни!

Другите се събуждат.

АЛОНЗО

Какво? Станете!

Какви са тези мечове? Защо са

тез погледи на кръв?

ГОНЗАЛО

Какво се случи?

СЕБАСТИАН

Миг няма, както бдяхме над съня ви,

страхотен рев на бик или по-скоро

на лъв раздра слуха ни. Просто ужас!

Не го ли чухте?

АЛОНЗО

Нищо не съм чул!

АНТОНИО

Той би уплашил даже великан!

Земята потрепера! Вероятно

било е рев на цяло лъвско стадо!

АЛОНЗО

А вий, Гонзало, да сте чули нещо?

ГОНЗАЛО

Повярвайте ми, господарю — само

едно съвсем особено бръмчене,

което ме пробуди. Аз извиках

и със вика си стреснах вас, но вече

те бяха със оръжие в ръце.

Шум имаше наистина и трябва

нащрек да сме или да се преместим,

и то с готови мечове.

АЛОНЗО

Да тръгнем

и да потърсим бедния ми син!

ГОНЗАЛО

Дано го пази бог от зверовете,

защото чувствам: жив е!

АЛОНЗО

Да вървим!

АРИЕЛ

Търсете го! Във плана ни това е.

За стореното Просперо ще знае!

Излизат.

Втора сцена

Другаде на острова.

Влиза Калибан с товар дърва на гръб.

Гръмотевици.

КАЛИБАН

Дано каквито язви и зарази

от гнилочи, мочури и блата

изсмуква слънцето, да се полепят

по този Просперо, додето стане

на гнойник целият. Макар да зная,

че неговите Духове ме чуват,

не мога да се спра да не кълна!

Без него те не щяха да ме плашат

с лица на таласъми, да ме щипят,

да ме въргалят в кал, да ме отбиват

от пътя ми с блуждаещи огньове —

под негова принуда те го вършат,

а той насъсква ги по мен за нищо

и те като маймуни ми се зъбят

и хапят ме; търкалят се пред мене

и впиват в босите ми ходила

игли на таралежи; с грозен съсък

на цепнати езичета, от който

загубвам ум, по мене се увиват

като усойници!…

Влиза Тринкуло.

На, ето почват!

Един от тях ме търси да ме мъчи,

защото закъснял съм със дървата.

Ще легна тук, дано не ме съгледа!

ТРИНКУЛО

Ни дръвче, ни шубрак да се подслониш от най-лекия дъжд, а се готви нова буря! Оня черен облак, ей там, големия, ми прилича на огромен прогнил мех, готов да ливне съдържанието си отгоре ми. Ако рече да затрещи, както преди малко, не знам къде ще си завра главата! Ей го на, готви се да се излее!… Я, а какво е това? Човек или риба? Живо или умряло? Риба ще е. Смърди на риба, и то не много прясна. Съвсем като стар чироз! Чудна риба! Да бях в Англия — бил съм там, зная ги, — че да окача това чудо над фирмата си, ни един панаирски зяпач няма да ме отмине, без да ми издрънка сребърна монета! Там този урод щеше да ме направи човек. На англичаните дай им чуждестранни уроди. Те една пара няма да дадат на някой сакат просяк, но десет ще изръсят, за да видят един изсушен индиец!… Краката му са човешки. И перките са му като ръце. И топъл, честна дума! Променям първото си предположение: това не е риба, а тукашен островитянин, ударен от гръм.

Гръмотевица.

Олеле, отново почва! Най-добре ще е да се мушна под наметката му — друг подслон няма наоколо. Неволя дом не избира: спиш, с когото падне! Ще се завия така, додето бурята се изцеди до дъно.

Мушва се под наметката на Калибан.

Влиза, пеейки, Стефано, с бутилка в ръка.

СТЕФАНО

„Морето дойде ми до гуша,

желая да умра на суша!…“

Не, тази нататък е мръсна; не подхожда за погребение. Карай, в това ми е утехата!

Пие.

„За шкипера, боцмана, юнга и мен

са всички женички букет —

ний любим и Меги, и Мол, и Мадлен,

и мразим единствено Кет!

Защото подуши ли дъх на матрос,

тя «Махай се!» вика, набърчила нос;

защото желае таз дърта брантия,

шивач да я чеше, където сърби я!

А щом е такава — момчета, към кея!

Шивачите нека тропосват я нея!“

И тази е мръсна, но в това ми е утехата!

Пие.

КАЛИБАН

Недей ме измъчва! О-о-о!

СТЕФАНО

Какво е това? Да не е дяволът, а? Преструваш се на дивак, правиш се на индианец, а? Не съм се избавил от удавяне, за да се стряскам от едно четириного. Казано е за мене: „Няма на тоя свят човек на четири крака, който ще го накара да отстъпи!“ — и така ще се казва, докато Стефано издъхне предспиртното си издихание.

КАЛИБАН

Духът ме мъчи! О-о-о!

СТЕФАНО

Трябва да е някакво туземно чудовище с четири крака, което, изглежда, е пипнало треска. Но откъде, взел го дявола, е научило езика ни? Дори само за това да е, ще му помогна: ако успея да го излекувам и опитомя, ще го закарам в Неапол и ще бъде подарък, достоен за кой да е император!

КАЛИБАН

Не ме мъчи, моля ти се! Ей ги дървата, носех ги вече!

СТЕФАНО

В пристъп е сигур и затова дрънка каквото му падне. Ще му дам да си кръкне от бутилката. Ако му е за пръв път, може да му пресече пристъпа. Да мога да го излекувам и опитомя — цена няма да има! Който го получи, ще ми го е платил скъпо и прескъпо.

КАЛИБАН

Знам те — малко ме поотпусна, но пак ще почнеш! Усещам го по треперенето ти — Просперо те насъсква!

СТЕФАНО

Пис-пис-пис! Хайде, отвори уста! От това млекце и котка проговаря. Една глътка ще ти пресече треската, бъди сигурен!

Дава на Калибан да те.

Не си знаеш приятелите. Зяпни отново!

ТРИНКУЛО

Този глас ми е познат! Да не е… но той се удави! Не, това са дяволи! Спаси ме, господи!

СТЕФАНО

Четири крака и два гласа — извънредно деликатно чудовище! С предния си глас може да прави комплименти на приятеля си, а със задния — да го хули колкото си иска. До дъно ще му я излея, дано се излекува!… Гълтай!… Амин! Сега ще ти цръкна малко и в другата уста.

ТРИНКУЛО

Стефано!

СТЕФАНО

Другата му уста ме извика по име! Господи, помилуй! Това е дявол, не е чудовище! Ще го оставя! Не ща да имам вземане-даване с Лукавия!

ТРИНКУЛО

Стефано, ако си Стефано, пипни ме и ми отговори! Аз съм Тринкуло — не бой се! — твоят приятел Тринкуло!

СТЕФАНО

Ако си Тринкуло, излез! Ще те издърпам за по-късите крака. Ако тук има твои крака, тези ще са!

Измъква Тринкуло изпод наметката на Калибан.

Я, наистина излезе Тринкуло! Как си се превърнал в изпражнение на това чудовище? Или то тръшка тринкули всеки ден?

ТРИНКУЛО

Ваех го за убито от гръм. Но ти не се ли удави? Почвам да мисля, че не си се удавил. Бурята премина ли? Аз се скрих от нея под наметката на този урод. Значи, жив си, Стефано? Станахме на острова двама неаполитанци!

СТЕФАНО

Моля те, недей ме въртя! Стомахът ми не е много сигурен.

КАЛИБАН (настрани)

Това са дивни висши същества,

не духове! Тоз бог е от добрите,

а и напитката му е небесна.

Ще падна на колене!

СТЕФАНО

И как се отърва? Как дойде дотук? Закълни се в тази бутилка и честно ми разкажи как се добра дотук! Аз яхнах една бъчва с херес[132], която моряците бяха хвърлили зад борда. Закълни се в тази бутилка, която собственоръчно направих от кора на дърво, след като морето ме изхвърли на брега!

КАЛИБАН

Заклевам се в тази бутилка, че ще ти бъда верен поданик, защото питието ти е неземно!

СТЕФАНО

На! Разправи сега: как се спаси?

ТРИНКУЛО

Изплувах до брега като патица. Аз плувам като патица, кълна се!

СТЕФАНО

Добре. Целуни светата книга!

Дава му да пие.

Макар да плуваш като патица, видът ти е на гьсок.

ТРИНКУЛО

Повече нямаш ли, а, Стефано?

СТЕФАНО

Цяла бъчва, нали ти казах! Търкулнах я в една пещера край брега — чудо изба!… Е, чудовище, как е треската ти?

КАЛИБАН

Не си ли паднал от небето?

СТЕФАНО

Не, от луната. Аз съм Човекът, който по-рано живееше на нея.

КАЛИБАН

Виждал съм те и съм се молил на тебе. Моята господарка ме научи да те виждам, тебе и кучето, и съчките ти. Ти си мой бог!

СТЕФАНО

Добре, целуни светата книга!

Дава му да пие.

Аз ще я изпълня с ново съдържание. Закълни се!

Калибан пие.

ТРИНКУЛО

Честна дума, това чудовище се оказа много глупаво. Само дето се уплаших от него! „Лунният човек!“ Съвсем лековерно чудовище! Ха, така! Тази глътка не беше от лошите, ей богу!

КАЛИБАН

Ще ти покажа всички плодородни

места на този остров, господарю!

Краката ти целувам и те моля,

бъди мой бог!

ТРИНКУЛО

Ей богу — нечестиво чудовище и голямо къркало! Щом богът му заспи, ще му задигне бутилката като едно нищо!

КАЛИБАН

Краката ти целувам! Клетва давам,

твой поданик ще бъда!

СТЕФАНО

Хайде тогава! На колене, и давай я тази клетва!

ТРИНКУЛО

Това песоглаво чудовище ще ме накара да се пукна от смях. Такава грозотия не бях виждал. Сърби ме ръката да му хвърля един бой, но…

СТЕФАНО

Хайде, целувай!

ТРИНКУЛО

…понеже е пияно, горкото, от мене да мине! Отвратително чудовище!

КАЛИБАН

Ще ти събирам ягоди и съчки,

в морето риба ще ловя за теб,

ще те науча где е най-добрата

вода на този остров! Мор да тръшне

тирана, на когото бях слуга!

Дърва от днеска няма да му нося,

на теб ще служа, висше същество!

ТРИНКУЛО

Невероятно смешно чудовище — да нарича „висше същество“ едно изпаднало пиянище!

КАЛИБАН

Поискай само и ще ти покажа

где има диви ябълки и где

на гъсти кичури расте лещакът;

где сойките гнездят ще ти открия;

фъстъци ще ти ровя с дълги нокти;

ще те науча да ловиш със примки

скокливите маймуни; морски птици

от стръмните скали ще ти донасям.

Ще дойдеш ли със мене, господарю?

СТЕФАНО

Добре, води ни без много приказки! Тринкуло, тъй като кралят и всички други се издавиха, този остров е наше владение. На, носи моята бутилка! Скоро ще я напълним отново, приятелю Тринкуло!

КАЛИБАН (пее пиянски)

„Сбогом, господарю, сбогом…“

ТРИНКУЛО

Виж го ти, чудовището — и пие, и вие!

КАЛИБАН

„Край от днес на всички тез:

— Наклади!… Дърва донес!…

Вир за риба изкопай!…

Търкай! Мий!… — На всичко край!

Бан-бан-бан,

Какалибан

бог си има нов сега,

ти търси си нов слуга!“

Свободен! Хо-хо-хо! Свободен! Хей! Свободен! Хей! Свободен!

СТЕФАНО

Води ни, уродливи поданико!

Излизат.

Трето действие

Първа сцена

Пред пещерата на Просперо.

Влиза Фердинанд, носещ един пън.

ФЕРДИНАНД

Телесните игри са нявга трудни,

но раждат удоволствие; нерядко

човек без ущърб за честта си може

да върши низка работа; и често

се стигат с груби средства висши цели.

Таз долна служба би била за мене

омразна толкоз, колкото е тежка,

но мойта господарка, о, тя буди

живот във всичко мъртво и превръща

труда ми в радост! Тя е десет пъти

по-ласкава, отколкото баща й

е смръщен и суров. А той е цял

направен от суровост: аз съм длъжен

да пренеса и подредя хиляда

такива тежки пънове. Тя плаче,

като ме гледа, и твърди, че нивга

тъй долна работа не е видяла

подобен изпълнител… Аз забравям

за своя дълг, но тези сладки мисли

ме ободряват и от тях трудът

спори ми повече.

Влизат Миранда и зад нея-невидим — Просперо.

МИРАНДА

О, момко, моля,

не се трудете толкова! Да бяха

светкавици превърнали на пепел

тез дънери! Сложете на земята

товара си и дайте си почивка!

Във огъня тоз път ще лее сълзи,

задето ви е мъчил тъй! Баща ми

от своите книги няма да се вдигне

поне три часа.

ФЕРДИНАНД

Скъпа господарко,

ще се смрачи, преди да съм завършил.

МИРАНДА

Седнете, починете си, пък аз

ще ви заместя в носенето. Хайде,

подайте ми тоз пън!

ФЕРДИНАНД

Не, дивно чудо,

гръбнак ще счупя, жили ще разкъсам,

но няма да допусна срам такъв:

да работите вий, а аз да гледам

със скръстени ръце!

МИРАНДА

Тоз труд подхожда

на мене толкоз, колкото на вас:

при туй за мен по-лек ще е, защото

сама ще съм го искала, а вие

го вършите насила.

ПРОСПЕРО (настрани)

Бедно птиче,

заразата е в тебе — твоят жар

доказва го!

МИРАНДА

Видът ви уморен е.

ФЕРДИНАНД

Не, скъпа господарко! Щом ви виждам,

за мен и вечерта е бодро утро!

Кажете ми — и питам ви, защото

в молитвите си искам да ви включа, —

о, дивна, как се казвате?

МИРАНДА

Миранда…

Ах, татко, твойта воля аз престъпих!

ФЕРДИНАНД

Миранда! — Сладко име, чийто смисъл

тъй точно ви подхожда, рядко чудо,

достойно за възхита! Не една

девойка знатна грабвала е в плен

окото ми и не една слуха ми

е галила със говор мелодичен;

харесвал съм за качества отделни

ту тази, ту оназ, но ни една —

от все сърце, защото всеки път

по някой недостатък в спор е влизал

със качествата им, а вий, о, вий,

върховно съвършенство, вий сте сякаш

изваяна от най-доброто само

във всички тях!

МИРАНДА

Аз друга не познавам

от моя пол; не помня женски лик,

със изключение на своя собствен

във огледалото; а от мъжете,

които бих могла да нарека

човеци, съм видяла само вас,

приятелю, и своя скъп родител.

Какви на вид са другите, не зная,

но в скромността заклевам се (която

е главният брилянт на мойта зестра),

че вън от вас друг спътник не желая

и че фантазията ми не може

да си въобрази друг образ, който

ми би харесал тъй!… Но аз бърборя,

без много да му мисля, и забравям

заръката на татко си.

ФЕРДИНАНД

Миранда,

аз принц по титла съм, а може би —

уви! — и крал, и толкоз бих търпял

дърва да нося, колкото муха —

да лази по устата ми, ако…

О, чуйте ме! Когато ви съгледах,

сърцето ми към вас политна мигом

и стори ме ваш роб! За вас, о, чудо,

превърнах се във този търпелив

дьрвоносач!

МИРАНДА

Нима сте ме обикнал?

ФЕРДИНАНД

Небе, земя, свидетели бъдете

на моите думи: ако са правдиви,

мечтите ми венчайте със успех;

ако лъжливи са, осъществете

наопаки сполуките, които

били са ми предписани. Да, аз ви

обичам, уважавам и ценя

над всяка граница, над всичко друго

на тоя свят!

МИРАНДА

Аз трябва да съм луда,

щом плача от това, което пълни

сърцето ми със радост!

ПРОСПЕРО (настрани)

Чудна среща

на две избрани чувства! Небесата

да ръснат със обилна благодат

плода й!

ФЕРДИНАНД

Защо плачете?

МИРАНДА

Защото

не смея да предложа туй, което

жадувам да отдам, и дваж по-малко —

онуй да взема, без което няма

живот за мен!… Не, гатанки това са,

а колкото по-много се старая

да скрия чувството си, толкоз по

наяве то изскача. Напусни ме,

извъртане свенливо, дай ми слово,

безхитростна и свята откровеност!…

Жена ако ме искате, то ей ме;

не ме ли искате, ще ви слугувам

до гроба си! Като съпруга прав сте

да ме отхвърлите; като прислуга

не можете, мой скъпи!

ФЕРДИНАНД

Господарка

за мене ще си ти, пък аз ще бъда

служител твой навеки!

МИРАНДА

И съпруг?

ФЕРДИНАНД

О, да, и то със жажда във сърцето,

с каквато роб жадува волност! Ето

ръката ми!

МИРАНДА

И ето ти и мойта

със трепета ми в нея! Сбогом, мили,

доскоро виждане!

ФЕРДИНАНД

Доскоро, скъпа!

Той и Миранда излизат в различни посоки.

ПРОСПЕРО

Не може мойта радост да се мери

със тяхната, защото обичта им

за тях е изненада; и все пак

не бих се радвал тъй на нищо друго…

Но книгите ме чакат — предстои ми

да свърша до вечеря много нещо

във връзка с плана си.

Излиза.

Втора сцена

Другаде на острова.

Влизат Калибан, Стефано и Тринкуло.

СТЕФАНО

Няма да ми противоречиш! Вода ще пием, като опразним бъчвата — дотогава ни капка! Така че дръж курса и напред! Слуго-чудовище, къркай за мое здраве!

ТРИНКУЛО

„Слуго-чудовище“! Ама че щур остров! То казва, че на него имало всичко петима души. Ние сме трима от тях — ако и другите двама са пернати като нас, лошо й се пише на тукашната държава!

СТЕФАНО

Ще пиеш, щом ти заповядвам! Я се виж как са ти хлътнали очите в черепа!

ТРИНКУЛО

Че къде искаш да му хлътнат? Щеше да бъде двойно чудовище наистина, ако му бяха хлътнали отзад!

СТЕФАНО

Слуго-чудовището ми си е удавило езика в хереса! А мене цялото море не може да ме удави! Аз, докато стигнах сушата, изплувах трийсет и пет левги насам-натам! Чудовище, ще ми бъдеш подначалник или знаменосец!

ТРИНКУЛО

Знаменосец — не! То себе си не може да носи. Виж, за подмочалник ще е добро.

СТЕФАНО

Ние няма да бягаме, нали, месье чудовище?

ТРИНКУЛО

Как ще бягате, като не можете и да ходите! Като кучета ще лежите с изплезени езици!

СТЕФАНО

Уроде, продумай нещо, ако си урод на място!

КАЛИБАН

О, твоя светлост, дай ми да полижа

подметките ти! Аз на него няма

слуга да бъда! Няма смелост в него!

ТРИНКУЛО

Лъжеш, свръхневежествено чудовище! Аз съм в настроение да ударя пристав в мутрата! Кога си видяло ти, рибо-пиянище, страхливец да изпие толкоз херес, колкото мене днес? Или смяташ, че макар да си само полуриба-получудовище, имаш право да говориш чудовищни лъжи?

КАЛИБАН

Видя ли как се подиграва с мен?

Кажи му да престане, твоя светлост!

ТРИНКУЛО

„Светлост“ ли рече? Как може едно чудовище да е толкоз тъпо?

КАЛИБАН

На, ето, продължава! Ухапи го

за гърлото, велики господарю!

СТЕФАНО

Дръж си езика, Тринкуло! Ако те усетя, че си метежник — ще ми увиснеш на първото дърво! Горкото чудовище, то е мой поданик и не позволявам да бъде обиждано!

КАЛИБАН

Благодаря ти, светли господарю!

Бъди добър отново да изслушаш

молбата ми!

СТЕФАНО

На драго сърце. Коленичи и ми я повтори! Аз ще стоя прав. И Тринкуло също.

Влиза — невидим — Ариел.

КАЛИБАН

Един магьосник — както вече знаеш —

отне ми острова със хитрина,

а мен зароби…

АРИЕЛ

Лъжеш!

КАЛИБАН

Аз да лъжа?

Та лъжеш! Ти, креслив маймун! Ще кажа

на моя господар да те убие!

СТЕФАНО

Тринкуло, ако още веднъж го прекъснеш, кълна се в този юмрук, ще ти избия зъбите!

ТРИНКУЛО

Че аз нищо не съм казал!

СТЕФАНО

Млък, казах! Нито дума!… Продължавай!

КАЛИБАН

С магии разни той ми взе тоз остров!

От мен го взе! И затова те моля

да го накажеш! Теб не те е страх,

а този тука няма да посмее!…

СТЕФАНО

Това е положително.

КАЛИБАН

Ще станеш господар на този остров

и аз на теб ще служа!

СТЕФАНО

А как ще стане тая работа? Можеш ли да ме заведеш до този, от когото се оплакваш?

КАЛИБАН

Да, мога! А пък ти ще му забиеш

в главата един гвоздей, както спи!

АРИЕЛ

Не можеш, лъжльо!

КАЛИБАН

Ах, ти, пъстра сврако!

ще видиш ти, креслив подигравано!

Набий го, господарю, и вземи му

бутилката! Аз няма да му кажа

къде извира прясната вода —

да лочи от морето!

СТЕФАНО

Тринкуло, не си търси белята! Ако още веднъж прекъснеш чудовището ми, ще прогоня милосърдието от сърцето си и ще те начукам като сушена риба!

ТРИНКУЛО

Какво съм направил? Нищо не съм направил! Ще се вдигна оттука!

СТЕФАНО

А не му ли каза „лъжльо“?

АРИЕЛ

Ти си лъжльо!

СТЕФАНО

Кой? Аз? На ти един „лъжльо“!

Бие го.

И ако искаш още, кажи го пак!

ТРИНКУЛО

Не съм казвал такова нещо! Ти си пощурял и ти се счуват разни работи! Ето докъде докарва испанското вино! Да ти се не видяло и чудовището! Юмрукът да ти изсъхне!

КАЛИБАН

Ха-ха-ха!

СТЕФАНО

Продължавай нататък!

Към Тринкуло.

Ти стой настрана, разбрано?

КАЛИБАН

Набий го хубаво! И аз след малко

ще почна да го бия!

СТЕФАНО

Продължавай!

КАЛИБАН

Той има навик, както съм ти казвал,

да спи след обед. И тогава ти —

откраднеш ли му книгите — ще можеш

главата му да пръснеш с някой пън,

със кол да го изкормиш, да му резнеш

гръкляна с нож! Да, тях като му вземеш,

ще стане той по-глупав и от мене

и духовете няма да го слушат,

защото като мен го мразят смъртно.

Но изгори му само тях, понеже

във пещерата му е пълно с фина

покъщнина (така й вика той)

за времето, когато се надява

да има дом. Но главното за тебе,

помни, е хубостта на дъщеря му!

Той казва сам, че тя е несравнима.

Жени не знам аз други освен нея

и Сикоракса, майка ми, но тя

пред майка ми е сякаш светъл ден,

сравнен с нощта!

СТЕФАНО

Добра е, значи?

КАЛИБАН

Отлична за леглото ти, кълна се,

и славна челяд ще ти наплоди!

СТЕФАНО

Чудовище, аз ще му видя сметката на твоя магьосник! Двама с дъщеря му ще бъдем тук крал и кралица! — Да живеят техни величества! — А Тринкуло и ти ще бъдете вицекрале. Какво ще кажеш за тази работа, Тринкуло?

ТРИНКУЛО

Чудесна е!

СТЕФАНО

Дай си ръката! Съжалявам за юмрука, но дръж си езика, докато си жив!

КАЛИБАН

След половина час ще е заспал.

Ще го убиеш ли?

СТЕФАНО

Кълна се, да!

АРИЕЛ

Но той преди това ще го узнае!

КАЛИБАН

О, как се радвам! Да се веселим!

Бъди така любезен, господарю,

запей отново припева, на който

току-що ме научи!

СТЕФАНО

На твоите услуги, чудовище! Каквото поискаш, стига да е разумно! Хайде, Тринкуло, почваме!

Пеят.

„Не гледай на туй, а на другото плюй!

На другото плюй и не гледай на туй!

Мисълта е свободна!“

КАЛИБАН

Не беше тъй!

Ариел изпълнява мотиви на тъпанче и свирка.

СТЕФАНО

О, туй какво е?

ТРИНКУЛО

Това е мотивът на нашата песен, изпълнен в празното от синьор Никой.

СТЕФАНО

Ако си човек, яви се, ако си дявол, сам се вземи!

ТРИНКУЛО

Прости ми греховете, господи!

СТЕФАНО

Смъртта урежда всички дългове. Не ме е страх от теб… Господи, помилуй!

КАЛИБАН

Уплаши ли се, господарю мой?

СТЕФАНО

Аз? Никога!

КАЛИБАН

Не се страхувай — островът гъмжи

от шумове, мелодии и звуци,

изпълващи слуха със сънна сладост

и винаги безвредни; много често

безбройни струнни инструменти бръмкат

приятно във ушите ми, а друг път

долавям гласове, които, даже

от дълъг сън току-що да съм станал,

приспиват ме отново; и във дрямка

пред мене облаците се открехват,

разкривайки съкровища, които

така готови са да се изсипят

отгоре ми, че аз през плач се моля

отново да заспя.

СТЕФАНО

Щом музиката тук е безплатна, славно кралство ще имам!

КАЛИБАН

Като убиеш Просперо.

СТЕФАНО

Няма да чака дълго. Помня какво ми каза.

ТРИНКУЛО

Звукът се отдалечава. Да тръгнем подире му, пък после ще се заемем с нашата работа!

СТЕФАНО

Чудовище, води ни! След теб сме. Ще ми се да го видя тоя музикант — майсторски бие тъпанчето си.

ТРИНКУЛО (към Калибан)

Тръгваш ли?… Където си ти, Стефано — там и аз!

Излизат.

Трета сцена

Другаде на острова.

Влизат Алонзо, Себастиан, Антонио, Гонзало, Адриан, Франциско и други.

ГОНЗАЛО

Кралю, кълна се в Божията майка,

не мога вече! Старите ми кости

болят ме от въртенето из този

безкраен лабиринт. Ще ми простите,

но трябва да почина.

АЛОНЗО

Драги старче,

как тебе да упрекна, като сам съм

тъй капнал от умора, че се чувствам

напълно затъпял? Седни! Аз вече

слуха си ще запуша за таз стара

ласкателка, Надеждата. Удавен

е тоз, когото търсим, и морето

се киска, като гледа това наше

безцелно лутане! Да бъде тъй.

Отписвам го.

АНТОНИО (настрани, към Себастиан)

Това ме крайно радва.

Зарад една случайна несполука

не се отмятайте от туй, което

си дадохте за цел!

СЕБАСТИАН (настрани, към Антонио)

Ще го направим

при първи случай!

АНТОНИО (настрани, към Себастиан)

Тази нощ предлагам!

Убити от умората, те няма

нащрек да бъдат, както ако са

отдъхнали.

СЕБАСТИАН (настрани, към Антонио)

Решено! Тази нощ!

Странна тържествена музика.

Горе се появява[133] — невидим — Просперо.

АЛОНЗО

Какви са тези хармонични звуци?

Я, чуйте!

ГОНЗАЛО

Дивна музика!… О, боже!

Влизат няколко чудновати същества, които внасят, поздравявайки любезно, маса с ястия, приканват към нея краля и останалите и излизат.

АЛОНЗО

Прати ни своите ангели, небе!

Какви ли бяха тези?

СЕБАСТИАН

Странни кукли!

От днес съм убеден, че еднорози[134]

наистина се срещат и че нейде

в Арабия на някакво дърво

живей единствената птица — Феникс[135]!

АНТОНИО

Аз също! Ако ще сега да дойде

пред мене всичко онова, което

не е за вярване, ще го повярвам

и потвърдя под клетва! Убедих се,

че мореходците не съчиняват,

макар глупците да се гаврят с тях

във родината им!

ГОНЗАЛО

Нима в Милано

ще ми повярват, че видял съм тука

островитяни (тъй като безспорно

туй бяха местни жители), които,

макар и странни външно, удивляват

с приятен нрав, какъвто много рядко

се среща сред нас, хората, ако

изобщо среща се?

ПРОСПЕРО (настрани)

В туй, честни старче,

си много прав, защото неколцина

присъствуващи тука са по-зли

от дяволи!

АЛОНЗО

Аз още съм замаян!

Тез образи, движения и звуци

говореха — макар и с ням език —

тъй сладко на душата ми!

ПРОСПЕРО (настрани)

Пести си

похвалите за края!

ФРАНЦИСКО

И как странно

се изпариха в миг!

СЕБАСТИАН

Това не пречи,

щом гозбите не са се изпарили.

Кралю, ще ги опитате ли?

АЛОНЗО

Не!

ГОНЗАЛО

Недейте се страхува, ваша светлост!

Кой вярваше, когато бяхме малки,

че съществуват някъде планинци

с висящи до гърдите бичи гуши

или човеци със глави, растящи

направо от гърдите им — неща,

които с доказателства подкрепя

днес всеки пътешественик, заложил

едно за пет[136]?

АЛОНЗО

Добре, ще ги опитам,

пък ако ще да ям за сетен път!

И тъй и тъй, доброто от живота

е вече зад гърба ми. Братко, княже,

хапнете си и вий!

Светкавици и гръмотевици.

Влиза Ариел във вид на харпия[137], той плясва с криле над масата и всички ястия — с помощта на остроумно приспособление — изчезват.

АРИЕЛ

Вий тримата сте грешници, които

по воля на Фортуна, властелинка

на земния ни свят и всичко живо,

неутолимото море избълва

на този остров, непознаващ хора,

защото за живот сред хора вие

не сте пригодни!… Аз ви взех ума,

а с храбростта на лудия, човек

посяга върху себе си!

Алонзо, Себастиан и другите измъкват мечове.

Глупци!

Ний всички — аз и моите подобни —

слуги сме на Съдбата и металът

на тези мечове, които вие

тъй смехотворно махате, по-лесно

ще нарани невидимия вятър

или зарастващата в миг вода,

отколкото да накърни едничко

перце от мойта гръд! И тези с мене

са също като мен неуязвими,

а даже да не бяха, твърде тежки —

опитайте! — за слабите ви китки

са мечовете ви… ще ви припомня

(със таз поръка тук съм), че вий трима

свалихте от миланския престол

добрия Просперо и с дъщеря му

на мъки и опасности в морето

обрекохте го, зли; зарад което

Мощта, която — знае се — забавя,

но не забравя, срещу вас надъха

морята, бреговете, всички твари

да ви не дават мир. На теб, Алонзо,

сина тя грабна и чрез моя глас

на трима ви вещае бавна мъка

(по-страшна от най-злата бърза смърт),

която ще ви следва неотстъпно

до края ви! Единственият способ

да се спасите от гнева й, който

на тоз пустинен остров неизбежно

ще падне над главите ви, е в туй

да се покаете и отдадете

на праведен живот!

Изчезва с гръм. След това, с нежна музика, влизат отново чудноватите същества и с подигравателни мимики и движения изнасят масата.

ПРОСПЕРО

Във образа на харпия ти беше

отличен, Ариел — изящно тя

погълна гозбите им, а в речта си

ни дума не пропусна. Моите низши

служители, и те, добре и живо

изпълниха, каквото бях им казал.

Вълшебствата ми действат и тез мои

заклети врагове са в пълна власт

на лудостта. Аз мога да направя

каквото искам с тях. Ще ги оставя

във плен на пристъпа им и ще ида

при Фердинанд, когото за удавник

те вече смятат, и при таз, която

и той, и аз обичаме.

Излиза горе.

ГОНЗАЛО

Кралю, във името на всичко свято,

защо стоите с този втренчен поглед?

АЛОНЗО

Чудовищно, чудовищно, Гонзало!

Като че ли вълните, реч добили,

разгласяха греха ми! Ветровете

през зъби сякаш свиреха! Гърмът,

подобно басова тръба на орган,

бучеше с нисък тътен това грозно

за мене име: „Просперо!“ Греха ми

тръбеше той! Да, да, заради мене

лежи сега синът ми в дън морето,

но даже ако трябва да се спусна,

където лот оловен не е стигал,

ще го намеря аз и ще заспя

до него в тинята!

Излиза.

СЕБАСТИАН

Поединично

да идват само, аз ще се разправя

с цял пъкъл дяволи!

АНТОНИО

И аз съм с теб!

Излиза заедно със Себастиан.

ГОНЗАЛО

И тримата изпаднаха в безумство —

ужасният им грях, като отрова,

която действува след дълго време,

започва да им хапе съвестта…

Вий имате по-пъргави нозе —

вървете подир тях, за да ги спрете,

ако — недай си боже — този бяс

ги тласне към беда!

АДРИАН

След мене, моля!

Излизат.

Четвърто действие

Първа сцена

Пред пещерата на Просперо.

Влизат Просперо, Фердинанд и Миранда.

ПРОСПЕРО

Измъчих те, младежо, но за всичко

ще ти плати наградата, защото

подарък дадох ти една третина

от туй, зарад което още жив съм

на тоя свят. Ръката й вземи!

С теглата, на които те подложих,

изпитвах любовта ти и ти твърдо

преодоля проверката. Сега

пред бога потвърждавам този свой

разкошен дар. И ти, о, Фердинанде,

не ми се смей, че хваля я — ще видиш,

че най-голямата похвала куца

зад нейните достойнства.

ФЕРДИНАНД

Ще го вярвам,

дори оракул да го отрече!

ПРОСПЕРО

Тогаз вземи я като мой подарък

и своя придобивка, справедливо

заслужена! Но ако ти развържеш

моминския й пояс, недочакал

докрай да се изпълнят всички свети

венчални церемонии, които

изисква обичаят, благодат

от небесата няма да поръси

съюза ви, а яловата злоба,

раздорът и презрението мрачно

ще украсят семейното ви Ложе

със бурени тъй гнъсни, че ще стане

омразно то за двама ви. Затуй

бъди въздържан, ако ти се иска

да свети Хименеевият факел[138]

без дим над вас!

ФЕРДИНАНД

Във името на свойта

надежда да живея мирни дни,

сред здрава челяд, до дълбока старост,

в любов като сегашната, кълна се,

че най-примамливите кът и час,

във заговор с най-мощната подбуда

на злия гений в нас, не ще размекнат

честта ми в сласт и няма да погубят

ликуващата радост на деня,

пред който — зная аз — ще ми се струва,

че Фебовият впряг[139] е окуцял

или че някой вързал е Нощта

с вериги за земята!

ПРОСПЕРО

Честна реч!

Седни тогаз и побеседвай с нея!

Тя твоя е… Къде си, Ариел?

Мой пъргави служителю, яви се!

Влиза Ариел.

АРИЕЛ

Какво желаеш, господарю? Тук съм!

ПРОСПЕРО

Добре изпълнихте и ти, и твоите

по-мънички събратя туй, което

възложих ви. За друга изненада

сега ще ви използвам. Съзови

гмежта от духове, чиито воли

на твойта подчиних! И да побързат,

защото обещах на тези двама

една приумица на мойта мощ.

Дължа им я.

АРИЕЛ

Сега ли?

ПРОСПЕРО

Мигновено!

АРИЕЛ

Още неизрекъл: „Раз!“

всички тук ще са завчас

с весел танц и звънък глас,

но ще кажеш ли тогаз,

че добре ти служа аз?

ПРОСПЕРО

Ще кажа, мой изящни Ариел,

но знака ми изчакайте!

АРИЕЛ

Разбрано!

Излиза.

ПРОСПЕРО

По-кротко, момко! Не отпускай толкоз

юздите на любовната игра!

Най-твърдият обет е суха слама

в пожара на кръвта. Бъди въздържан,

че инак — сбогом, клетви!

ФЕРДИНАНД

Благи татко,

повярвайте ми, девственият сняг,

притиснат до сърцето ми, охлажда

горещия му плам!

ПРОСПЕРО

Дано е тъй!…

Започвай, Ариел! И нека бъдат

във повече, но не и във недостиг!…

Очи и слух бъдете! Тишина!

Влиза Ирида[140].

ИРИДА

Цереро[141] щедра, напусни за миг

класилите пшеници, ръж, ечмик,

планинските ливади, гдето лете

с поблейване и звън пасат овцете;

потока бистър, чийто бряг Април

с цветя за твоите нимфи е покрил,

та те от тях венчета да си вият,

леса, в чиито сенки крий горкият

отхвърлен момък своите сълзи;

пътечките сред къдрави лози

и голите скали покрай морето,

облъхвани от ведър вятър, гдето

прохлада търсиш ти! От всеки кът,

във който твоите сокове текат,

на този губер мек ела, богиньо —

Владетелката на небето синьо[142],

която аз, сияйната дъга,

предшествувам, те кани тук сега

да се явиш за празнична забава!

Виж, впрягът й паунов приближава

във своите царства я приеми!

Появява се Церера.

ЦЕРЕРА

Добре дошла над плодните земи,

Юнонина вестителко, която

с лъка си гониш облачното ято

и ръсиш с диамантени криле

прохладен дъжд над знойното поле,

опасала със пояс многоцветен

на моите царства триумфа летен!

Кажи, защо на тоз килим зелен

желае тя да има среща с мен?

ИРИДА

Един годежен договор вий двете

за да приветствате и раздадете

подаръци на двойката!

ЦЕРЕРА

Все пак

дали Венера с нейния хлапак[143]

е канена, бих искала да зная?

Откакто те измислиха оная

примамка, със която на Плутон[144]

удаде се за адския си трон

да грабне дъщеря ми, тези двама

не искам да ги видя!

ИРИДА

Не, те няма

да бъдат тука. Аз видях ги как

назад към Пафос[145] бързият им впряг

от гълъби сред облаците бели

ги носеше. Не бяха се заели

да увлекат тез двама млади тук

със плътски чарове един към друг

в такава страст, че той да легне с нея,

преди да е дочакал Хименея;

но не успяха и във гняв назад

тя връща се с хлапака си крилат,

решил да стреля само по врабчета —

момченце като земните момчета,

и толкова!…

ЦЕРЕРА

Я чуй! Паунски звук!

Съпругата на Юпитер е тук!

Появява се Юнона.

ЮНОНА

Привет, сестрице щедра! С мен ела ти,

да одарим със дарове богати

таз млада двойка!

Пеят.

ЮНОНА

„С чест, имот, любов щастлива,

с челяд здрава и красива,

с дни на радост — броеница

от янтар на златна жица,

с чист лазур на небосклона

дар дарява ви Юнона!“

ЦЕРЕРА

„С тежки жътви, с пълна къща,

с плод — колата да обръща,

със хамбари запращели,

със овошки, клони свели,

с пролет чак до гроздобера

дар дарява ви Церера!“

ФЕРДИНАНД

Какво тържествено и мелодично

видение! Нима бе то игра

на духове?

ПРОСПЕРО

На духове, които

с вълшебство аз от техните предели

извиках тука, за да ви представят

фантазиите ми.

ФЕРДИНАНД

О, райски остров!

С такъв баща-вълшебник и с такова

вълшебство за съпруга бих живял

до гроба си на него!

Юнона и Церера си шепнат и заръчват нещо на Ирида.

ПРОСПЕРО

Тихо, синко!

Юнона и Церера си шептят.

Ще има още. Всяко слово може

да развали магията.

ИРИДА

Елате от реки и водопади

с венчета от папур, наяди[146] млади,

и тук, на тез тревисти брегове,

явете се — Юнона ви зове

небето да красите и земята

в тоз час на чист оброк за обич свята!

Влизат няколко нимфи.

Жътвари, във загар от юлски пек,

вържете снопа и за празник лек,

тъй както сте, със шапките от слама,

тез нимфи завъртете в танц по двама!

Влизат няколко жътвари в селски дрехи. Те танцуват с нимфите изящен танц. Към края му Просперо внезапно става и заговаря.

ПРОСПЕРО

Съвсем забравих гнъсния кроеж

на Калибан и двамата пройдохи

срещу живота ми! Почти дошъл е

мигът, във който трябваше да действат…

Към духовете.

Отлично! Стига толкоз! Да ви няма!

Духовете изчезват с неясен шум.

ФЕРДИНАНД

Какво е туй? Баща ти е обхванат

от странно раздразнение!

МИРАНДА

За пръв път

го виждам тъй ужасно разгневен!

ПРОСПЕРО

Изглеждаш смаян, синко. Успокой се!

Забавата ни свърши! Тези наши

актьори бяха духове и ето,

стопиха се, разтвориха се в рядък,

безплътен въздух; и подобно туй

видение миражно ще изчезнат,

ще се стопят надоблачните кули,

дворците пищни, храмовете горди,

да, целият тоз глобус ще изчезне

и като таз картина мимолетна

след себе си не ще остави нишка

от облаче. Направени сме ние

от сънища и сън отвред обгръща

тоз малък наш живот!… Прощавай, момко,

но нещо ме разстрои! Не обръщай

внимание на таз внезапна слабост!

Това сме ние, старците — с помътен мозък…

Вий влезте си, пък аз ще се разходя,

додето стихне странната възбуда

в главата ми.

ФЕРДИНАНД и МИРАНДА

Желаем ви покой!

Излизат.

ПРОСПЕРО

При мен, по-бърз от мисъл, Ариел!

Влиза Ариел.

АРИЕЛ

Преди да я домислиш, господарю!

Какво желаеш?

ПРОСПЕРО

Трябва да се готвим

да срещнем Калибан.

АРИЕЛ

И аз си рекох,

представяйки Церера, че ще трябва

за туй да ти припомня, но не дръзнах,

предчувствайки гнева ти.

ПРОСПЕРО

Повтори ми:

къде остави тези негодяи?

АРИЕЛ

Те бяха, господарю, тъй загрети

от виното, че въздуха сечеха,

задето бил ги лъхал във лицето,

и ритаха земята, затова, че

целувала петите им; но планът

им беше все в ума! Тогава аз

задумках свойто тъпанче звънливо

и те като жребци неоседлани

взор впериха, наостриха уши

и муцуни навириха нагоре,

да душат сякаш музиката. Тъй,

като телци по майчино мучене,

те припнаха след мен през драки, шипки,

трънаци, гъсталаци и шубраци,

додето си направиха прасците

във драскотини целите. И тъй

оставих ги в жабясалото блато

край пещерата тук, до гуша в тиня

да скачат сред воня, по-силна даже

от тази на краката им!

ПРОСПЕРО

Чудесно!

Невидим остани, мой дух крилат,

и донеси от пещерата тука

купчина пъстри дрипи за примамка

на нашите крадци!

АРИЕЛ

Летя! Летя!

Излиза.

ПРОСПЕРО

Вродено зло, което по природа

не хваща възпитание! Напразно,

на вятъра положих толкоз мъки —

тъй както тялото му с възрастта

по-грозно става, нравът му и той

все повече загнива. Ала скоро

ще зареват и тримата!

Влиза отново Ариел, натоварен с пъстри и лъскави дрехи.

Добре.

Сега ги накачи по таз липа!

Той и Ариел остават, невидими.

Влизат Калибан, Стефано и Тринкуло, цели мокри.

КАЛИБАН

На пръсти, моля! Сляпата къртица

да не дочуе стъпка[147]! Ний сме вече

до пещерата му!

СТЕФАНО

Чудовище, този твой дух, за когото казваше, че бил безобиден, добре ни разигра!

ТРИНКУЛО

Чудовище, аз цял смърдя на конска пикня и моят нос е безкрайно възмутен от това!

СТЕФАНО

И моят също! Чуваш ли, чудовище?

Внимавай, че ако изпаднеш в немилост пред мене…

ТРИНКУЛО

…ще станеш само на чудовища!

КАЛИБАН

Не се гневи на мене, господарю!

Наградата, която те очаква,

ще заличи във тебе всеки спомен

от тази злополука. Затова

не говори високо! Вред е тихо,

като че ли е нощ.

ТРИНКУЛО

Да, но загубихме бутилките си в блатото…

СТЕФАНО

Това е не само срам и позор, чудовище, но и неизмерима загуба…

ТРИНКУЛО

Която ме прави по-нещастен, отколкото това, че се намокрихме. И туй е все работа на твоя безобиден дух, чудовище!

СТЕФАНО

Аз моята бутилка ще си я извадя, па ако ще и до ушите да се изкалям!

КАЛИБАН

Кралю, по-тихо, моля! Туй е входът

на жилището му. Вмъкни се вътре

и щом извършиш туй добро злодейство,

тоз остров тук ще бъде твой навеки,

а Калибан, дорде е жив, ще лиже

нозете ти!

СТЕФАНО

Дай си ръката! Мислите ми почват да кръвясват.

ТРИНКУЛО

Крал Стефано! О, велики кралю и господарю! Виж какъв дрешник виси за тебе тук!

КАЛИБАН

Не се бави, глупако! Туй са дрипи!

ТРИНКУЛО

Мълчи, чудовище! От вехтошарска стока поне разбираме! О, велики Стефано!

СТЕФАНО

Смъкни тази мантия, Тринкуло! Кълна се в десницата си, аз ще я имам тази мантия!

ТРИНКУЛО

Ваше величество ще я има!

КАЛИБАН

Воднянката да го издуе този

глупак с глупак! Защо сте заламтели

за тези вехтории? По-напред

убийте го, че ако се събуди,

със сърбел от главата до петите

ще ни натрие кожите, в животни

ще ни превърне той!

СТЕФАНО

Спокойно, чудовище! Мадам Липа, този жакет не е ли моят?

Смъква един жакет от дървото.

Искате ли да ми направите един поклон с този клон?

ТРИНКУЛО

То не беше поклон, а циклон — нищо не остана по нея. Нашият крал, чудовище, е крал и друг път, личи си!

СТЕФАНО

Благодаря ти за шегата. Дръж една дреха! Остроумието не ще остава без награда, додето съм крал на тази страна. „Клон-циклон“ — добре намерено! На ти още една, от мене да мине.

ТРИНКУЛО

Ти ме мина мене, но нейсе! Чудовище, съблечи и ти оня клон — не се прави, че нямаш наклонност към чуждото!

КАЛИБАН

Не искам! Губим време и той, зная,

ще ни превърне в гларуси или пък

в маймуни нискочели!

СТЕФАНО

Протегни си лапите, чудовище! Помагай да отнесем всичко това до мястото, дето е бъчвата ми, или ще те прогоня от кралството си! Хайде, мъкни това!

ТРИНКУЛО

И това!

СТЕФАНО

И това също!

Шум от ловна хайка. Влизат духове в образи на ловджийски кучета, които се нахвърлят върху тримата, насъсквани от Просперо и Ариел.

ПРОСПЕРО

Дръж, дръж, Елмаз!

АРИЕЛ

По тях, Звънливко! Ха тъй!

ПРОСПЕРО

Тиран, хапи! Фурия, дръж! Гонете!

Калибан, Стефано и Тринкуло избягват, преследвани от духовете.

Лети, кажи на грозните си братя

да им изпият ставите до сухо,

от спазми мишците да им скъсят,

да им направят кожата петниста

от щипане като на леопарди

или на рисове!

АРИЕЛ

Чуй, чуй как вият!

ПРОСПЕРО

Тъй трябва! Нека още ги погонят!

Сега са всички мои врагове

в ръцете ми и скоро ще те пусна

свободен да летиш. Но дотогава

служи ми още малко!

Излизат.

Пето действие

Първа сцена

Пред пещерата на Просперо.

Влизат Просперо, загърнат с магическата си мантия, и Ариел.

ПРОСПЕРО

Кроежът ми набира вече връх.

Вълшебствата ми действат, духовете

стараят се и Времето върви

с товар олекнал. Колко е часът?

АРИЕЛ

Към шест е, господарю. По туй време

ний трябваше да свършим.

ПРОСПЕРО

Да, така е.

Тоз срок аз бях си дал, преди да вдигна

талазите на бурята. А кралят

и свитата му как са?

АРИЕЛ

Както ти

поиска те да бъдат, господарю:

заключени от твоята магия

във липовия гъсталак, закрилящ

от вятъра дома ти. Кралят, брат му

и твоят брат все тъй ужасно буйстват,

а другите оплакват ги, обзети

от скръб и страх. Най-зле е тоз, когото

нарече ти „добрият стар Гонзало“-

сълзите по брадата му се стичат

като наесен дъжд по сламен покрив.

Те мъчат се от твоята магия

тъй силно, че да можеш да ги видиш,

духът ти би омекнал!

ПРОСПЕРО

Тъй ли мислиш?

АРИЕЛ

Човек да бях, тъй станало би с мен.

ПРОСПЕРО

И с мене тъй ще стане. Ако теб —

дух, въздух — са способни да затрогнат

мъченията им, как аз — човекът,

възприемчив към болка като тях —

от тебе по-дълбоко да не бъда

разчувстван пред вида им? Да, макар

в живеца си засегнат да съм още

от злата им неправда спрямо мен,

ще взема аз на разума страната

срещу гнева си. Прошката е ценност,

по-рядка от разплатата. Понеже

разкаяни са, знам, оттук нататък

аз няма повече да ги наказвам

дори с едно навъсване. Пусни ги!

Магията ще счупя, ще им върна

разсъдъка и те, каквито бяха,

ще бъдат пак.

АРИЕЛ

Отивам, господарю.

Излиза.

ПРОСПЕРО

Вий, духове от хълмове, потоци,

гори и езера, и вий, които

с крачета, неоставящи следи,

Нептуна в отлив гоните, а в прилив

от него бягате; вий, леки феи,

от чийто танц подлунен по тревата

остават тези кръгове, които

овците не пасат; вий, дребни елфи,

които, щом настане полунощ,

изскачате и правите да никнат

във мрака гъбите — със ваша помощ

(макар и да сте слаби поотделно)

аз слънцето по пладне съм смрачавал,

насъсквал ветровете своеволни,

подсторвал да воюват с рев и пяна

зеленото море и свода син;

извиквал гръмотевици, разцепвал

дъба на Зевса[148] с неговия собствен

небесен клин, разтърсвал канари,

изкоренявал борове и кедри

и правел гробове да се отварят

и будят мъртвите си. Но от свойта

магична мощ аз вече се отказвам:

за сетен път чрез нея ще извикам

таз музика божествена, която

в съгласие с целта ми ще въздейства

на моите пленници, и след това

вълшебната си пръчка аз ще счупя

и скрия вдън земя, а своите книги

ще хвърля във морето, там, където

не може лот моряшки да измери

безкрайната му глъб!

Тържествена музика.

Влизат: Ариел; подир него Алонзо — правещ безумни жестове, — следван от Гонзало; след тях: Себастиан и Антонио — в същото състояние, — следвани от Адриан и Франциско. Всички влизат в кръга, очертан от Просперо, и се вкаменяват по вълшебство.

ПРОСПЕРО

С мелодия тържествена — лекарство

за буйстващите мисли — аз ще влея

спокойствие във мозъка ти, врящ

без полза в твоя череп. Стой на място

по силата на чара ми!… Гонзало,

почтени старче, друже благородни,

очите ми, съчувствайки на твоите,

се пълнят със приятелски сълзи!…

Вълшебството ми бързо се разсейва

и както утрината неусетно

измества мрака нощен, тъй във тях

събудените сетива разпръсват

кълбетата от пушек, помрачили

съзнанието им… О, мой Гонзало,

спасителю мой доблестни и верни

служителю на краля си, за всичко

ще бъдеш ти добре възнаграден!…

Жестоко ти, Алонзо, се отнесе

със мен и дъщеря ми, подпомаган

от своя брат… Това сега те мъчи,

Себастиан!… А ти, мой родни братко,

кръв родна моя, който приласка

тщеславието в себе си, прокудил

роднинство и човечност; ти, ти, който;

замисляше с тогова — и затуй,

Себастиан, ти двойно се терзаеш! —

кралеубийство мерзко — и на тебе,

макар и да си изверг, аз прощавам!…

Разсъдъкът във тях приижда вече

и приливът му скоро ще залее

все още калния и тинест бряг

на мозъците им; а ни един

не ме е зърнал и не би могъл

да ме познае кой съм. Ариел,

иди във пещерата и върни се

със шапката и шпагата ми! Искам

да смъкна таз одежда и пред тях

такъв да се явя, какъвто бях —

милански княз!

Ариел излиза.

Побързай! Още малко,

и волен ще летиш.

Ариел влиза отново и пее, докато помага на Просперо да се преоблече.

АРИЕЛ

„Със пчелите смуча сок,

спя във мака сън дълбок,

сутрин мия се с млечок

и отлитам — свят широк, —

щом за есен дойде срок.

Весело време настава за мене

всичко ме среща със дъх и цъфтене!“

ПРОСПЕРО

Чудесно! Ще ми липсваш, Ариел,

но свобода все пак ще ти даря…

Добре! Добре! Тъй както си невидим,

сега литни до кораба им! Там,

във трюма му, ще свариш още спящи

моряците. Веднага събуди ги

и бързо тук докарай капитана

и боцмана! Без бавене! Лети!

АРИЕЛ

Аз въздуха пред себе си ще всмукна

и пулса ти преди да тупне дважди,

те тук ще са!

Излиза.

ГОНЗАЛО

Смърт, ужас, чудеса и страхотии

гъмжат навред! Всевишни, изведи ни

от този страшен остров!

ПРОСПЕРО

Гледай тука,

владетелю неаполски! Пред теб е

княз Просперо, когото ти прокуди

от княжеството му. За да повярваш,

че жив човек, не дух, със теб говори,

прегръщам те и от сърце приветствам

и теб, и всички тук!

АЛОНЗО

Дали си ти

човек или видение, от тези,

които напоследък си играят

със сетивата ми — това не знам,

но пулса на ръката ти усещам

от плът и кръв и щом видях те, чувствам,

постихна пристъпът ми, който бил е —

страхувам се — проява на безумство.

Но ако ти си та, това ще иска

престранна повест. Княжеството аз

възвръщам ти и моля те смирено:

прости ми злото! Ала как би могъл

да бъдеш жив и тук?

ПРОСПЕРО

Мой скъпи друже,

най-първо позволи ми да прегърна

почтената ти старост!

ГОНЗАЛО

Честна дума,

не смея да твърдя, че всичко туй

е истина!

ПРОСПЕРО

Вкусът на ястията,

с които този остров нагости ви,

ви пречи да повярвате в неща,

които са действителни. Здравейте,

приятели!

Настрани, към Себастиан и Антонио.

А върху двамца вас —

отлична благородническа двойка —

аз бих могъл да привлека гнева

на негово величество, като

ви улича в измяна, но не ми е

до приказки сега!

СЕБАСТИАН (настрани)

Самият дявол

говори със езика му!

ПРОСПЕРО

Не, не.

А колкото до теб, синьоре подъл —

когото „брат“ да назова, не мога,

защото вече туй би осквернило

устата ми, — прощавам ти за злото…

за всичките… като в замяна искам

таз власт, която — знам — и без това

си длъжен да ми върнеш.

АЛОНЗО

Ако ти

наистина си Просперо, кажи ни:

как тъй спасил си се и тук ни срещаш,

където ни изхвърлиха вълните

преди три часа само и където?

(о, колко остро ме прободе пак

това припомняне!) загубих своя

скъп Фердинанд?

ПРОСПЕРО

Съчувствам ви, кралю!

АЛОНЗО

Непоправима загуба, която

Търпението — знам — не ще успее

да издери!

ПРОСПЕРО

По-скоро вий, кралю,

не сте потърсили от него помощ —

при мъка като вашата, за мен

то беше благотворно!

АЛОНЗО

Като мойта?

ПРОСПЕРО

Да, също толкоз прясна и голяма,

при туй — уви! — без вашата възможност

за утешение, защото аз

загубих дъщеря си!

АЛОНЗО

Дъщеря си?

О, боже, колко дивна кралска двойка

те можеха да бъдат във Неапол!

За туй бих легнал в тинестото ложе,

където спи синът ми! Как, кога

загуби я?

ПРОСПЕРО

Във таз последна буря…

Но срещата ни тъй е удивила

присъстващите тук, че те не вярват

в правдивостта на своите очи

и сякаш мъчат се да глътнат разум

от въздуха. Но колкото и всички

от равновесие да сте излезли,

повярвайте, че тоз човек пред вас е

княз Просперо. Прогонен от Милано,

до този бряг, о който вий сега

разбихте се, по воля на Съдбата

аз стигнах, за да властвувам над него…

Но стига по това! Таз повест иска

разказване със дни — при първа среща

не й е мястото. И тъй, кралю,

добре дошли! Таз скромна пещера е

дворецът ми. Слугите ми са малко,

а поданици нямам въобще,

но надникнете вътре — вий, кралю,

ми върнахте Милано и за него

ще ви платя със чудо, на което

ще се зарадвате тъй, както аз

се радвам на престола си.

Разкрива Фердинанд и Миранда, които играят на шах.

МИРАНДА

Мошеничиш, мой скъпи!

ФЕРДИНАНД

Аз — със тебе?

За нищо на света!

МИРАНДА

За нищо — може,

но за двайстина кралства ще го сториш

и аз ще кажа, че играеш честно.

АЛОНЗО

Ако и туй окаже се измама

на този остров, аз ще съм загубил

на два пъти сина си!

СЕБАСТИАН

Странно чудо!

ФЕРДИНАНД

Морето знаело какво е милост —

не съм бил прав, когато го проклинах!

Коленичи.

АЛОНЗО

Благословен да бъдеш, сине мой!

Стани и разкажи ни: как спаси се

и се оказа тук?

МИРАНДА

О, чудо! Колко

красиви същества! Ах, как прекрасни

били човеците! И как щастлив си

със тях, нов свят!

ПРОСПЕРО

За тебе той е нов!

АЛОНЗО

Коя е таз девойка, със която

играеше? Най-много от три часа

е вашето познанство. Или туй е

богинята, разпръснала ни първо

и сбрала ни сега?

ФЕРДИНАНД

Не, тя е смъртна,

но волята безсмъртна на небето

дари ми я. Когато я избирах,

родителя си нямах как да питам,

а и не мислех, че родител имам.

Благослови ни! Тя е дъщеря

на този княз милански, за когото

бях чувал много, без да съм го срещал

до днешен ден. Той — Просперо — ми даде

тоз нов живот, а тя ми даде него

за нов баща!

АЛОНЗО

Пък аз ще бъда неин.

Но как ще е, баща да иска прошка

от свойта дъщеря?

ПРОСПЕРО

За туй ни дума!

Не бива да товарим паметта си

със стара тягост.

ГОНЗАЛО

Досега мълчах,

защото ме задавяха сълзите!

О, богове всевишни, увенчайте

с венец благословен таз дивна двойка,

защото вие начертахте пътя,

довел ни тук!

АЛОНЗО

Да бъде тъй, Гонзало!

ГОНЗАЛО

Нима свален бе князът на Милано,

родът му за да царствува в Неапол?

Ликувайте, щастливци, и да впишем

за спомен тази наша обща радост

на вечни стълбове със златни букви!

В едничко пътешествие тук всеки

съкровище намери: Кларибела —

съпруг във Тунис; Фердинанд — съпруга,

когато беше се загубил сам;

княз Просперо, сред тоз пустинен остров —

отнетото си княжество; а всички,

да, всички ние — себе си, когато

се лутахме в заблуди!

АЛОНЗО

Млади хора,

подайте ми ръцете си и нека

във скръб до гроб живее всеки, който

не ви желае щастие!

ГОНЗАЛО

Амин!

Влиза отново Ариел, водещ смаяните Капитан и Боцман.

О, вижте, господарю, още наши!

Предрекох ли ви аз, че ако има

на сушата бесилки, тоз негодник

не ще умре в морето?… Е, ти, който

със ругатни за малко не изхвърли

зад борда милосърдието боже,

защо мълчиш? Или си ням на суша?

Какви са твоите вести?

БОЦМАНЪТ

Най-добрата

е таз, че кралят ни е здрав и читав

и свитата му — също! Втора вест —

добра и тя — е тази, господа,

че корабът ни, който, има-няма

три часа, ний видяхме на трески,

танцува невредим върху вълните

тъй както бе, когато първи път

бе спуснат във водата!

АРИЕЛ (настрани, към Просперо)

Всичко туй

е моя работа!

ПРОСПЕРО (настрани, към Ариел)

И то отлична,

мой пъргав дух!

АЛОНЗО

Това е свръхприродно!

Събитията стават все по-странни!

Кажи да чуем: как дойдохте тук?

БОЦМАНЪТ

Да бях уверен, че не спя, кралю,

щях вече някак да съм се опитал

да го направя! Във мъртвешки сън,

навреш в трюма (как, не зная) спяхме,

когато ни събуди гръмка врява

от шумове и звуци — рев, пищене,

дрънчене на вериги, крясък, вой

и още много други, всички страшни!

Изскочихме на въздух и видяхме

и себе си със дрехи в пълен ред,

и славния ни горд и весел кораб

тъй стегнат и красив, че капитанът

от радост заподскача! Ала нещо

ни раздели от другите и в миг,

като насън, пренесе ни дотука,

замаяни!

АРИЕЛ (настрани, към Просперо)

Добре ли съм работил?

ПРОСПЕРО (настрани, към Ариел)

Безупречно! След малко ще те пусна

на свобода!

АЛОНЗО

В по-странен лабиринт

не е попадал смъртен! Туй е ребус,

необясним с естествени причини!

Оракул тука трябва да се викне

във помощ на разсъдъка!

ПРОСПЕРО

Кралю,

не си мъчете мозъка напразно

над тези странности! При първа сгода —

и много скоро — ще ви разясня

(и то така, че те ще ви се видят

напълно вероятни) чудесата,

които ви замайват. Дотогава

бъдете радостен и се отдайте

на ведрия завършек!

Настрани, към Ариел.

Ариел,

освободи от чара и докарай

онези двамата и Калибан!

Ариел излиза.

От свитата ви липсват, господарю,

двамина, за които сте забравил.

Влиза отново Ариел, водещ Каяибан, Стефано и Тринкуло, облечени в откраднатите дрехи.

СТЕФАНО

Всяка коза на чужд крак! Защото случайността е всичко!

Coraggio[149], чудовище, coraggio!

ТРИНКУЛО

Ако не ме лъжат тези от двете страни на носа ми, това е прекрасно зрелище!

КАЛИБАН

О, Сетебос, наистина това са

красиви духове! И колко хубав

е моят господар! Но ме е страх,

че той ще ме накаже.

СЕБАСТИАН

Ха-ха-ха!

Антонио, я вижте тук дали са

за продан тез създания?

АНТОНИО

Навярно.

Едното е направо риба, тъй че

ще може да се купи.

ПРОСПЕРО

Вижте само

в какво са се облекли и кажете

дали са честни хора! Този урод

е син на вещица, и то тъй страшна,

че караше с властта си над луната

морето да се вдига и да спада

по нейна воля. Тези ме обраха

и заедно със тоя полудявол

(защото Велзевул[150] му е баща)

скроили бяха план да ме убият.

Те ваши са, кралю, а мое — туй

изчадие на мрака.

КАЛИБАН

Олеле!

До смърт ще ме нащипят, аз си знаех!

АЛОНЗО

Я, Стефано! Това е моят вечно

нетрезвен виночерпец!

СЕБАСТИАН

И сега

не ми се вижда трезвен. Но отде е

намерил вино?

АЛОНЗО

Тринкуло, и той,

се люшка здраво. Где ли са открили

магическия еликсир, от който

са светнали така?… А? Как попадна

във тази каша?

ТРИНКУЛО

То ако беше каша, пак добре, ами беше каца със саламура! Така ме насолиха, откак се видяхме за последен път, че мога да изтрая цяло лято. Не ме е страх вече от мухите.

СЕБАСТИАН

Ти как се чувстваш, Стефано?

СТЕФАНО

Не ме докосвайте! Целият съм един „Стефано-о-о“!

ПРОСПЕРО

Май щеше крал да ставаш на тоз остров?

СТЕФАНО

Много схванат крал щях да бъда тогава!

АЛОНЗО

Такъв човеко-звяр за пръв път виждам!

ПРОСПЕРО

И колкото е грозен външно, толкоз

е и по нрав… Върви във пещерата!

Води си и събратята и ако

желаете да бъдете простени,

добре я разтребете!

КАЛИБАН

Господарю,

ще го направя и от днес нататък

ще търся просветление! Какво

магаре тройно бил съм, да се кланям

на тоз пияница, за бог да взимам

един такъв глупак!

ПРОСПЕРО

Върви! Върви!

АЛОНЗО

А вий върнете тези вещи, гдето

сте ги намерили!

СЕБАСТИАН

Или по-скоро

откраднали!

Калибан, Стефано и Тринкуло излизат.

ПРОСПЕРО

Кралю, поканвам вас и вашта свита

в туй скромно жилище, в което

нощта за вас ще мине — вярвам — бързо,

защото част от нея ще запълня

със разказа за всичко преживяно

от мен на този остров. А пък утре

ще се качим на кораба ви, с който

в Неапол ще се върнем, гдето скоро,

надявам се, ще мога да присъствам

на радостните тържества по повод

венчавката на нашите чеда.

След туй ще се оттегля във Милано,

където всяка трета моя мисъл

ще бъде за смъртта.

АЛОНЗО

Нетърпелив съм

да чуя повестта ти. Тя ще грабне

слуха ни, знам.

ПРОСПЕРО

Ще ви разкажа всичко

и обещавам ви за утре сутрин

море безбурно и попътен вятър,

с чиято помощ бързо ще застигнем

останалите кораби от флота.

Настрани, към Ариел.

Стори и туй, мой леки Ариел,

и волен литвай в своята стихия!

На добър час!… Последвайте ме, моля

Излизат.

Епилог

ПРОСПЕРО

Без чарове и без магия

сега на себе си самия

съм предоставен и от вас

зависи вече дали аз

затворник ще остана тука,

или ще плавам към сполука.

Но както, с трон сдобил се пак,

сам аз простих на своя враг,

вий, зрители, със кобно слово

не ми присъждайте сурово

изгнание на остров пуст,

а със ветреца многоуст

на своята хвала крилата

за път издуйте ми платната

и с весел, идещ от сърце,

мил плясък на криле-ръце,

ме изпратете във морето

на дълго плаване, с което

целя едно: чрез труд и плам

забава да доставям вам.

Над духове не властвам вече,

вълшебствата ми са далече

и зле ще съм, освен ако

със снизходително око

погледнете на моите грешки.

Те — знайно е — са дял човешки

и аз завършвам затова

със тез молитвени слова:

Вий, милост чакащи от бога,

не ме съдете с мярка строга!

Излиза.

СОНЕТИ

1–50

1

От хубавото чакаме приплод,

та щом цвета му есен зла пролази,

за него спомен, пълен със живот,

в наследника му свеж да се опази.

А ти, сгоден за образа си млад,

сам пламъка си храниш със гориво

и мъчиш ни в обилието с глад,

хабейки своя чар немилостиво.

Ти, който като вестник на Април,

света за да красиш, сред нас живееш,

съкровището свое в пъпка скрил,

скъпернико, ти, трупайки, пилееш.

Но сам умреш ли, знай, ще си изял —

от лакомство — и общия ни дял!

2

Четиресетгодишната обсада

лика ти щом с окопи набразди,

от днешната ти пищна дреха млада

едва ли ще останат и следи.

Тогава, ако някой те запита

къде си скрил предишния си плам,

към взор угаснал в очница изпита

да сочиш гордо с пръст, ще бъде срам.

А би била далече по-богата

похвалата, когато му речеш:

— Тук, в тоз мой син е моята отплата

за буйните ми дни като младеж!

Тъй подмладен, макар и с бели власи —

затоплена ще видиш пак кръвта си.

3

Огледай се и образа си млад

сгълчи за туй, че грях към всички прави

с това, че послесмъртен дубликат

не ще от хубостта си да остави.

Нима не чака мъжкия ти плуг

която искаш девственица нива,

или видял си себелюбец друг

тъй в гроба си потомство да зарива?

Днес майка ти към своя майски ден

чрез твойта младост връща се обратно,

ще виждаш ти, от бръчки набразден,

в сина си свойто юношество златно.

А щом не щеш, умри си единак

и споменът за теб да тъне в мрак!

4

Красавецо, младежкия си чар

прахосваш ти за собствена изгода,

но този чар го дава не във дар,

а само в заем щедрата Природа.

А щом е тъй, скъпернико красив,

защо й харчиш влога без остатък —

нали затуй, чаровнико, си жив,

живот и чар да предадеш нататък?

Ти алчен си за себе си, но знай,

човек така сам себе си предава,

и щом Природата ти каже: „Край!“,

каква ще ти е сметката тогава?

А син, повторил твоите черти,

могъл би вместо теб да я плати.

5

Минутите, тъй майсторски създали

лика, на който радва се светът,

след някой ден със радост на вандали

сегашния му чар ще разрушат.

Тъй Времето неспиращо помита

на лятото пира във своя бяг —

лесът е гол, без птичата си свита,

мъртвило е навред, и мраз, и сняг.

В тез ледни дни, без мириса, извлечен

и пазен във затворче от стъкло,

за летния разкош недълговечен

какво да ни напомни би могло?

А цветето, парфюм което дава,

с най-ценното от себе си остава.

6

Затуй преди студените ръце

на зимата да смръзнат твойта шума,

във нечие моминско стъкълце

ти скътай на нетрайното парфюма.

Не ще е грях, ако получиш ти

с богата лихва влога си обратно

и нека те тоз влог обогати

със копия от теб десетократно.

Така ще бъдеш десет пъти жив,

повторил хубостта си десет пъти,

и слаба ще е твойта смърт против

живота безконечен на рода ти.

Красив си ти: на червея в пръстта

не давай тази своя красота!

7

Виж, в росна утрин слънцето когато

по източния хълм се възкачи,

как всички към венеца му от злато

отправят верноподани очи.

И сетне, като царствен юначага,

щом стигне то небесния зенит,

пак погледът на всички се протяга

със почит към сияйния му вид.

Но привечер, когато — старче жалко —

заслиза то по западния път,

о, как очите, верни преди малко,

от прежното величие странят!

Без син останал, знай, и теб очаква

съдба със таз на слънцето еднаква!

8

Ти, който сам си музика, защо си

от музиката често нажален?

Би трябвало тя радост да ти носи,

а не да те държи в печален плен.

Но тъй е: в таз хармония щастлива

към теб отправен чуваш укор ти

за туй, че на душата си мотива

оставил си самотно да звънти.

И ето звук от звука отзвук взима,

три гласа във съзвучие звучат,

като че ли семейно пеят трима —

стопанинът, жена му и синът.

И чуваш ти във всяка тяхна нота:

„Самотният е никой във живота!“

9

Нима от страх вдовица да не плаче,

хабиш ти сам дареното на теб?

Но без дете умреш ли, туй ще значи

да хвърлиш над света вдовишки креп.

И двойно ще те жали той, загдето

свой двойник млад не си оставил тук,

понеже за вдовицата в детето

повтаря се покойният съпруг.

Прахосникът богатства разпилява,

но те у друг опазват се все пак,

а хубостта отлита като плява,

не мине ли в плода от нежен брак.

Щом тъй без жал към себе си сме ние,

гръдта любов към другите не крие!

10

Срамувай се! — Към себе си нехаен,

ти обич нямаш и към никой друг.

Светът е влюбен в твоя лик омаен,

но явно ти си чужд към всички тук.

Защото, сам със себе си във свада,

оказваш се към себе си свиреп

и сам подриваш хубавата сграда,

която да крепиш е дълг за теб.

Послушай ме! Омразата не бива

да диша в дом тъй мил и съвършен.

Стори и мисълта си милостива

като лика ти, от любов към мен —

пусни свеж прираст, който хубостта ти

към бъдните човеци ще препрати!

11

Повяхвайки, възражда се старика,

когато кълн е пуснал млад и свеж —

кръвта, която в твоя син ще блика,

ти своя би могъл да назовеш.

Туй правило във времето държи ни;

без него хлад и мрак ще зацарят.

Отхвърлим ли го, за шейсет години

ще свърши окончателно светът.

За грозните природата не плаче —

те могат да остават и без плод;

от хубавите иска тя обаче

да дават красота на тоз живот.

Ти, скъп печат, създаден си нататък

да размножаваш своя отпечатък.

12

Щом видя как препускат часовете,

как нощ поглъща веселия ден,

как бързо вехне пролетното цвете,

перчемът чер как блясва посребрен,

как шумата отлита, жълта, жалка,

там, гдето са пладнували стада,

сеното в скреж — мъртвец във катафалка —

как друса между ритлите брада;

щом видя всичко туй, със страх тогава

запитвам се, какво ще правиш ти,

когато всяка хубост преминава

тъй бързо, както следната цъфти,

и само син един би имал сила

срещу Смъртта, цвета ти покосила.

13

Такъв да би останал, но, уви

такъв ще си, дордето тук те има.

Затуй се своевременно готви

да победиш смъртта неотвратима.

На друг след теб ти своя образ дай,

и хубостта, която взел си в заем,

без срок ще е, и ти ще си без край

във своето потомство узнаваем.

Кой дом зарязва, ако би могъл

да го спаси от сигурна разруха,

когато вънка вие вихър зъл

и вред е мрак и мраз, и гибел глуха?

Баща си помниш. Сам баща стани,

та син ти да те помни в бъдни дни!

14

Гадател съм, но моята наука

планети и комети не следи

и не предсказва на едни сполука,

на други — неуспехи и беди.

Не мога да предричам ясно време

или, обратно — дъжд и вихър зъл,

ни от князете кой превес ще вземе,

по свода да предвидя бих могъл.

Но в твоя взор за мен по-ясно свети,

отколкото в небесния чертеж,

че истина и хубост ще са слети

във тоз, когото ти ще създадеш.

А иначе със твоя край вещая

на хубостта и истината края.

15

Когато гледам всяка твар зелена

как вехне, не оставяйки следи,

и как и ние — сенки върху сцена —

по заповед на тайнствени звезди —

като растения за кратка слава

към слънцето ствол пускаме висок,

и как след време помен не остава

от буйствата на младия ни сок,

пред толкова нетрайност младостта ти

аз повече от всякога ценя,

предчувствайки как Времето ще прати

във черна нощ на чара ти деня.

И в битка с ненаситната му жажда

стихът ми нова младост ти присажда.

16

Защо обаче сам не встъпиш в бой

с годините, към нас неумолими,

защо не ги сразиш по начин свой,

по-сигурен от бедните ми рими?

Към твоя цвят, тъй млад и свеж, с привет

девица не една обръща взори,

мечтаейки по-точно от портрет

в лехата си без грях да те повтори.

Така животът ще те обнови

по вечния закон на естеството

чрез чудо, за което са, уви,

безпомощни боите и перото.

Предал се, оцелей! Чрез мъжки плам

за бъдното извай лика си сам!

17

Че качества си имал толкоз много,

как утре ще докаже моят стих,

макар че половината, ей Богу,

от всички тях, знам, в него умъртвих?

Но дарба ако имах пък такава,

че да предам обноски, поглед, глас,

ще кажат всички: — Преувеличава.

Къде такива ангели сред нас! —

И тези мои листи пожълтели,

със твоя образ, възхваляван в тях,

ще бъдат като врели-некипели

на старец изкуфял, предмет на смях.

Виж, син ако създал си, ще те има

и в неговия лик, и в мойта рима.

18

Дали да те сравня със летен ден?

Ти по си мил от него, по-умерен.

Излива се и лете дъжд студен,

засенчва ни и лете облак черен.

Небесното око ту лее зной,

ту златният му лик се в облак скрива;

в природата творения безброй

тъй губят свойта хубост променлива.

А твойто лято студ не ще скове,

то няма да отмине бързотечно,

то вечно ще е в тези стихове,

създадени, за да живеят вечно.

Дорде око чете, уста шепти,

ще дишат те и в тях ще дишаш ти.

19

Сковавай, Време, тигровата паст

и плодната земя превръщай в камък,

лъва оставяй да ръмжи без власт,

и феникса[151] — да гине в своя пламък;

със този свой летеж-водовъртеж

печал и смях редувай всекичасно,

върши злодейства, колкото си щеш,

освен едно, най-грозно и ужасно:

лика на моя мил със зъл резец

недей дълба, безжалостни тиране,

о, нека той за дивен образец

на бъдните човеци да остане.

Пък ако не, рушителю крилат,

стихът ми, знай, ще го опази млад!

20

Лицето ти без никакво белило

със женския ти чар ме заплени;

сърцето ти, и то е женски мило,

без женските кокетни хитрини.

Красавец млад от благородна школа,

в обноските и сдържан, и открит,

ти с погледа си звезден двата пола

към себе си влечеш като магнит.

Природата създавала е вещо

от теб жена със образ съвършен,

но сетне присадила ти е нещо,

за радост на жените, не на мен.

Щом тъй е, нека стори ни богати —

с наслада тях, а мене с обичта ти!

21

Не съм от тез, които в стих, разпален

от нечие изписано лице,

към Музите[152], за пример идеален,

прострели умоляващи ръце,

сравняват го със слънцето, с луната,

със морски бисер и с априлски цвят,

със всяка скъпоценност, нам позната

под облия въздушен всеобят…

Аз вярно хубостта ти ще опиша,

каквато е, от земно потекло,

и тя ще се окаже не по-низша —

повярвай! — от чиято да било.

За примери звездите друг да сваля

не съм ти продавач, та да те хваля!

22

Додето ти си млад, огледалата,

че бил съм стар, не ще ме убедят,

но зърна ли на времето браздата

по твоя лик, ще знам, че съм на път.

Защото на сърцето облекло е

лицето, и щом ти си младолик,

аз, който съм ти дал сърцето свое,

не мога да съм вътрешно старик.

Аз също тъй, получил в дар от тебе

сърцето ти, в гръдта си го прибрах,

така че, както дойка пази бебе,

да пазим свойте младости чрез тях!

И знай, че ако мойто в теб посърне,

то твойто няма никой да ти върне.

23

Подобно слаб актьор, от страх във миг

забравил текста си, или подобно

на мъж гневлив, останал без език

от прилива на чувството си злобно,

и аз така мълча, смутен и ням,

на любовта забравил етикета,

усетил под товара й голям,

че словото след чувствата ще крета.

Затуй да бъдат техен адвокат

и ходатай тез мои книжки скромни —

по-сигурно от някой по-устат

гласът им ням за мен ще ти припомни.

Учи се ти да чуваш в тях с очи

безмълвната ми нежност как звучи!

24

Окото ми художник сякаш стана

и тъй изписа твоето лице,

че то като във рамка се обхвана

във мойто очаровано сърце.

И ето те, висиш в ателието

на мойта гръд, дълбоко тука в мен,

широкият прозорец на което

със твоя бистър взор е остъклен.

Съдействуват си погледите: моя

рисува красотата ти, а ти

през своя пускаш слънцето и то я

огрява, като жива да трепти.

Но с външности играе си окото —

в сърцето не прониква то, горкото!

25

Тоз, който е за щастие роден,

да се гордее с почести и знатство —

аз нямам тез неща, ала на мен

е дадено по-инакво богатство.

Щом князът му го гледа с ведър вид,

разцъфва фаворитът като невен,

но клюмва този същи фаворит,

щом погледът на княза блесне гневен.

Героят от сражения безброй

разхожда се с осанка горделива,

но хукне ли в един-единствен бой,

честта от свойта книга го изтрива.

А твърдо любещ и до смърт любим,

аз царствам върху трон непоклатим!

26

Кралю на любовта ми, на когото

васал ще съм до сетния си ден,

изпращам ти тоз подвиг на перото,

свидетел не за дарбата във мен,

а за дълга ми, който по размери

е тъй голям, че дребният ми дар

слова за него трудно ще намери

без подсказ мил от своя господар.

Дано звезда закрилница най-сетне

откликне се на жаркия ми зов

и мантия подхождаща наметне

над моята опърпана любов.

А дотогаз край теб не ще се мярна

да ти натрапвам свойта обич вярна.

27

В леглото подир труд или след път,

аз хвърлям на умората ярема,

но тялото отдъхва, а духът

в обратно направление поема.

И мислите се връщат у дома —

поклонници, във свойта вяра крепки —

и нощем в непрогледната тъма

държат открити морните ми клепки,

дорде ликът ти се яви пред мен,

макар въображаем, сладко ясен,

като брилянт във мрака окачен,

за да го стори не така ужасен.

Тъй, телом или духом, друже мой,

аз не намирам ден и нощ покой.

28

Но как да бъда радостен, кажи,

без капка сън, без миг почивка блага,

денят когато денем ми тежи,

нощта когато нощем му помага?

Макар да са врази един на друг,

те в сговор са. Той пълни ме с умора,

а тя ме пита: „Кой те прати тук,

далеч от своя мил, сред чужди хора?“

Аз моля него, спомняйки му как

ти слънцето заместваш в мрачно време

а нея — като казвам, че по мрак

могла би за звездица да те вземе.

Но с мъки всеки ден е зареден

и всяка нощ по-дълга е от ден!

29

Когато и бездушната Съдба,

и хората ме гледат с неприязън,

аз пълня свода с горестна молба

и питам го, защо съм тъй наказан,

и искам като тоз да съм богат

и като онзи хубав и прославен,

и виждам се лишен от благодат,

онеправдан, отхвърлен и забравен.

Но както съм готов да се меня,

за теб си спомням и това ми стига,

за да запея химни за деня

със радостния глас на чучулига.

Да, твойта обич дава ми криле

и смяна не желая със крале!

30

Когато мисълта ми през нощта

на съд повиква спомени далечни,

прежалените някога неща

пак къртят глъбините ми сърдечни.

И рукват пак сълзите ми на мъж

по гласове във мрака отзвучали,

и плащам пак заплащани веднъж

увреди, неустойки и печали,

и тъна във загубени дела,

нещастия, банкрути и фалити,

и уж си е скръбта ми отишла,

а сметките й, ей ги пак открити…

Но щом за теб си спомня, мили, ти

заплащаш ми провали и щети.

31

В гръдта ти бият множество сърца,

които считах от години спрели,

в лика ти виждам скъпите лица

на толкова приятели измрели!

Безчет сълзи на искрена любов

над гроба им аз лях тъй дълго време,

а те били във гроб укрити нов,

достоен любовта ми да приеме.

Ти този гроб си, ти си този склеп,

у теб, събрани, всички тях ги има,

и всички завещали са на теб

частта любов, на тях от мен дължима.

В сърце, в лице, ти всички тях си слял

и мене, с любовта ми, имаш цял!

32

А надживееш ли деня, във който

ще съм отвъд желания предел,

случайно срещнал две слова от мойто

перо на стихотворец неумел,

с напредъка словесен извини ги

и приеми ги за страстта във тях,

макар сред други автори и книги

наивни да изглеждат и за смях.

Кажи си: „Ако Музата на тоя

приятел мой бе жива между нас,

тя плод би дала по-добър с развоя

на живите от днешния Парнас[153].

Харесвам тях за тяхното изкуство,

но старият по-искрен е по чувство!“

33

Аз дни съм виждал, слънцето когато

над билото подало бодър лик,

ливади и реки превръща в злато

с изкуство на небесен алхимик,

а след това, на облак позволило

да скрие в було образа му млад,

към запада отправя се унило,

оставяйки света ни в мрак и хлад.

Така и мойто слънчице сияйно

огря ме със топлик благословен,

но щастието беше краткотрайно —

ах, облак чер затули го за мен!…

И все таки духът ми не унива:

игрите на слънцата са такива!

34

Защо ли предвеща ми ясен ден,

о, слънце мое, друже мой сърдечен,

та бурята да връхлети над мен,

поел на път, по летному облечен?

Със топъл лъч сега сушиш ти сам

лицето ми, но цяр това не дава —

не ни лекува нежният балсам,

щом в раната заразата остава.

Обратно взимаш своите слова,

разкайваш се, видял ме как линея,

но болката не стихва от това,

че каел се виновният за нея…

Но тез сълзи… Ах, чувствам: ти със тях

откупваш — като с перли — своя грях!

35

Към свойта грешка не бъди тъй строг —

живее червей в пъпката красива,

размътва се кристалният поток

и облак чер луна и слънце скрива.

Тук всички грешни сме. И аз сред тях

греша, че тези примери ти давам

и сам се черня, като твоя грях

така несъразмерно оправдавам.

Ищец съм уж, а ето ме готов

вината на ответника да крия

и смесвайки ненавист и любов

в защита, странна и за мен самия,

ти ставам помагач, крадецо мил,

най-свидното за мене похитил!

36

Приемам, ще живеем като двама,

макар че любовта ни е една,

така че върху теб и сянка няма

да се простре от моите петна.

Едничък трепет във едно ни слива,

но злобен зид разделя ни на две;

той нежната ни връзка не убива,

но граби й тъй много часове!

И с поздрав, който трудноуловим е,

аз пазя те от клюки и от срам,

и ти зарад доброто свое име

приветстваш ме със кимване едвам.

Така да е! Тъй всичко в нас едно е,

че чувствам твойто име като свое.

37

Тъй както немощен баща следи

на буйния си син игрите мили,

и аз, осакатен от рой беди,

утеха виждам в твойте млади сили.

Защото хубав, умен, знатен, млад,

във тебе идеалът въплътен е,

и аз към тази божа благодат

присаждам обичта си, кълн от мене.

И вече от беди не съм разбит,

а плъзва в мен млад сок въображаем,

и жив съм, и усещам се честит,

зрънце от твойта слава взел назаем.

Бъди с каквото щеш ощастливен —

щом имам теб, то влива се и в мен!

38

Как скромната ми Муза би могла

да няма теми, тебе щом те има,

предмет достоен за безчет дела

от царството на сладостната рима?

Благодари на себе си, ако

в тез мои редове откриеш смисъл —

творба, добра за твоето око,

със твоя помощ кой не би написал?

Бъди за нас десета Муза ти,

от деветте по-свежа десет пъти,

та в стихове на други да блести,

излял се в тях завинаги, духа ти,

а моите, ако с мене не умрат —

похвалата за теб, за мен трудът!

39

Да те възпея искал бих, но как,

когато си добрата част от мене

и пишейки за теб, излиза пак,

че в моя чест стихът ми съчинен е?

Затуй поисках да се разделим,

та славеният кой е, да е ясно,

и дарът ми, на теб един дължим,

до тебе да достига всекичасно.

Раздяла със любимия, как ти

душите ни би пекла на жарава,

човек ако не можеше с мечти

безкрайните ти дни да съкращава

и тъй, с възхвали в стихотворна реч

да бъде близък с който е далеч!

40

Любими мой, любимите вземи ми —

с какво това ще те обогати?

Игрите, мой любими, с тях са мними,

а мене с любовта ми имаш ти!

Ако, любими, от любов към мене

си ми я взел, на жертва съм готов.

По-зле е, ако плътското ламтене

те кара да я взимаш без любов.

Прощавам ти, крадецо драг, загдето

от просяк грабиш сетния петак,

макар че от любим боли сърцето

по-болно, знай, отколкото от враг.

До смърт мъчи ме, прелест похотливи,

ала недей с вражда ме доубива!

41

За тези твои мили изневери,

когато охладнявал си към мен,

човек могъл би прошка да намери

в това, че още млад си и зелен.

Да, хубав си — и всяка те желае,

чаровен — и те търси не една;

а от жена роденият кога е

издържал пред покана на жена?

Но този път упреква те сърцето

затуй, че красота и млада плът

те пратиха във мойто царство, гдето

би трябвало две клетви да те спрат.

Нещастен аз! От скръб и яд бледнея,

измамен дваж: от тебе и от нея!

42

Че тя е твоя, туй не е беда,

макар да бе на мене много близка;

че ти си неин, тази болка, да,

далече по-жестоко ме потиска.

Но аз ви знам: ти любиш я все пак,

защото знаеш, че на мен е мила,

тъй както тя, затуй, че си ми драг,

на тебе да отстъпи е склонила.

И губя теб, за да спечели тя,

а ти за да спечелиш, губя нея,

и да се мъча тъй ми се отщя,

че казвам си, за да я преживея:

Със милия съм аз съединен

и значи тя обича само мен!

43

Когато спя, по-ясно виждам аз,

понеже денем всичко е невзрачно,

а нощем твоят образ е елмаз,

прогонващ обкръжението мрачно.

И мисля си, как станал плът и кръв,

ще бъде той блестящ и непомътен,

щом блясъкът му нощем е такъв,

когато само призрак е безплътен!

Да, как ли като с Божи благослов,

наяве, жив, ти цял ще ме залееш,

щом нощем като сянка, о, любов,

в дълбокия ми сън тъй дивно грееш!

Денят без теб е тъмна нощ за мен,

нощта ми с твоя лик е ясен ден.

44

Да беше мисъл тежкото ми тяло,

преграда да го спре не би могла;

оттук, където съм, то би летяло

към тебе с бързината на стрела.

В секунда, през земи и океани,

се бих оказал, гдето дишаш ти,

понеже щом помислим, мисълта ни

е там, загдето тръгва да лети.

Но мисъл аз не съм и ходът бавен

на Времето е моята беда,

защото — тъй си мисля — съм направен

навярно от земя и от вода[154],

които със теглото си голямо

порой от тежки сълзи раждат само.

45

Но въздухът и огънят са част

и те от мен. На тях пък дай летене!

Това са мойта мисъл, мойта страст,

сновещи бързо между теб и мене.

Но пратя ли тез две стихии в път

като гонци на твоите услуги,

останали самички, в мойта гръд

печално натежават двете други,

и чак докато върнат се онез

ефирни две, които съм ти пратил,

цял ставам, чул от тях — тъй както днес —

че жив и здрав е скъпият приятел.

Но кратка радостта е: жаден пак,

пак пращам ги към теб и хлътвам в мрак.

46

Очите и сърцето водят спор

кой повече над тебе има право —

очите те държат във своя взор,

към себе си сърцето тегли здраво.

То казва, че във моите гърди

те пази, недостъпно за очите;

противната страна със жар твърди,

че в техния кристал ликът ти скрит е.

Достига се до съд и той, в състав

от мисли, все живеещи в сърцето,

отсъжда кой е крив и кой е прав,

издавайки решение, с което:

очите взимат зримия покров,

сърцето — съкровената любов.

47

Но случва се сърцето и очите

съюз да сключват в някой тежък ден,

когато то брои с въздишки дните,

и креят те, че ти не си до мен.

Очите ми с чертите ти тогава

предлагат на сърцето дивен пир,

а друг път тях сърцето пък гощава

със мислите за техния кумир.

Тъй всякога, по път за мен неведом,

чрез лик и мисъл ти си в мойта гръд,

защото стигат мислите ми вредом,

където си, а те когато спят,

тогава твоят лик ги буди, ето,

за радост на очите и сърцето!

48

На тръгване как мъчеше ме страх

за всяка най-ненужна дреболия

и колко се грижливо постарах

от пръстите безчестни да я скрия!

А теб, от мойте накити най-скъп,

теб, чийто блясък ми съгрява дните,

теб, главна моя радост, главна скръб,

оставих те за плячка на крадците.

Не те укрих в сандък със катинар,

а тук, в сърцето свое благородно,

където си безспорен господар

да влизаш и излизаш най-свободно.

А ти и свят човек би съблазнил

и знам, ще те откраднат, друже мил!

49

За този ден — далеч да бъде той! —

когато почнат първите досади

и мойте недостатъци безброй

пред своя съд разсъдъкът извади;

за този ден, когато, без да спреш,

със хладен взор ще минеш покрай мен ти

и любовта, загубила летеж,

ще почне да претегля аргументи;

за този ден се готвя отсега

и свойто недостойнство ти признавам,

и вдигнал длан, заклевам се с тъга,

че твоята страна ще защитавам:

ти прав ще си да бъдеш с мен суров,

аз — крив, да искам твоята любов.

50

Ах, как ужасно пътят ми тежи

и колко са ми мислите унили,

когато всеки преход ми множи

от милия делящите ме мили!

Под мене и под техния товар

сломеното от труд четириного

усеща, че тоз негов господар,

по всичко си личи, не бърза много.

Дори като пришпоря го до кръв,

то хода си от туй не ускорява,

а само с хрип отвръща ми такъв,

че той със друга шпора ме ранява,

защото чувам упрека му тъп:

„Къде, оставил радост, гониш скръб!“

51–100

51

Тъй склонно е сърцето да прости

на кончето за неговия мързел —

натам, където ще ми липсваш ти,

наистина, защо съм се забързал?

Но как ще му прости за бавността

на връщане към теб, към теб, когато

и вихрите, запенили уста,

ще шибам с нетърпение крилато?

Тогава сам ще се превърна в плам,

от твойта близост, слънце мое чудно,

и в миг спешил се — с благодарност, знам —

ще викна тъй към кончето си мудно:

— Преди аз бързах, ти се противи;

сега аз тичам, ти след мен върви!

52

Тъй както богаташът само рядко

парите си брои, разбрал добре,

че може удоволствието сладко

от честа употреба да замре,

и както рядко вмъква календаря

сред делниците празничния ден,

и рядко в колието се повтаря

брилянтът, в златна рамчица вгнезден,

тъй точно, мой приятелю, от скрина

на времето те рядко вадя аз,

подобно скъпа дреха от коприна,

държана за тържествения час.

Сърцето с радост, вярвай ми, еднаква

се среща с теб и срещата очаква.

53

Едничка сянка хвърлят всички живи

и чудно, от какво си сътворен,

та в толкоз сенки, копия правдиви,

повтаряш се навсякъде за мен!

Адониса[155] опишеш ли, той даже

копира бледо твоите черти;

вземи Елена[156], и ще се окаже,

че тя — в одежда гръцка — пак си ти.

Природата, тя също подражава

на тебе, образец за красота,

и свежа като теб напролет става,

и щедра като теб през есента.

Във всяка хубост виждам външността ти,

по вярност само нямаш дубликати!

54

Красивото ний повече ценим,

щом слее красота със вярна дума —

на розата цветът ни е любим,

защото му е сладостен парфюма.

И шипката разтваря розов цвят

над стъбълце, обсипано с бодили,

тя също тъй сред пролетния свят

кокетничи с листенцата си мили,

но нейното е външно и до век

и никому затуй не е приятно;

със розите е иначе — човек

от тях извлича масло ароматно.

Аз твойта вярност също изцедих —

увехнеш ли, ще лъхаш в моя стих.

55

Ни мраморът, ни твърдият гранит

на гробниците знатни ще успеят,

макар така внушителни на вид,

могъщия ми стих да надживеят.

Във него ти, възпят от мойта реч,

звучаща над размириците злобни,

ще устоиш на Марсовия меч[157],

повалящ истуканите надгробни.

Над времето, над кръв и прах, и тлен,

ти в мойте рими ще живееш вечно,

от хубост и от слава осенен

пред взора на потомството далечно,

и жив ще си до Праведния съд

за тез, които знаят да четат!

56

Любов, крепни отново и отново,

бъди като глада ни упорит,

чиито клещи стисват пак сурово

тоз, който преди малко бил е сит!

И нека твойто зрение, преяло

от сладостта на милия предмет,

във него пак се впери, огладняло

и лакомо, като пчела на мед.

И да приличат дните ни без среща

на океан, двамина разделил

и сторил обичта им по-гореща

и всекиго на другия по-мил;

или на люта зима, през която

по-жаждано е слънчевото лято!

57

Аз роб съм твой и нямам грижи други,

освен по всяко време на деня

слуга да съм на твоите услуги,

без личното си време да ценя.

Дори не ми е, вярвай ми, горчиво,

„довиждане“ когато ми речеш,

стрелките не кълна нетърпеливо

— щом няма те — за техния бавеж,

не се запитвам де си и с кого си

и нивга не избухвам в гняв нелеп,

а само облажавам, без въпроси,

щастливците, които са със теб.

Владей ме! Любовта ми е такава,

че злото и през ум не ми минава.

58

Опазил ме, мой мили, оня бог,

чиято мощ ме твой васал направи,

на крачките ти страж да стана строг

и да слухтя за твоите забави!

О, нека страдам — щом съм роб злочест —

когато се от мене отстраняваш,

и нека от устата ми протест

не те рани, когато ме раняваш!

Върви, върви, владетелю мой млад,

че мъчиш ме, не бих могъл да скрия —

прищевките ти хвърлят ме във ад,

но прошката за тях е в теб самия.

Аз чакам те, без разлика дали

игрите ти добри са, или зли.

59

Щом няма нищо ново под небето,

нелепост ще е някой да роди

повторно, като новост, туй, което

е вече съществувало преди.

О, ако можех някак, в свойта мисъл

завърнал се столетия назад,

да видя как в слова те би описал

поетът от класическия свят,

така че от стиха му да узная

дали е в днешно време хубостта

по-висша или низша от оная,

живяла по античните места.

Аз вярвам: оня свят пред теб едва ли

ще има със какво да се похвали.

60

Подобно на Вълни към стръмен бряг

минутите една зад друга тичат

напред, напред и в шумния си бяг

над пенните си гребени надничат.

Отрокът в този ширен океан

към своята върховна точка лази,

но тъкмо е със зрялост увенчан,

нападат го планетните омрази.

И Времето, дарило го преди

с природна красота и свежа слава,

челото му без жал сега бразди

и даровете свои разрушава.

Но твоя образ аз със своя стих

от злата му десница защитих.

61

Дали ми ти изпращаш своя лик

през тежките ми клепки да прозира,

така че дълги нощи до светлик

от него ни за миг да нямам мира?

Дали ми ти изпращаш своя дух

далеч от теб, по пътища незнайни,

да рови, към защитни речи глух,

в позора на простъпките ми тайни?

Не, твойта обич няма толкоз мощ,

не тя, а мойта, много по-могъща,

ме кара да будувам всяка нощ

и в страж на верността ти ме превръща,

когато, ах, усещам те оттук

далеч от мен и недалеч от друг!

62

Към себе си любов ме облада

и завладя духа и всичко в мене,

не знам какво да сторя с таз беда,

тъй здраво в мен порокът вкоренен е.

По хубост равен с мен не виждам тук

и честен като мене не познавам,

в каквото си помисля, всеки друг,

и то със много педи, надвишавам!

Но своя остарял и сбръчкан лик

в случайно огледало щом погледна,

таз моя самовлюбеност във миг

ме клъвва във сърцето с болка ледна:

Аз, хвалейки се, теб съм виждал в мен,

край теб съм се усещал подмладен!

63

За този ден, когато като мен,

изпит и изсушен, със потно теме,

приятелят ми бъде съкрушен

от силата на яростното Време,

когато младостта му хлътне в мрак

и челото му бръчките прорежат,

и старец сух, протътри мършав крак,

където нявга тичал е младежът,

за този ден съм днес въоръжил

перото си, във бой с Косача[158] злобен

да браня хубостта на своя мил

за времето след камъка надгробен.

Да, в полъха на моя стих крилат

ще диша той, красив и вечно млад!

64

Когато гледам Времето как срива

корони и царства с един замах

и кулите със трайност горделива

как стават под косата му на прах;

когато гледам тука как морето

поглъща къс от пясъчния бряг,

а другаде пространството отнето

на сушата смирено връща пак;

когато гледам смени и разруха

да властват вред, уплаха ме гнети,

че злият Старец в пазвата си глуха

и моя скъп любим ще похити.

И в радостта скърбя, като те любя,

че имам туй, което ще загубя.

65

Щом бронз, гранит, земя, вода безбрежна

не могат се опази от смъртта,

как би могла, от росен цвят по-нежна,

безсмъртна да е твойта красота?

Как пролетният полъх връх ще вземе

над пристъпа на яростните дни,

когато вечният рушител Време

разяжда твърдокаменни стени?

О, мрачна мисъл! Как да не потъне

във времето тоз негов бисер пръв,

крака на часовете кой ще спъне

и спре неутолимата им стръв,

освен — по чудо — черното мастило,

сред мрака чер лика му осветило.

66

Зова смъртта. До гърлото съм сит

заслугата да виждам просекиня,

и глупостта — в костюм със бисер шит,

и честността — удавена във тиня,

и простия език — немил-недраг,

и пъченето — признак за наука,

и чистото моминство — във бардак,

и почестите — пръскани наслука,

и нрава строг — покварен от властта,

и гордото достойнство — на заплата,

и творчеството — с вързани уста,

и правдата — във служба на лъжата.

Охотно с тази смрад се бих простил,

но как да те оставя, друже мил?

67

Ах, нужно ли е да живее той

сред толкова развала и поквара,

та като щит пороците безброй

да му използват името и чара

и себе си да мажат с багрила,

дано със него сбъркаме ги ние —

фалшива роза сякаш би могла

естествена окраска да добие?

Защо, защо на тоя свят разплут

живее той със славата си млада,

когато е Природата в банкрут

и вече свежа кръв й липсва в склада?

Знам, с него спомня тя на тоя свят

как беден е и как е бил богат.

68

Тоз негов лик е знак от минал ден,

ден искрен както днешните цветя са,

когато този свят не е бил в плен

на новите ни средства за украса;

когато още никой не е смял

от мъртъв череп къдрите да снеме,

та те, когато оня е изтлял,

кощунствено да кичат второ теме.

Тоз негов лик ни спомня минал век,

век, носещ чистота неотразима,

когато с чужди пролети човек

не е красил безлистната си зима.

Той тук е, фалша днешен да сравни

със хубостта от нявгашните дни.

69

За многото ти качества, които

са видими, дори и твоят враг

с възторг и одобрение открито

отдава ти дължимото все пак.

Но в хора от хвалби за външността ти,

долитащи от близо и далеч,

долавял съм и хладни атестати,

за нрава ти когато стане реч.

На хората, уви, не им харесва

— а съди по делата този свят —

че смрад на вреден плевел се примесва

към мириса на нежния ти цвят,

а чувал съм и намеци злоради,

че „буренясват общите ливади“…

70

От клюките недей се тревожи —

красивите са прицел за мълвата;

слухът край всичко хубаво кръжи,

естествен като гарван в синевата.

Одумките дори — ако си чист! —

придават слава, тъй като се знае:

на розата най-прелестният лист

за червея най-лакома храна е.

Засадите надвил на младостта,

до днес си бил безгрешен пред морала,

но знай, че завистливите уста

не ще затвори тази ми похвала.

Не им ли даваш повод да гълчат,

за дружба с тебе ще ламти светът.

71

Напусна ли света, мой друже скъп,

на червеите гозба за да стана,

не ме жали! Да трае твойта скръб,

дорде звъни черковната камбана!

И нейде ако срещнеш този стих,

недей си спомня кой го е написал —

тъй нежно те обичам, че не бих

желал да помрачавам твойта мисъл.

А спомниш ли ме ти, когато аз

ще бъда пръст, недей ме споменава,

защото, чул ме назован на глас,

тоз мъдър свят — все същият тогава! —

със присмех току-виж те оскърбил,

задето си ме спомнил, друже мил!

72

Светът се би учудвал за какви

достойнства мои бил си с мене близък,

затуй подир смъртта ми забрави,

че имал си любим със дар тъй нисък.

Не го ли сториш, от немай-къде

ще трябва да прибегнеш до измама,

която би могла да ми даде

способности, каквито в мене няма.

И затова — лъжа за да не би

да опетни душата ти правдива,

ти името ми с мене погреби,

та двама ни позор да не покрива:

от своите стихове червя се сам,

и теб заради тях ще те е срам.

73

Аз зная, есента ти виждаш в мен,

която брули листи пожълтели

от клона гол — храм, сякаш разрушен,

във който звънки хорове са пели.

Ти виждаш в мен деня, когато той

след залез слънце с мрак се чер намята

и бързо нощ, изпълнена с покой,

отнася сякаш в нищото земята.

Ти виждаш в мен мъждеещия плам,

когато вече с пепел се загръща,

във смъртното си ложе свил се там,

където с младост е бучал могъща.

И знам: затуй по-скъп за теб съм аз,

защото е раздялата пред нас.

74

Но не тъжи. Когато злата Смърт

в ареста си безсрочен прибере ме,

на тези рими паметникът твърд

за мен ще ти напомня дълго време.

Четейки ги, от туй, което бях,

ще имаш ти, което е най-ценно;

земята ще получи само прах,

ти — мойто съдържание нетленно.

Какво ще си загубил? Хладен труп,

отпадък, който в глината ще гние,

това, което всеки скитник груб

със ножа си могъл би да добие.

А в дар ще имаш главното от мен

във този стих, на тебе посветен.

75

Мой дъжд при суша, мой насъщен хляб,

ти мъчиш ме с онази страст, която

пече скъперника на огън слаб

при мисълта за скътаното злато.

Ту радвам ти се, ту страхът свиреп

от идещата старост ме потиска,

и ту ламтя сами да бъдем с теб,

ту всички да ни виждат ми се иска.

Бях вчера до пресита угостен,

а гладен съм за порцията днешна

и нямам радост или блян, освен

че днес си с мен, че утре ще те срещна.

Така меня се всеки ден по дваж:

сега бедняк — след малко богаташ.

76

Защо в стиха ми нови багри няма,

ни образи, на мода в наши дни?

Защо за причудливост по-голяма

не хвърлям някой поглед настрани?

Защо ми е и гамата такава,

че бързо й отгатват всеки звук,

и всяка моя думичка издава,

че текстът е от мен, а не от друг?

О, тъй е то, защото вечна тема

на мойте стихове сме ти и аз.

Виж слънцето, което се въззема

над хълма тъмен в утринния час —

на него е подобно мойто слово —

все старо е и всяко утро — ново.

77

„Стареем!“ — огледалото ти казва;

„Лови мига!“ — часовникът шепти;

а джобното бележниче[159] запазва

каквото ще запишеш в него ти.

И в бръчките ще виждаш ти отсреща

гробове със раззинати уста;

и черната стрелка ще те подсеща,

че Времето пълзи към Вечността;

а вписваш ли на бялата хартия

каквито мисли ражда ти умът,

след време ще ти връща тя ония,

които инак могат да умрат.

От мен тез три поуки приеми ти

и дни ще те очакват плодовити!

78

Тъй често ти на дарбата ми плаха

бе муза благосклонна и добра,

че други на това ми завидяха

и също тъй заскърцаха с пера.

Ликът ти, сторил немия да пее,

неукия научил да лети,

издига, който знания владее,

във още по-високи висоти.

Но моя стих недей да подценяваш —

той цял от твоя чар се е родил;

ти чуждите най-много подобряваш

откъм изкусност и изящен стил,

а моят, недодялан, без наука,

на теб дължи си цялата сполука.

79

Додето само моите слова

те славеха, за теб те бяха скъпи,

но болната ми Муза след това

пред друг певец бе длъжна да отстъпи.

Разбирам, твойте качества безчет

не са за дарби като мойта слаби,

но знай все пак, че твоят нов поет,

каквото ти е дал, от теб го граби.

Приписва ти разсъдък — той е твой;

изящество — окрал ти е лицето;

не може да измисли нищо той,

което да не е от теб отнето.

Така че милостта си ти мери —

той плаща ти със твоите пари.

80

Страхувам се, за теб когато пиша,

понеже знам, че те възпява друг,

чиято дарба е далеч по-висша

от моя беден стих на самоук.

Но ти море си, а пък то поддържа

различни кораби, затуй и аз

нахалната си лодка ще отвържа,

помамен от високия талаз.

На твойта плитка помощ се надявам,

а оня нека гази твойта глъб —

потъна ли, какво пък представлявам

пред него — галеон[160], могъщ и скъп?

Ако успее той, пък аз загина,

нали за туй пак ти ще си причина!

81

Кого от двама ни часът жесток

ще стигне пръв, съдбата само знае,

но споменът за теб ще е без срок,

а моят няма седмица да трае.

Теб злата смърт не ще те заличи,

а мойто име ще потъне в бездна,

ти гроб ще имаш в хорските очи,

когато аз в земята ще изчезна.

За теб стихът ми лек ще бъде склеп

и след смъртта на всички днеска живи,

четците бъдни пак ще бъдат с теб

и шепнейки словата ми правдиви,

устата, гдето ражда се дъхът,

живота ти с нов дъх ще продължат.

82

За мойта Муза, знам, не си сгоден ти

и затова приемай и чети

римуваните чужди комплименти,

чието вдъхновение си ти.

Тъй дивен външно, тъй душевно чуден,

не стигат ти похвалите от мен,

та нови да си търсиш си принуден

във модите, менящи се през ден.

Търси ги, ала знай: накрай, отпратил

лъжите на цветистия език,

ще видиш, че правдивият приятел

правдиво е рисувал твоя лик.

За тез, които тен естествен имат,

излишен е и загрозяващ гримът.

83

Не смятах, че ликът ти се нуждае

от грима на словесния портрет,

и мислех си, че твойта красота е

над силите на бедния поет.

По тез причини си мълчах, защото

си мислех, че понеже жив си ти,

ще проличи как слабо е перото

пред чудото на твоите черти.

За този грях сега от теб си патя,

но горд съм, че не съм ти навредил,

когато мойте ревностни събратя

погребваха те в мъртвия си стил.

О, вярвай: в твоя поглед живост има,

със нашите слова неизразима!

84

За тебе кой изрекъл би възхвала

по-висша от това, че ти си ти;

ти, който въплъщаваш идеала

и мярката на всички красоти?

Поетът, който малко не поправи

модела си, не е добър поет,

но теб ако правдиво той представи,

без всякакъв хвалебствен етикет,

да, само ако просто те препише,

какъвто си, украсите спестил,

туй копие ще бъде вече висше

признание на неговия стил.

Но знай, от твойта жажда да те хвалят,

похвалите към тебе се развалят.

85

Без глас е мойта Муза днес, когато

дочувам омърлушен и унил,

как чужди Музи със пера от злато

възнасят те в изящния си стил.

След всеки химн, умело изработен,

доказващ учен вкус и усет фин,

аз само като псалт малограмотен

обаждам се със глупаво „Амин!“

„Така е!“, „Точно тъй!“ — прибавям свойто

съгласие, щом в хор те хвалят те…

Но тайно казвам повече, за който

във мислите ми може да чете.

Хвали ти тях за думите големи,

но мен цени за мислите ми неми!

86

Дали стихът му горд, издул платна

към тебе, обещаващ скъпа плячка,

потисна моите мисли до една

и още неродили се, ги смачка?

Или духът му, таен ученик

на древни духове, стиха смрази ми?…

Не, нито той, ни сонмът му велик

от нощни гости сплаши мойте рими.

Дори със сянката на оня свой

водач духовен, да, дори и с нея

не би могъл да ме принуди той

пред неговия звук да занемея.

Но ти го одобри и аз тогаз,

останал без кураж, загубих глас.

87

Прощавай, твърде скъп си ти за мене.

Аз връщам ти безценния залог.

Дългът ти до стотинка погасен е

със лихвите и в искания срок.

Ти даде ми се в дар по своя воля,

без аз да съм заслужил за това —

не мога безвъзмездно да те моля

да ми дадеш над себе си права.

Навярно подценил си се тогава

или случайно надценил си мен,

но явно няма как да продължава

контрактът ни, от грешка породен.

Сън беше всичко. Крал видях се в него.

Очи отварям — кралството ми де го?

88

Когато ме презреш и между нас

започне спор за светската присъда,

знай, твоята страна ще взема аз

и ревностен защитник ще ти бъда.

За себе си добре осведомен,

ще им разкажа приказка такава,

че, честна дума, щом загубиш мен,

не малко ще спечелиш откъм слава.

Но чернейки се сам, и аз мотив

ще имам, знай, да тържествувам тайно,

защото, като видя те щастлив,

ще бъде мойто щастие безкрайно.

Така към теб изпълнен съм с любов,

че всичко да понасям съм готов!

89

Разкрий ми, че за някой мой порок

напускаш ме, и аз ще го призная;

кажи, че съм например кривоног —

ще куцам на живота си до края.

Не можеш ме покри ти с черен срам

във своя опит да се оправдаеш,

тъй както аз ще се очерня сам,

узная ли, че толкоз го желаеш.

Ще те оставя с други да дружиш,

не ще изричам името ти, мили,

че казано от мене, току-виж,

издало ни, че нявга сме дружили.

Със себе си за теб ще встъпя в бой —

тоз, който ти е враг, е враг и мой!

90

Така че удряй, с удар бърз и кратък,

сега, когато в кръг съм от врази!

Недей да го отлагаш за нататък,

сега ме напусни и намрази!

Не ща да дойде след отбоя твоят

подготвен напад с цялата си мощ

тъй, както руква призори пороят

след дългата и пълна с вятър нощ.

— Оставям те! — кажи. Но не когато

от дребните беди ще съм сломен —

сега, сред тях, със бреме непознато

скръбта да се стовари върху мен,

така че при сравнението с нея

на днешните си болки да се смея!

91

Кой с ловкост се гордее, кой — с предци,

кой — с дом разкошен или с модни дрехи,

кой — с кучета, соколи и жребци,

кой — с хубост, кой — с воински успехи;

тъй всеки тук си има дребна страст,

различна във зависимост от нрава,

но мен една огромна в свойта власт

държи ме и над всичко побеждава.

Ти, скъпи мой, си тази страст за мен,

пред теб са нищо род, пари, соколи;

за мене, с любовта ти награден,

останалите боси са и голи.

Но зная, ах, напуснеш ли ме ти,

богатството ми в миг ще отлети!

92

Но ти все пак не можеш ми избяга,

ти мой ще си до сетния ми ден,

защото, щом оставиш ме, веднага

ще литне и животът ми от мен.

Не ме е страх от злото най-голямо,

по-малкото за мене щом е смърт;

усещам се спокоен, смел и спрямо

промените на чувствата ти твърд.

Каквато и съдба да ми отсъдиш,

аз срещам я с усмивка на уста.

О, най-върховно щастие: да бъдеш

щастлив и в любовта си, и в смъртта!

Но в мислите ми грешката е тая,

че можеш да ме мамиш, без да зная…

93

И тъй, със вяра в тебе ще живея,

без чувствата ти истински да знам,

като съпруг измамен: той до нея,

а тя — лицето тук, сърцето там.

Защото как, кажи, ненавистта си

издали биха твоите очи?

От други в хладни погледи, в гримаси

укриваното чувство си личи,

а тъй си ти създаден от небето,

че даже лоша мисъл да си скрил,

все нежност и любов е туй, което

излъчва се от образа ти мил.

Дано не бъдеш плод със суха ядка…

като на Ева ябълката сладка!

94

Знам някои, които не раняват,

макар да притежават тази власт,

вълнуват други, а сами остават

студени, не обгаряни от страст;

над тях небето с право ръси дари

и те ги и опазват, и множат;

на своите лица са господари,

когато всеки друг им сторва път.

Да, цветето, за своя радост дивно,

украса е на летните ни дни,

но става — знай! — от плевел по-противно,

щом грозната зараза го плени.

Най-ниско пада най-доброто, мили,

най-зле миришат лилиите гнили.

95

Как прелестен и мил при тебе става

позорът, който, с хубостта ти слят,

подобно червей в роза разрушава

на името ти цъфналия цвят!

В забавите ти който се опита

наклонности да види недобри,

неволно порицава те с възхита

и хвали те, когато те кори.

Какъв дворец красив си е избрала,

заселвайки се в теб, порочността,

как скриват се петната под воала

на твойта миловидна красота!

Да, имаш чар, но умно действай с него:

и твърдия кинжал ръжда яде го.

96

Един греха ти с буйност оправдава,

друг казва: „Младост“, трети — „Жарка кръв“;

от грях и смях ти правиш смес такава,

че всеки съдник твой те брани пръв.

И както върху пръста на кралица

е камък скъп и късчето стъкло,

тъй в тебе недостатъци редица

добиват благородно потекло.

Какво би сторил в овчата кошара

вълкът, да бе със вид на агнец мил!

Така и ти, използваш ли си чара,

ах, колко ли сърца би съблазнил!

Не го прави! Тъй всичко в нас едно е,

че чувствам твойто име като свое.

97

Как хладно беше времето, в което,

о, радост моя, бях далеч от теб;

как мрачно и студено бе небето,

какъв Декември духаше свиреп!

А всъщност беше топло, беше есен,

разстлала красоти нашир и длъж,

вдовица сякаш с тежък плод, понесен

от жара на покойния й мъж.

Но този неин добив бе за мене

невесел като радост на сирак,

защото ти си моето цъфтене

и вред без теб за мен е хлад и мрак,

и в песните на птичетата има

уплаха пред настъпващата зима.

98

Когато бях далеч от теб, Април

бе тъй облъхнал цялата природа,

че и Сатурн[161], уж винаги унил,

танцуваше, засмян, на небосвода.

Бе пролет, както — помниш ли? — преди:

със бистри небеса и глъчка птича,

но песен тя във мен не породи,

не ме подмами с цвят да се накича.

Април — художник сякаш — бе видял

цвета на твойто чело, твойте устни,

та в розата и в крина снежнобял

съзирах техни копия изкусни

и сам-самин, със бляна си нелеп

залъгвах се с тез намеци за теб.

99

Упрекнах теменужката: отгде

бе взела своя лъх и цвят приятен;

как дръзнала бе тя да ти краде

румянеца, дъха ти ароматен?

Във крина бял ръката ти видях.

А риганът ти бе отнел косата.

Две рози твоя свян и твоя страх

ми спомняха със своите два цвята.

А трета бе окрала кръв и сняг

от твоя лик; и зарад таз простъпка,

проникнал тайно в нея, злобен враг

подяждаше й розовата пъпка.

Да, гдето виждах цвете да цъфти,

приятелю, във него беше ти.

100

Къде си, Музо, та те няма тук,

при този, който силата ти дава?

Дали не унижаваш своя звук,

хабейки го за работа дребнава?

Нехайнице, върни се и върни

във звънка реч прахосаното време,

стиха си дай, където се цени

и откъдето тласък нов ще вземе!

Лика на моя скъп, ленивке, виж,

и в него зли бразди ако съзреш ти,

то сили напрегни да заклеймиш

летежа на годините зловещи,

и хубав прослави го, във ущърб

на Времето със острия му сърп!

101–154

101

Ленива Музо, със какво, кажи,

ще обясниш, че все така не пееш

за хубостта, незнаеща лъжи,

на милия, от чийто дъх живееш?

Ще кажеш, Музо, че от багрила

естествената хубост няма нужда,

че верността е винаги била —

ще кажеш — на хвалебствията чужда.

„Доброто и така си е добро“ —

недей се с тези думи оправдава:

от теб, държаща моето перо,

зависи отвъд гробната му слава.

Възпей го и лика му съхрани

красив и млад за бъдещите дни!

102

За свойта обич аз мълча, макар

тя днес да е по-силна и дълбока —

с разгласа, подходяща за пазар,

превръщаме ний чувствата си в стока.

И аз преди бях техен глашатай,

но те тогава бяха в първа слава —

и славеят най-звънък е през май,

а лятото щом дойде, се смълчава.

И не че е по-малко сладко то

от пролетта на първите му трели,

но лете всяко клонче и листо

от птичия цвъртеж са затрептели.

Затуй и аз гласа си заглуших —

не ща да ти дотегне моят стих.

103

Ах, плод тъй беден музата ми дава

при случай тъй добър, че вижда Бог,

предметът й без нейната прослава

оказва се по-ярък, по-висок.

Затуй не ме упреквай, че не пиша,

а виж се в огледалото си сам —

ще видиш лик, чиято прелест висша

ме хвърля във безсилие и срам.

Нима могъл бих нещо тъй богато

да ощетя, художник неумел —

нали с това бих сторил грях, когато

да славя твоя чар е мойта цел,

а повече от мене би ти дало

едно обикновено огледало?

104

Ти никога не ще си стар за мен.

Красив си днес тъй, както бе тогава…

Три зими снеха накита зелен

на три лета от китната дъбрава,

три есени донесоха ни хлад,

три пролети листенца свиха в зноя,

а ти си млад тъй, както беше млад,

когато моят поглед срещна твоя.

Но както уж недвижната стрелка

в действителност се движи по числата,

тъй, знам, и ти мениш се. И така

възкликва в зло предчувствие душата:

— Окайвам, бъдни роде, твоя дял:

какво е красота не си видял!

105

Не, идолопоклонство аз не бих

нарекъл любовта, пламтяща в мене,

но истина е туй, че моят стих

на теб, на теб едничък посветен е.

Красив си ти и със сърце добро,

и верен във сърдечното си чувство,

и затова е моето перо

еднообразно в своето изкуство.

„Красив, добър и верен“ — в него туй

са трите думи най-употребими;

„Красив, добър и верен“ — ти ги чуй

как сладко се преплитат в мойте рими!

„Красив, добър и верен“ — три черти,

които си събрал единствен ти.

106

Четейки в стари повести и песни

как авторите пишат във захлас

за дами и за рицари чудесни,

живели много време преди нас,

усещам аз от техните възхвали

на вежди, пръсти, къдрици, уста,

че те във стих да сложат са желали

такава като твойта красота,

но, види се, лицето ти прекрасно,

уви, да предадат не са могли,

понеже са го виждали неясно,

забулено в оракулски мъгли.

И как да могат? Ний край теб живеем

и пак ни липсва реч да те възпеем.

107

От днес ни моят страх, ни всички сбрани

пророчества на тоя свят широк

ще смеят да твърдят, че любовта ни

обречена била на кратък срок.

След дълго затъмнение[162], отново

луната смъртна блесна най-подир

и взели си обратно злото слово,

пророците вещаят вечен мир.

В това балсамно време смях и песни

в едно със любовта разцъфват пак

и страшна за тълпите безсловесни,

Смъртта пред моя стих прегъва крак.

Нетленен, той по-дълго ще те пази

от бронзовите кралски саркофази.

108

Как бих могъл със старото мастило

хвала да ти въздам по начин нов;

поновому какво би изразило

богатството на моята любов?

Знам, нищо! И познатото ни слово,

изречено във онзи първи час,

като молитва, всеки ден отново,

все същото „мой!“, „твой!“ ти шепна аз.

И с него любовта ни чувства свежи

изказва — чуй я! — с моите уста

и бръчките не ще да забележи,

а кара да й служи старостта.

И време й е уж да е умряла,

а виж я само: в цвят и мирис цяла!

109

Макар отсъствал дълго, друже мил,

повярвай ми, неверности не крия —

по-трудно бих на теб изневерил,

отколкото на себе си самия.

Душата ми е в теб, със теб едно.

Загубих се, но върнах се веднага,

и ей ме, мия своето петно

със рукнала по бузите ми влага.

Недей мисли, че колкото и, знам,

в мен плътската ни слабост да злорадства,

могъл бих тъй, за нищо да отдам

сандъчето със твоите богатства.

Защото този свят, от теб лишен,

о, Розо моя, нищо е за мен!

110

Да, вярно е: по път се плъзнах лош,

на шут пред обществото се направих,

продадох си най-ценното за грош,

за нови чувства стари изоставих.

И вярно е и туй, че замижах

пред лошото, но искрено се кая;

какво си ти — какво са те, разбрах,

и знай, че сетна грешка ми е тая!

Приключено е всичко. Своя глад

не ще изострям вече с гозби нови.

За мен си ти отново богът млад,

аз — твоят роб, щастлив, че е в окови.

Приют ми отреди като преди,

в ковчежето на своите гърди!

111

Упреквай за делата ми не мен,

а злобната богиня с колелото[163],

която ме дамгоса роб роден,

зависим от вкуса на обществото.

Тъй както със изцапана ръка

е вечно бояджията на вълна,

и мойта същина, уви, така

с греха на занаята ми е пълна.

Затуй прости ми, и ще стана нов,

напълно непознат за теб самия!

Като болник изплашен съм готов

горчивите ти лекове да пия!

О, дай ми прошка — тя сама дори

нездравото във мен ще изцери!

112

Но твойта нежна милост изличи

печата, лепнат ми от обществото;

не ме е страх, щом твоите очи

приемат ме с доброто и със злото.

Ти мой си свят и само твоят съд

ме вдига в небеса и хвърля в бездни.

На всички други съдници гласът

се сблъсква с правилата ми железни!

Като змията[164] в Библията слух

за хули и ласкателства не давам

и туй, че към съветите съм глух,

със тези свои думи оправдавам:

В сърцето ми ти тъй си вкоренен,

че щом те няма, няма свят за мен!

113

Откакто се простихме с тебе, мили

очите ми, във плен на мисълта,

способностите свои са сменили

със нещо като зряща слепота.

Така че всичко тука — цвете, птица —

което в своя обсег хващат те,

изменяйки се в тяхната зеница,

не стига мисълта ми въобще.

Защото всичко — мъртво или живо —

те виждат само с твоите черти:

море и връх, противно и красиво,

орел и гълъб — всичко туй си ти!

Тъй вярна е на тебе мисълта ми,

че кара моя поглед да ме мами.

114

Дали ума ми, с тебе коронясан,

залъгват царедворците-очи,

или действително в кръга, опасан

от снопчето на техните очи,

най-грозното и най-нищожно нещо

добива херувимския ти лик,

от любовта преобразено вещо

с изкуството на учен алхимик[165]?

Ах, първото е: мамят ме очите.

Познават те вкуса на своя крал.

А моят ум наивен и открит е,

и вдига той отровния бокал.

Но аз не им се сърдя, друже мили,

те първи от отровата са пили.

115

Излъгах, че „по-жарка от това

не би могла да бъде любовта ми!“ —

не мислех, че за тези ми слова

сегашният пожар ще ме посрами.

Но питам се: пред Времето тиран,

което съдбините ни владее,

разкъсва клетви, срива план след план,

над царствени решения се смее,

как можел съм да предполагам аз —

тъй сигурен в несигурното само —

че чувството, в мен пламнало тогаз,

ще стане подир време по-голямо?

Но пък Амур? Не е ли той дете?

Би трябвало да знам, че ще расте!

116

Не, бракът между чисти духове

препятствия не бива да признава —

погрешно любовта се тъй зове,

когато на промени се поддава!

О, не, маяк е тя, висок и як,

незнаещ страх пред бясната природа,

звезда е тя на бродника моряк,

със точна висота на небосвода.

Такава тя е в мене. И макар

да ни бразди челата и страните,

не може да я спре Косачът стар

да трае до завършека на дните.

Не е ли тъй, не съм за нея пял

и любещи светът не е видял!

117

Приемам, обвини ме, че небрежно

съм срещал твойте милости към мен,

че съм разсрочвал плащането нежно

на дружбата, дължима всеки ден,

че съм прахосвал с люде не дълбоки

часа за теб, приятелю мой драг,

че често съм отплавал във посоки,

отвеждащи далеч от твоя праг;

да, струпай в делото на мое име

догадки и вини, каквито щеш,

във мерника на своя гняв вземи ме,

но изстрела не бързай да дадеш,

защото знай, че моята защита

ще каже: „Беше с цел да го изпита.“

118

Тъй както преди ядене се взима

отвара от нагарчащи листа

или с рицин, от страх пред болест мними,

си вкарваме самички болестта,

така и аз, макар от сладостта ти

пресита да не чувствах ни за миг,

прибегнах до лекарства непознати,

преди да бъда истински болник.

И тази предпазливост на сърцето,

предварваща измислени беди,

направи болестта да дойде, гдето

бе властвувало здравето преди.

И тъй разбрах: от теб с познанства нови

човек не се лекува, а се трови.

119

Дали бях сълзи на сирена пил,

извлечени чрез колбите на ада,

та бях, щастлив, на себе си немил

и в ужас от добитата награда!

И как потъвах в пъкления грях,

когато се усещах, стигнал рая;

как очните си ябълки въртях,

ликуващ и готов да се покая!

Но има полза от провала, щом

след зло доброто по-прекрасно става.

Отново изградена след разгром,

израства любовта ни дваж по-здрава.

И ей ме, грешник, връщам се назад,

след загуба трикратно по-богат!

120

Днес радвам се, че имаш грях към мене —

при спомена, как мъчих се тогаз,

под бремето на своя грях колене

би трябвало сега да сгъна аз.

Защото, ако аз съм те потресъл,

тъй както мен тогаз потресе ти,

то страдаш адски; а жесток и весел,

не чувствах аз това да ме гнети.

О, ако бях си спомнил за оная

ужасна нощ на укори и срам,

от теб взел пример, бързо щях да зная

балсама изцелител да ти дам!

Но твоят грях за моя е предплата,

взаимно днес изплащат се те двата.

121

Ах, днес е по-добре да си порочен,

отколкото нарочен за такъв,

когато те осъжда съд задочен,

насъскван от завистническа стръв!

Нима е редно блудници шпиони

кръвта ми буйна да наричат срам

и шайка похотливци да ме гони

за туй, в което грях не виждам сам?

Аз съм, какъвто съм. И тез, които

се целят в мен, улучват своя грях.

Възможно е, отсято с друго сито,

да вземе мойто право връх над тях,

освен ако приемат, че земята

изцяло от порока е залята!

122

Без малкия бележник — твой подарък —

записан си ми ти във паметта;

във нея пребиваваш дваж по-ярък,

отколкото в нетрайните листа.

И този текст в ума ми и в сърцето

все тъй ще се допълва и расте

до края на света или догдето

не се стопят в забравата и те.

За ценност като теб неизмерима

бе малък твоят дар, и — грях не грях —

понеже в мен по-сигурно те има,

да го даря на другиго посмях.

Но знай, че който записки си прави,

допуска, че могъл би да забрави.

123

Не, Време, ти не ще ме промениш!

Презирам твойте нови пирамиди.

Най-пресният съвременен фетиш

във миналото може да се види.

Но ний живеем кратко и в захлас

оказваме на всичко ново прием,

и мислим, че родено е от нас,

наместо в древността да го открием.

Отхвърлям твойто „някога“ и „днес“

и не изпадам в глупава почуда

пред нявгашни лъжи или пред тез,

които раждаш днеска в треска луда.

Кълна се, неизменен ще съм тук,

на теб и на косата ти напук!

124

Да беше любовта ми плод потаен

на светски помисли, била би тя

играчка на Фортуна, цвят нетраен,

неотличим сред хиляди цветя.

Но тя е твърдина, свръхкрепка сграда,

която не заплаща рабска дан,

презираща ласкателска обсада

и пристъп на васал онеправдан.

Тя няма страх пред ничия интрига

и гербът й е траен и могъщ,

държава суверенна, тя не вдига

стъбло при слънце, за да клюмне в дъжд.

Тоз, който според модата играе,

ще потвърди, че истина това е!

125

Защо ми е над твоята глава

пред хората да нося балдахина,

да зидам „вечни“ сгради от слова,

които подир ден ще са руина?

Не съм ли виждал не един до днес,

презрял добрия вкус на простотата,

да готви някому чудата смес,

а после да остава с пръст в устата?

Стиха ми като нафора вземи,

изискани подправки в него няма,

но казва той как искрено, сами,

взаимно одаряваме се двама.

Доносници платени, марш оттук —

безсилни сте пред честния му звук!

126

О, нежни момко, спиращ със ръка

на Времето жестоката стрелка,

ти крепнеш и растеш, хлапако мили,

когато вехнем ний и губим сили.

Обаче знай, сред общия разпад

Природата те пази свеж и млад,

защото иска с тебе връх да вземе

над вечно побеждаващото Време,

обаче, младо, ти не се лъжи —

тя бави, но не ще те удържи:

призовка сетна то ще й отправи

и край на твойте весели забави!

127

Доскоро беше редно да се смята

за тъмното, че грозно е без спор[166],

но днес е то на почит по земята,

а светлото покрито е с позор,

защото туй, че дамите модерни

природата надхитрят всеки час,

със сянка на съмнение зачерни

добрата чест на светлото у нас.

Затуй на моята любов очите

са черни, сякаш жалят в черен креп

онези, чийто смугъл чар укрит е

под светъл грим, кощунствен и нелеп.

И тъй добре й траурът отива,

че „смугла“ става равно на „красива“!

128

Как често, моя музико, щом ти

със помощта на звънките клавиши

накараш моя слух да затрепти

в съгласие с хармониите висши,

аз чувствам се от ревност обладан

към тез дъсчици нагли и изкусни,

затуй, че те целуват твойта длан,

измествайки несмелите ми устни,

и бих направил смяна с тези, ах,

натрапчиви танцуващи дръвчета,

щастливи — като живи — че по тях

целувката на пръстите ти шета.

Но щом ще побеждава наглостта,

на тях дай пръсти, а на мен — уста!

129

Безсрамен разход на духа — това е

мигът на похотта. А дотогаз —

пламтеж-ламтеж, сласт, страст — тя мир не знае

и груба, дива, сляпа буйства в нас;

могъща нужда, подир малко чужда,

омразна и влечаща като стръв,

заситена, след миг се тя пробужда,

бушува и бунтува плът и кръв;

лов яростен, гонитба всекичасна,

безумие — преди, по време, след —

сега блаженство, после скръб ужасна,

днес миг бленуван, утре призрак блед…

Но кой отблъсва чудната наслада

на този рай, отвеждащ ни във ада?

130

Устата й не са корали нежни;

очите й не са съвсем звезди;

тя няма „къдри-злато“; „преспи снежни“

не бих нарекъл нейните гърди.

Не й е „бяла лилия“ ръката;

страни „същински рози“ няма тя;

дъхът й не напомня аромата,

излъхван от априлските цветя.

Не пърха като нимфа тя, признавам;

гласът й като арфа не звъни;

но все таки, Бог вижда, не я давам

за никоя от „дивните жени“,

залъгвани от другите поети

със хиляди сравнения превзети.

131

Ти, смугла моя, мъчиш ме със власт,

която на красивите отива,

понеже знаеш, че за мойта страст

си слънчев лъч и драгоценност жива.

Но според други трудно твоят тен

би някого накарал да въздиша.

Не споря, ала колкото до мен,

обратното готов съм да подпиша.

И в доказателства от мойта гръд

въздишки се изтръгват всекичасно.

— Не е тя черна — всички те мълвят, —

лице тя има като слънце ясно,

а грозната мълва е май дошла

от черното на нейните дела.

132

Очите ти обичам. И узнали,

че твоето сърце ми дава гръб,

те гледат ме под траурни воали,

съчувствайки на черната ми скръб.

Ах, слънцето не толкова отива

на изтока във дрезгав утрин час,

Луната пълна по не е красива

на запада сред черния атлаз

от тези две очи, скръбта си мека

разливащи по смуглото лице!

О, тази им тъй дивна милост нека

ти облече и твърдото сърце,

та моето в ответ да му признае,

че черното най-висша красота е!

133

Проклинам теб, задето окова

и мъчиш с мен и моя мил приятел —

не ти ли бе достатъчно това,

че сам във твойта клетка съм препатил?

От мен отнел ме, взорът ти жесток

и него ми открадна безвъзвратно;

теб, себе си и него, вижда Бог,

загубих аз и разпнат съм трикратно.

Сърцето ми, ключарко, заключи,

но неговото в мойто да остава

от твоите мъчители-очи

ще бъде то опазено тогава.

Но няма как — понеже в твой съм плен,

то твой е и плененият от мен!

134

Признал съм го за твой, щом аз самия

постъпил съм в залог на твоя плам,

и „второто си аз“ за да добия,

за откуп съм готов да ти се дам.

Но ти отказваш, а и той — не иска,

защото ти си хитра, той — пък — мек,

и вместо мен — неподозиращ риска —

подписал е да бъде твой навек.

Сега, лихварко с поглед безпощаден,

ти двама ни държиш в затвор студен

и аз на него станал съм досаден,

макар че твой длъжник е зарад мен…

За пръв път срещам алчност като таз

пусни поне единия от нас!

135

„Ухажвам, Искам, Любя“ — в мойто УИЛ[167],

не чуваш ли, тез три слова ги има,

пък аз единствен мил не съм ти бил

от многото ти Уил-овци, любима.

Но ти за своя Уил ще имаш кът

във своето пристанище безбрежно;

не могат други „Уил“ да те влекат,

а своя Уил да не приемеш нежно.

Морето виж — от край до край вода,

а гълта дъждовете без насита —

и ти не можеш да не кажеш „да“

на своя Уил с молбата му открита.

Ухажва, Иска, Люби той, а ти,

ах, УИЛ-а му веднъж не приюти!

136

Ако душата те упреква, че

със своя УИЛ си прекалено близка,

кажи й, че страстта ти те влече

и твоето желание го иска.

„Ухажвам, Искам, Любя“ — с тоз девиз

пусни ме във сърцето си горещо! —

Какво е единицата сред низ

от толкоз други? Просто нищо-нещо!

Но чуй зова ми пълен със копнеж,

пусни ме между многото, любима,

и вярвай ми, тогаз ще разбереш,

че втори смисъл името ми взима,

видяла как, надвит и победил,

„Умира И Ликува“ твоят УИЛ!

137

Любов, дете с превързани очички[168],

с очите ми какво направи ти,

та в туй, което грозно е за всички,

да виждат несравними красоти?

Защо, когато спряха те наслуки

във залива, открит за всеки съд,

помогна им с лъжовните си куки

към лудост и сърцето да влекат?

Защо и то, наивно, още счита

за свой имот общинската мера;

защо порочността не вижда, скрита

под маската невинна и добра?

Обърнах гръб на правдата и ето,

таз твар ми взе очите и сърцето!

138

Аз знам, че тя ме мами, и все пак

във клетвите й вслушвам се, защото

желая да ме смята за новак

във тънките игри на обществото.

Тъй, мислейки, че тя ме чувства млад,

макар да знам, че знае възрастта ми,

аз вярвам уж на нейния похват,

а тя — на мойте старчески измами.

Защо не можем възраст и лъжи

един на друг да си признаем ние?

Но любовта край правдата кръжи,

а старостта годинките си крие.

И лъжем се взаимно тя и аз

и всичко по вода е между нас.

139

Недей ме принуждава сам с лъжи

да оправдавам твоите измени;

с две думи мигновено ме смажи,

не ме убивай с мъки извратени!

Кажи: „Обичам друг“, а не встрана

да гледаш, покрай теб като минавам!

Защо ти е таз бойна хитрина,

когато и така ти се предавам?

Аз казвам си: понеже носят смърт,

очите й, когато в мен ги впие,

към друга цел тя в порив милосърд

насочва ги, за да не ме убие.

Но ти не ме жали, бий в мене ти!

Предсмъртните ми мъки съкрати!

140

Бъди разумна, както си жестока,

с презрение не ми обръщай гръб,

че, току-виж, на думите потока

избълвал нетърпимата ми скръб!

По-мъдро е да ме излъжеш даже,

гнева ми туй могло би да възпре —

нали е длъжен лекарят да каже

на смъртника, че тръгва на добре?

Защото без надежда за сполука

и тебе, току-виж, оклеветя,

а този свят подхваща всяка клюка,

каквато и ужасна да е тя.

Затуй недей въртя очи, при все че

сърцето ти е, знам, от мен далече.

141

Във същност не очите, а сърцето

увлече се по този образ твой;

напук на тях то люби туй, в което

те виждат недостатъци безброй.

Не ти се радват и ушите също,

и ноздрите харесват те едва,

изобщо не особено могъщо

ти властваш над петте ми сетива.

Но нито те, ни разумът ми хладен

успяват да склонят сърцето в мен

пред теб да не пълзи със поглед жаден,

подобно на васал пред суверен.

Но в мъките това ми е награда:

все ти ме вкарваш в грях и мъчиш в ада.

142

Да, любя те във грях и ти на мен

мъстиш затуй с омраза и забрава;

но моят грях, със твоите сравнен,

осъждане съвсем не заслужава;

във всеки случай не от таз уста,

печатите си сложила червени

под толкова измами на сластта

и толкова съпружески измени.

Не се дразни, че те ухажвам аз,

тъй както ти сама ухажваш други

смилим ли се, и милостта към нас

не ни отказва своите услуги.

А милост ако няма в твойта гръд,

безмилостен към теб ще е светът.

143

Виж, младата стопанка в двора как,

подгонила побягналата птица,

оставя своя мъничък юнак

след нея да реве, прострял ръчица.

Със пламнал лик, във шумния си лов

увлечена, забравила за всичко,

не чува тя отчаяния зов

на малкото, останало самичко.

Така и ти си хукнала след туй,

което от прегръдките ти бяга,

пък аз те моля изоставен: — Чуй!

Върни се, приюти ме, моя драга!

Хвани тогова, който ти е мил,

но утеши и плачещия Уил!

144

За моя дух два духа помежду си

се борят — аз ги виждам — всеки миг:

млад хубав ангел с къдри златноруси

и злобна дяволица с мургав лик.

Със цел по-бързо да ме вкара в ада,

останал без водач и адвокат,

коварно дяволицата напада

със зла съблазън ангела ми млад.

Следейки боя, аз боя се вече,

че тя успява с черния си план,

и щом от мен те скрият се далече,

представям си го в нейния казан.

Но тъй ли е, не знам. Ще го узная,

когато тя прогони го накрая.

145

„Ах, мразя…“ — каза таз уста,

която Купидон извая,

но й попречи милостта

да каже „мразя те“ до края;

видяло как бледнея аз,

сърцето й възпря езика,

във чийто говор дотогаз

бях чувал музика да блика,

и сякаш утро разцъфтя

след нощ на ярост и омраза,

щом изречението тя

с усмивчица не доизказа

и удара смекчи свиреп

с две мили думички: „… не теб“

146

Душа нещастна, ядко на плътта,

нападана от страсти денонощно,

защо гладуваш вътре в нищета,

а кичиш свойта къща тъй разкошно?

Защо се грижиш тъй за този дом,

нает за кратко и строен нездраво?

За себе си, душа, купувай, щом

наследник му е червеят по право!

Тъпчи се във ущърб на тази плът,

с която храним ний смъртта всеядна,

дордето тъй съсухри я гладът,

че даже тя, Смъртта, да свърши гладна

Когато смърт Смъртта ни сполети,

завинаги безсмъртна ще си ти.

147

Във буйна треска, болен от любов,

жадувам туй, което ме уврежда,

и разумът ми, лекар мой суров —

усещам го — загубил е надежда.

Сърдит, загдето болният не ще

от неговия опит ум да вземе,

той билките си сбра и въобще

напусна ме, и вече смърт зове ме.

Без него съм загубен. В трескав смут

въртя се аз и чувствам, иде краят,

и явно, че съвсем като на луд

словата ми и мислите блуждаят,

щом теб наричам „светла благодат“,

която си катран и нощ, и ад!

148

Дали очите Любовта смени ми,

та виждат всичко с облик променен,

или съм луд да смятам, че са мними

картините им, пращани към мен?

Красива ако си, защо тогава

в обратното светът ще се кълне?

Ако не си, това ще означава,

че той правдив е, а очите — не…

И тъй ще е: разплакани, неспали,

те виждат всичко тук по начин нов;

на сълзите със течните воали

замрежва ги лукавата Любов,

за да не видим с ясен поглед ние

какви измами Нейна Милост крие.

149

Как можеш, о, Жестока, да твърдиш,

че чувството ми станало е хладно,

когато виж как предан съм ти, виж,

как себе си ти жертвам безпощадно!

Нима дружил съм някога с твой враг

или ласкал съм който с теб студен е?

Не стена ли при първия ти знак

на леко порицание към мене?

Или съм се показвал уязвен

от твоя оскърбителна забава,

когато даже най-доброто в мен

най-лошото във тебе обожава?

Добре, лиши ме от вода и хляб —

ти любиш зрящите, пък аз съм сляп!

150

О, кой ти даде толкоз страшна сила

със свойта слабост да цариш над мен,

та ясното ми зрение надвила,

ме караш на нощта да казвам ден?

Как правиш тъй, че всякоя от тия

постъпки твои, плод на мисъл зла,

да ми изглежда, сякаш по магия,

по-светла от най-светлите дела?

И как със всеки повод да те мразя

ти правиш любовта ми да цъфти?…

Презират ме, че името ти пазя —

не ме презирай в хор със тях и ти!

Обикнал в тебе всичко недостойно,

достоен съм за твойта обич двойно.

151

Не, съвест младостта ми не признава,

суровият й гнет не ме гнети,

и съдница недей ми, мила, става,

когато по-виновната си ти!

Защото твойта царствена съблазън

задръжките ми кара да мълчат,

така че моят дух, от нея смазан,

отвързва непокорната ми плът.

А тя туй чака — горда и могъща,

пришпорва тя в турнира боен кон.

А след триумфа в пажче се превръща

и прави ти почтителен поклон…

Така че не кори страстта ми млада —

тя в твоя чест въздига се и пада.

152

Клетвопрестъпница е любовта ми,

но твоята е двойна може би:

разбила нежна клетва, ти измами

и оня, за когото я разби.

Ала защо осъждам тъй честта ти

за две лъжливи клетви, като знам:

не два, не два, а цели двайсет пъти

изричал съм лъжливи клетви сам!

Кривейки съвестта си и езика,

аз клех се — на очите си напук —

че си добра, че верност в тебе блика,

че образът ти, като ничий друг,

е дивен, мил… А за лъжи такива

човек направо в пъкъла отива!

153

Веднъж след лов, почувствал се без сила,

потънал Купидон във сън дълбок

и нимфа на Диана[169] угасила

главнята му във близкия поток.

От туй водата в него закипяла

и в нея забълбукал пламък скрит,

така че болни от страната цяла

привлича днес тоз извор лековит.

Но богът пак от взора ти разпали

главнята си и с нея пална мен,

и ей ме край водите, но едва ли

ще бъда от мощта им изцелен —

вълшебен лек за болката ми има

пак само във очите ти, любима!

154

Веднъж Амур на меката поляна

заспал и своя факел изтървал:

рой девственици, жрици на Диана

Във своя целомъдрен ритуал

преминали край него и едната,

най-милата и прелестна от тях,

съгледала му факела в тревата,

откраднала го, тръпнеща от страх,

и хвърлила в течащ наблизо ручей,

така че той от неговия плам

целебен станал… Аз съм имал случай

да му опитвам силата и знам:

уви, любовен плам водата сгрява

но тя любовен плам не изстудява.

1

Оригиналното заглавие на драмата е „Pericles, Prince of Tyre“ — „Перикъл, тирски принц“.

2

„… Гауер — като Хор…“ — Джон Гауер (ок. 1330–1408), английски поет, автор на сборника „Признанието на влюбения“, съдържащ повести в стихове, една от които е легнала в основата на „Перикъл“. Вж. предговора.

3

Антиохия — днешна Антакия — град в Южна Турция на р. Оронт. Основан през 300 г.пр.н.е. от Селевк Никатор, пълководец на Александър Велики; бил известен икономически и културен център на Изтока.

4

Тир — финикийски град — в днешен Ливан — прочут в миналото със своята търговия и производство на пурпур.

5

Луцина (мит.) — римска богиня на светлината и оттук — на раждането, отъждествявана от едни с Юнона, от други — с Диана.

6

Грации (мит.) — у древните гърци трите грации — Ефросина, Талия и Аглая — били дъщери на Зевс и олицетворение на женската прелест.

7

„… Хесперидската градина…“ (мит.) — градина, намираща се „на крайния запад на земния кръг“, в която расла ябълка, даваща златни плодове. Тя била пазена от Хесперидите, дъщери на бога на Вечерницата — Хеспер. Открадването на златните ябълки е единадесетият подвиг на Херакъл.

8

“… не съм змия… прояждам плът…" — съществувало по Шекспирово време ненаучното убеждение, че змиите се раждат, като прояждат плътта на майка си.

9

„… на пистолетен изстрел…“ — един от характерните Шекспирови анахронизми.

10

Парка (мит.) — трите Парки били в римската религия богини на човешката участ: едната предяла нишката на живота, втората я прокарвала през превратностите на съдбата, а третата я прерязвала.

11

Тарс — град в днешна Южна Турция.

12

„… рога си Изобилието…“ (мит.) — козият рог на нимфата Амалтея имал свойството да излива от себе си всичко, което пожелаел неговият притежател. Рогът на изобилието бил атрибут на много гръцки божества като Гея, Фортуна, Плутос.

13

„… коне троянски…“ — „Илиадата“ разказва как след дълга неуспешна обсада на Троя гърците изработили един дървен кон, в чиято кухина се скрили техни бойци. Троянците сами вмъкнали коня в крепостта си и през нощта войниците излезли от него и ударили защитниците на стените откъм гърба, което довело до опожаряването на Троя.

14

Фортуна (мит.) — римска богиня на щастието, случая и успеха.

15

Пентаполис — т.е. Петоградие — название, давано в древността на пет града в днешна Киренайка: Береника, Арсиноя, Птолемаис, Кирене и Аполония.

16

Морска свиня — вид делфин.

17

Спарта — древен гръцки град, столица на Лакония, надвила съперничещата й Атина след дългогодишна война (404 г.пр.н.е.).

18

„Lux tua — vita mini“ (лат.) — Твоята светлина е живот за мене.

19

„Piu per dolcezza che per forza“ (итал.) — Повече с нежност, отколкото с насилие.

20

„Me pompae provexit apex“ (лат.) — Върхът на славата ме доведе.

21

„Qui me alit, me extinguit“ (лат.) — Който ме подхранва, той ме и глези.

22

„Sic spectanda fides“ (лат.) — Тъй се изпитва верността.

23

„In hac spe vivo“ (лат.) — С тази надежда живея.

24

Хера (мит.) — богиня на брака при гърците; съпруга на Зевс.

25

„… Дианиното дуло…“ (мит.) — Диана била римската богиня на лова; покровителка на девствениците, често отъждествявана с хладната луна. „Дианиното було“ е образ, свързан с моминството.

26

„… окото на Цинтия…“ (мит.) — Цинтия е друго име на Диана. „Око на Цинтия“ — луната.

27

Хименей (мит.) — бог на брака у гърците и римляните. Изобразяван като момък, окичен с гирлянди и държащ факел.

28

Ефес — в древността цветущ гръцки търговски град на Малоазийския бряг.

29

Феб (мит.) — друго име на Аполон, бог на Слънцето в гръцкия Пантеон.

30

Ескулап (мит.) — бог на медицината в древния Рим.

31

„… в одежда на весталка…“ — в смисъл на девственица. Тук, свързани от мисълта за моминската непорочност, се смесват често жриците на Диана с весталките — жрици на Веста.

32

Митилин — главен град на остров Лезбос.

33

„… прогнили от парене…“ — по Шекспирово време сифилисът се лекувал с парна баня.

34

„… цехини…“ — стара венецианска златна монета.

35

„…Дьо Живак…“ — в оригинала името е „Verole“ — което някога означавало на френски освен „шарка“ още и „сифилис“, болест, която се лекувала с живачни втривания.

36

„… гръмотевицата буди спящите змиорки.“ — съществувало поверие, че гръмотевицата кара змиорките да се измъкват от тинята.

37

Харпия (мит.) — Харпиите са били богини на вятъра у гърците. Изобразявани като птици с женски глави. Названието им е станало символ на зла жена.

38

Тетида (мит.) — морска нимфа — нереида — майка на гръцкия герой Ахил.

39

Гея (мит.) — богиня на земята у древните гърци. Прародителка на човеците и велика приютителка на мъртвите, погребани в нея.

40

Приап (мит.) — гръцки и римски бог на сладострастието и мъжката сила; покровител на лозята и градините.

41

Спаниел — кучешка порода.

42

Юнона (мит.) — римска богиня на плодородието, покровителка на брака — съответстваща на Хера у гърците.

43

„… как пеят сферите…“ — съгласно учението на питагорейците светът се състоял от няколко включени една в друга въртящи се кристални сфери, към които били закрепени „подвижните звезди“ и които сами били включени в обхващащата цялата вселена сфера на „неподвижните звезди“. При движението си сферите издавали хармонична музика, достъпна само за избрани.

44

Оригиналното заглавие на драмата е „Cymbeline“ — „Цимбелин“. Името на Клотен е свързано вероятно с думата clot — буца земя. „Имогена“ произлиза навярно от латинското innocens — невинен; „Постум“ значи на латински „следсмъртен“, в случая „роден след смъртта на баща си“; „Леонат“ — както в текста се обяснява — означава „роден лъв“ или „роден от лъв“.

45

„… дух, меним според планетите!“ — съгласно схващанията на Шекспировото време планетите упражнявали силно благотворно или пагубно влияние върху хората.

46

„… Касибелан, а после от Тенанций…“ — Касибелан е един от вождовете на древните брити, борил се упорито срещу Рим; Тенанций, негов брат, е според историята на Холиншед баща на Цимбелин. У Шекспир тези роднински отношения са объркани.

47

„… свой паж…“ — пажове по време на древния Рим естествено не е имало. Текстът на „Цимбелин“ изобилства от подобни анахронизми.

48

„… приготвяни със жлъчка“ — в състава на мастилата по Шекспирово време влизала и говеждата жлъчка.

49

Дукати — венецианска златна монета от XIII в., разпространила се по-късно из цяла Европа.

50

Феникс — приказна птица, съществуваща „в единствен екземпляр“, която, щом бивала заплашена от смъртта, се самоизгаряла и възкръсвала от пепелта.

51

„… като партски конник… по врага…“ — партите — племе, населявало в древността областта на югоизток от Каспийско море — били прочути конници и стрелци с лък.

52

Капитолий — един от хълмовете на Рим, върху който се издигали в древността главните обществени сгради и преди всичко храмът на Юпитер и Сенатът.

53

„… колкото и да се парят…“ — по Шекспирово време сифилисът се лекувал с парна баня.

54

„… Дианин жрец“ — Диана била римската богиня на лова; покровителка на девствениците, често отъждествявана с хладната луна.

55

Тарквиний — става дума за Секст — сина на легендарния римски цар Тарквиний Горди, който изнасилил Лукреция, съпруга на знатния римлянин Публий Колатин. Лукреция се самоубила, след като взела клетва от своя баща и от Юний Брут, че ще отмъстят за нейната смърт; нещо, което те сторили, като изгонили Тарквиний и установили римската република.

56

Киприда (мит.) — прозвище на Афродита-Венера, произлизащо от името на о. Кипър, край чийто бряг богинята се родила от морската пяна. В оригинала е употребено по-малко познатото у нас прозвище Цитерея, свързано с друго място на Афродитиния култ — о. Цитера.

57

„маймуно, имитираща смъртта…“ — на английски думата „ape“ — маймуна — е тясно свързана със значението „подражавам“ — оттук и смелостта на образа.

58

Гордий (мит.) — легендарен цар на Фригия — прост земеделец по произход, който поставил в градския храм ярема на своите волове, завързвайки го със сложен възел. Считало се, че който развърже този възел, ще стане повелител над цяла Азия. Александър Македонски, като не успял да го развърже, го разсякъл с меча си. Оттук „да разсечеш гордиевия възел“ означава да решиш със сила някое усложнено дело.

59

Терей (мит.) — тракийски цар, който изнасилил балдъза си Филомела, дъщеря на атинския владетел Пандион. За да не бъде издаден, той изтръгнал езика й, но тя избродирала разказа за насилието на една завеса, която изпратила на сестра си Прокна. Последната отмъстила на мъжа си, като убила собствения си син и подмамила Терей да яде от месото му. Узнал за истината, Терей искал да убие двете сестри, но Зевс превърнал Филомена в славей, Прокна — в лястовица, а него самия — в папуняк. Книгата, която Имогена е чела, е била навярно „Метаморфозите“ на Овидий, в които е разказана тази повест.

60

„зората… окото на гарвана.“ — по Шекспирово време гарванът бил смятан за ранобудна птица.

61

Феб (мит.) — друго име на Аполон, бог на Слънцето в гръцкия Пантеон.

62

„… Дианин дивеч…“ (мит.) — става дума за девствениците.

63

Кохорти — кохортата е била войсково отделение в римската войска — десета част от легиона.

64

Кидн — древното име на една река в Мала Азия, на която се срещнали за пръв път Марк Антоний и Клеопатра.

65

Базилиск (мит.) — баснословно животно със змийско тяло и златна корона на главата, чийто поглед бил смъртоносен за човека.

66

Сатурн (мит.) — римски бог на земеделието. Планетата, носеща неговото име, имала мрачно, охлаждащо влияние върху човеците.

67

„… дошъл, видял, победил…“ — „Veni, vidi, vici“ — „Дойдох, видях, победих“ — е лаконичното съобщение, с което Гай Юлий Цезар (100–44 г.пр.н.е.) известил на римския Сенат за своята победа при Зела в Мала Азия.

68

„… града на Лъд…“ — става дума за Лондон.

69

Мулмуций — легендарен основател и първи законодател на британската държава.

70

Камбрия — древно название на областта, заемаща приблизително територията на днешен Уелс в западната част на Британския остров.

71

Еней (мит.) — според „Енеидата“ на Виргилий троянецът Еней, по-късно родоначалник на римския народ, изнесъл на гръб от пожара на Троя слепия си и немощен баща Анхис.

72

Синон — син на коринтския цар Сизиф, уговорил троянците да вкарат дървения кон в стените си и с това станал причина за гибелта на Троя.

73

Юнона (мит.) — римска богиня на плодородието, покровителка на брака — съответстваща на Хера у гърците.

74

Севърн — река в Югозападна Англия.

75

Проконсул — в древния Рим бивш консул, изпратен от Сената за управител на провинция.

76

Терсит — прост гръцки воин от войската, обсаждаща Троя, остро и жлъчно критикуващ началниците си и обрисуван от Омир като уродлив сквернословещ Действащо лице в „Троил и Кресида“.

77

Ликс — става дума за един от двамата Аяксовци. Великия Аякс, син на саламинския цар Теламон, един от героите на „Илиада“. Действащо лице в „Троил и Кресида“.

78

Хермес (мит.) — бог на търговците и крадците, съответстващ на римския Меркурий; вестител на боговете.

79

„… Хекубините клетви срещу ахейците…“ — Хекуба е съпруга на Приам, царя на Троя, изгорена от гърците.

80

Марс — наблюдателна площадка на корабна мачта.

81

„… сиенския владетел…“ — Сиена е град в областта Тоскана — Централна Италия.

82

Консули — в древния Рим изборни управители на републиката, двама на брой, с едногодишен мандат. Тук неправилно употребени от Шекспир.

83

„… закриват с тъмни маски…“ — по Шекспирово време дамите носели маски от кадифе за защита на лицето от слънчевите лъчи.

84

Луцина (мит.) — римска богиня на светлината и раждането, отъждествявана от едни с Юнона, от други — с Диана.

85

Елисейски полета (мит.) — с това название древните гърци означавали полята на блажените, в които след смъртта си попадали праведниците. Този рай на древните се намирал „на брега на Океана, в най-западната част на земния кръг“.

86

„… под моето светило…“ — т.е. под планетата Юпитер.

87

Минерва (мит.) — римска богиня на мъдростта и занаятите, свързвана с Атина от гръцкия Пантеон.

88

„… Mollis aer… съпруга…“ — етимологията на ясновидеца е, разбира се, невярна.

89

Оригиналното заглавие на пиесата е „The Winter’s tale“ — „Зимната приказка“. Името на Пердита произлиза от латинския глагол „perdere“ — загубвам. В оригинала Гламчо се нарича Clown — означаващо „селяндур, смешен простак“.

90

„… влажното светило…“ — става дума за луната, с която са свързани морските приливи и отливи и изобщо „влагите“.

91

„… като изключим наследствения…“ — става дума за първородния грях, този, който всеки човек според християнската религия носи от грехопадението на Адам и Ева.

92

„… една планета-сводница влияе…“ — съгласно схващанията на Шекспировото време планетите упражнявали силно благотворно или пагубно влияние върху хората.

93

Базилиск (мит.) — баснословно животно със змийско тяло и златна корона на главата, чийто поглед бил смъртоносен за човека. За разлика от погледа на базилиска кралският поглед понякога проявявал целебни свойства.

94

„…колкото морето… от лунната повеля…“ — става дума за луната, с която са свързани морските приливи и отливи и изобщо „влагите“.

95

„…както вие чувствате, на̀, туй…“ — навярно при тези думи Леонт удря плесница или дръпва брадата на Антигон.

96

„… Аполоновия храм във Делфос…“ (мит.) — Град Делфи във Фокида бил главно негово светилище; тук, в подножието на планината Парнас, било седалището на прочутия делфийски оракул. Шекспир и неговите съвременници (вж. предговора) смесвали Делфи с Делос — острова, на който се бил родил богът; затова пратениците на Леонт пътуват към „Делфос“ и говорят — в трето действие — за „дивен остров“.

97

„… жълта мнителност…“ — жълтият цвят бил по Шекспирово време цвят на ревността.

98

„Бохемия. Край морския бряг…“ — една от честите небрежности на автора. Бохемия и Сицилия били за Шекспировите съвременници приказни страни, чието географско положение не било нито изяснено, нито от особена важност.

99

Хор — Хор или Пролог се наричал по Шекспирово време актьорът, който е произнасял увода, интермедиите или епилога на пиесите.

100

Автолик (мит.) — син на Меркурий (Хермес) и Хиона. Получил от баща си, известен като бог на крадците и хитреците, мошенически дар и способност да приема различни образи.

101

„… борби на мечки…“ — по Шекспирово време борбите между животни (мечка и кучета; бик и кучета) били много популярно развлечение.

102

Флора (мит.) — италийска богиня на цветята, младостта и удоволствията.

103

„… безсмъртните… приемали са облик на животни…“ (мит.) — в случая става дума за Зевс, който се преобразил в бик, за да открадне Европа; за Нептун, който добил от превърнатата в овца Теофана агнето със златното руно; и по-нататък — за Аполон, който служил като овчар при тесалийския цар Адмет и му помогнал да се ожени за дъщерята на цар Пелий — Алкестида.

104

Прозерпина (мит.) — владетелка на подземното царство и богиня на плодородието. Дъщеря на Зевс и Деметра. Според легендата веднъж, като брала цветя, била грабната и отвлечена под земята от Аид, бог на подземното царство.

105

Афродита (мит.) — Венера.

106

„… клепките Юнонини…“ (мит.) — римска богиня на плодородието, покровителка на брака — съответстваща на Хера у гърците.

107

„… играя кралицата на Духовден…“ — на Света Троица в Шекспирова Англия се празнували традиционни народни игри, на които се избирали крал и кралица.

108

Девкалион (мит.) — образ от гръцката митология, успореден на библейския Ной. Царят на Фтия — Девкалион, и жена му Пира били смятани в древността за родоначалници на човечеството, защото единствени се били спасили — на нарочно построен кораб, който ги извел невредими на планината Парнас — от потопа, изпратен от Зевс.

109

„… кесийки с карамфил…“ — във времето на големите пътешествия са били модни т.нар. помандери — топчици от плат, съдържащи карамфил и други миризми от екзотичен произход, които се носели на кръста или на врата.

110

„… правдата на свойта привидност…“ — т.е. лицето си. Модна за литературата от Шекспирово време изисканост, свързана с честата у автора тема за лъжовността на външния образ у човека.

111

„… я как си чопли зъбите.“ — по Шекспирово време откритото чистене на зъбите било признак на добро възпитание; по едно време зъбочистките дори се носели като украса на шапките.

112

„… завещал е Александър на най-достойния…“ — става дума за Александър Македонски, който — според някои летописци — бил завещал с тези думи огромното си царство.

113

Джулио Романо (1499–1546) — италиански живописец и архитект (но не и скулптор!), много прочут в Шекспирова Англия.

114

„… Боите й… изсъхнали…“ — в миналото статуите често били оцветявани — върху това се гради цялата последна сцена на драмата.

115

„… скелета с косата…“ — става дума за смъртта.

116

Оригиналното заглавие на пиесата е „The Tempest“ — „Бурята“. Много от действуващите лица носят смислови имена: „Просперо“ означава на италиански „щастлив, благоприятен“; „Калибан“ е по всяка вероятност анаграма на „канибал“. „Тринкуло“ произлиза от немското „trinken“ — пия; „Миранда“ — означава на латински „достойна за удивление“; „Ариел“ има древноеврейски произход (така се наричал един от ангелите на юдейската религия), но в пиесата явно се свързва с италианското „aria“ — въздух.

117

Топсел — тази дума, както и следващите в същата сцена „стенга“, „грот“, „фок“ са взети от моряшкия език и означават различни платна и части от мачти.

118

Фортуна (мит.) — римска богиня на щастието, случая и успеха; изобразявана е с рог на изобилието, изсипващ монети или с превързани очи, стъпила върху въртящо се колело.

119

Левги — мярка за дължина, равна на 4 километра.

120

Юпитер (мит.) — върховен римски бог, съответствуващ на гръцкия Зевс; баща на боговете, небесен властелин.

121

Нептун (мит.) — римски бог на моретата, съответствуващ на гръцкия Посейдон.

122

Бермудски острови — група малки острови в Атлантическия океан, прочути по Шекспирово време като опасно място за мореплавателите. В случая имаме една от географските волности на Шекспир; прекосявайки Средиземно море, флотът на неаполския крал се оказва близо до брега на Америка.

123

Сикоракса — името (в оригинала Sycorax) е с неясен произход: някои го свързват с гръцки корени, означаващи „свиня“ и „гарван“; други го извеждат от името на митологическата магьосница Цирцея.

124

„…с кръжила тъмни около очите…“ — сините кръгове около очите били считани по Шекспирово време за признак на бременността.

125

Сетебос — име, взето от едно съвременно на Шекспир описание на пътешествие, в което тъй се нарича „големият дявол на патагонците“.

126

„… князът на Милано с прекрасния си син…“ — по всяка вероятност небрежност на автора: за такъв син по-нататък в драмата не се споменава.

127

Дидона (мит.) — легендарна основателка на Картаген. Тя приютила след гибелта на Троя беглеца Еней и се хвърлила в горяща клада, когато той я изоставил.

128

„… Амфионовата арфа…“ (мит.) — Амфион е един от двамата „тивански близнаци“, синове на Зевс и на таванската царица Антиопа. Свирел така сладко на арфа, че когато той и брат му Зет решили да построят зид около Тива, камъните сами се нареждали един върху друг под нейните звуци.

129

„… и луната бихте откачили от сферата й…“ — съгласно учението на питагорейците светът се състоял от няколко включени една в друга въртящи се кристални сфери, към които били закрепени „подвижните звезди“ и които сами били включени в обхващащата цялата вселена сфера на „неподвижните звезди“. При движението си сферите издавали хармонична музика, достъпна само за избрани.

130

„… човекът от луната…“ — средновековното поверие виждало в лунните петна очертанията на човек-грешник, наказан да живее на месечината; той бил следван от куче и носел фенер и наръч тръни.

131

„… сврачи речи…“ — т.е. заучени, ние бихме казали „папагалски“.

132

Херес — силно испанско вино.

133

„… горе се появява…“ — в елизабетинския театър зад главната сцена имало втора, закриваща се със завеса, а над нея — трета. За последната става дума тук.

134

Еднорози — еднорогът е баснословно животно на Средновековието, подобно на кон, с дълъг прав рог на челото.

135

Птица-Феникс (мит.) — приказна птица, съществуваща „в единствен екземпляр“, която, щом бивала заплашена от смъртта, се самоизгаряла и възкръсвала от пепелта.

136

„… едно за пет…“ — по Шекспирово време нерядко пътешествениците сключвали облози, при които сумата, внесена от тях преди заминаването им, трябвало да бъде върната петократно в случай на щастливо завръщане.

137

Харпия (мит.) — Харпиите били богини на вятъра у гърците, изобразявани като птици с женски глави. Названието им е станало синоним на „зла жена“.

138

Харпия (мит.) — Харпиите били богини на вятъра у гърците, изобразявани като птици с женски глави. Названието им е станало синоним на „зла жена“.

139

„… Фебовият впряг…“ (мит.) — става дума за колесницата на Аполон, бога на слънцето и изкуствата в древногръцкия пантеон.

140

Ирида (мит.) — гръцка богиня на дъгата.

141

Церера (мит.) — римска богиня, съответствуваща на гръцката Деметра; покровителка на плодородието и земеделието.

142

„… Владетелката на небето синьо…“ (мит.) — става дума за Юнона, римска богиня на плодородието покровителка на брака; съответствуваща на Хера у гърците.

143

„… Венера с нейния хлапак…“ (мит.) — става дума за бога на любовта — Купидон,  — който бил син на Венера; той е изобразяван като момченце — често сляпо — въоръжено с лък и стрели.

144

Плутон (мит.) — владетел на подземното царство на мъртвите според вярванията на древните гърци.

145

Пафос — град на о-в Кипър, в който се намирал главният храм на Афродита (Венера).

146

Наяди (мит.) — речни нимфи у гърците.

147

„… Сляпата къртица да не дочуе стъпка…“ — израз, свързан с поверието, че къртицата притежавала много остър слух.

148

„… дъба на Зевса…“ (мит.) — дъбът се считал в древността за дърво на върховния бог.

149

Coraggio (итал.) — смелост.

150

Велзевул — едно от прозвищата на Дявола.

151

феникс (мит.) — Приказна птица, съществуваща „в един екземпляр“, която, щом бивала заплашена от смъртта, се самоизгаряла и възкръсвала от пепелта си.

152

„… Музите…“ (мит.) — В гръцкия пантеон седемте Музи били богини на отделните изкуства.

153

Парнас (мит.) — Планина в Гърция, обитавана според вярването от бога на изкуствата Аполон и от музите. Тук смисълът е: «сред днешните поети».

154

„… от земя и от вода…“ — Според древните философи светът бил изграден от четири елемента (стихии) — земя, вода, въздух и огън.

155

Адонис (мит.) — Красив младеж от Библос, обичан от Афродита, който бил разкъсан от глиган. Темата е развита от Шекспир в поемата му „Венера и Адонис“.

156

Елена (мит.) — Става дума за Хубавата Елена. Тя била съпруга на цар Менелай и открадната от Парис, станала причина за Троянската война, възпята в „Илиадата“ на Омир.

157

„… Марсовия меч…“ — Марс бил бог на войната в гръцкия пантеон.

158

„… Косача злобен“ — Смъртта по Шекспирово време била представяна като старец с коса в ръка.

159

„… огледалото… часовникът… джобното бележниче…“ — По всяка вероятност сонетът е придружавал тези предмети, изпратени в дар на адресата.

160

Галеон — Голям платноходен кораб от епохата на Възраждането.

161

Сатурн (мит.) — Римски бог на земеделието. Планетата, носеща неговото име, имала мрачно, охлаждащо влияние върху човеците.

162

„… След дълго затъмнение…“ — По тълкуването на този пасаж се спори: според едни той е свързан с победата над испанската Велика армада (1588 г.), според други — с реално лунно затъмнение (1525); според трети и четвърти — с годината, в която кралица Елизабет преминала благополучно опасна точка от хороскопа си (1595 г.) или оздравяла от тежка болест (1599).

163

„… богиня с колелото…“ — Става дума за Фортуна, римска богиня на щастието, случая и успеха, изобразявана с рог на изобилието, изсипващ монети, или с превързани очи, стъпила върху въртящо се колело.

164

„… като змията…“ — Според поверието от Шекспирово време змиите били лишени от слух.

165

„… изкуството на учен алхимик…“ (мит.) — В средновековието една от целите на алхимиците била откриването на начин за получаване на злато от неблагородни метали.

166

„… грозно е без спор…“ — По Шекспирово време русите жени били считани за по-красиви от тъмнокосите.

167

УИЛ — В оригинал сонетът е изграден върху друга игрословица. Съкращението на „Уилям“ означава и страстно желание.

168

„… дете с превързани очички…“ — Става дума за римския бог на любовта Купидон, изобразяван обикновено като момченце, често сляпо, въоръжено с лък и стрели.

169

Диана (мит.) — Диана била римска богиня на лова, покровителка на девствениците, често отъждествявана с хладната луна.

Content

УИЛЯМ ШЕКСПИР
ТОМ 8. РОМАНСИ И СОНЕТИ

Марко Минков Предговор към „Уилям Шекспир. Том 8. Романси и сонети“

ПЕРИКЪЛ

Първо действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Второ действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

Трето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Четвърто действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

Шеста сцена

Пето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

ЦИМБЕЛИН

Първо действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

Шеста сцена

Второ действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

Трето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

Шеста сцена

Седма сцена

Четвърто действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пета сцена

ЗИМНА ПРИКАЗКА

Първо действие

Първа сцена

Втора сцена

Второ действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Трето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърто действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърта сцена

Пето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

БУРЯТА

Първо действие

Първа сцена

Втора сцена

Второ действие

Първа сцена

Втора сцена

Трето действие

Първа сцена

Втора сцена

Трета сцена

Четвърто действие

Първа сцена

Пето действие

Първа сцена

Епилог

СОНЕТИ

1–50

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51–100

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101–154

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

1