Къслър Клайв

Кемпрекос Пол

Медуза

Клайв Къслър, Пол Кемпрекос

Медуза

(книга 8 от "Архивите на НАПМД")

„Ако епидемията продължи да се разраства със същата главозамайваща скорост, човечеството може да изчезне от лицето на Земята.”

Д-р Виктор Вон,

„Американският опит”, „Инфлуенца 1918”.

„Всяка сутрин и вечер измивайте вътрешността на носа си с вода и сапун, насилвайте се да кихате в началото и в края на деня, а после дишайте дълбоко, не носете шалове, разхождайте се често и ходете на работа пеша, яжте овесена каша.”

Съвети за предпазване от инфлуенца,

публикувани през 1918 г.

във в. „Новините от света”.

Пролог

Тихия океан, 1848 г.

По време на многобройните си години плаване по всички краища на света капитан Хорейшо Добс никога не бе виждал морето толкова спокойно.

Той сновеше по квартердека на китоловния кораб „Принцес” от Ню Бедфорд, а сивите му очи, подобно на два морски фара, оглеждаха хоризонта във всички посоки. Тихият океан приличаше на огромна синя пустиня. Никъде не се забелязваше нищо. Пред носа на кораба не танцуваха весели делфини, летящи риби не скачаха над гребените на вълните... сякаш животът в морето бе спрял.

В Ню Бедфорд смятаха Добс за принца на китоловците. В крайморските барове, където се събираха най-коравите морски вълци, или пък в салоните на богатите корабовладелци квакери^1, се говореше, че Добс може да подуши кашалот от двайсет и четири километра. Напоследък обаче само лепкавата воня на назряващ бунт изпълваше ноздрите на капитана.

На Добс му се налагаше да записва в бордовия дневник по нещо за всеки нов провален ден. Това, което отбеляза предишната нощ, обобщаваше неприятностите, пред които бе изправен.

27 март, 1848 г. Лек югозападен бриз. Не се виждат никакви китове. Лошият късмет е обгърнал кораба като зловонна мъгла. В целия Тих океан няма китово масло за бедния кораб „Принцес”. На бака назрява бунт.

Добс виждаше целия кораб от издигнатия квартердек и трябваше да е сляп, за да не забележи опасните проблясъци в погледите на моряците си. Корабните офицери докладваха с притеснение, че обичайното мърморене сред екипажа е доста по-често и по-гневно. Капитанът даде указания на хората си да държат пистолетите си заредени и да не оставят палубата без надзор. Досега никой не беше вдигал ръка срещу него, но в тъмния и мръсен бак – претъпканите спални помещения на носа, някои от мъжете подвхърляли, че късметът на кораба може и да се обърне, ако на капитана му се случи нещо.

Добс беше висок сто деветдесет и два сантиметра и здрав като канара. Знаеше, че може да потуши евентуален бунт, но това беше най-малката му грижа. Всеки капитан, който се върне в пристанището без доходен товар от китово масло, извършва най-непростимия грях – хвърля на вятъра инвестираните от собствениците на кораба пари, и никой опитен екипаж не би плавал отново с него. Репутацията, кариерата и богатството могат да бъдат спечелени или изгубени с едно единствено плаване.

Колкото по-дълго е едно пътуване, толкова по-голям е рискът от провал. Провизиите свършват бързо, а възможността на борда да се появи скорбут се увеличава.

Нещата на кораба не вървяха добре. Екипажът започваше да губи търпение. Беше рисковано да се върнат в пристанището за ремонт и зареждане с провизии. Някои моряци можеха да избягат и да отидат на друг, по-успешен кораб.

Лошият късмет застигна китоловната експедиция още в ясния есенен ден, в който чисто новият кораб напусна натовареното пристанище под възгласите на ликуващите изпращачи.

Добс беше объркан от обърналия се късмет на кораба. Никой друг плавателен съд не е бил по-добре подготвен за първото си плаване от „Принцес”. Добс беше опитен капитан, екипажът бе подбран внимателно, а чисто новите им харпуни бяха остри като бръснач.

Двеста и седемдесеттонният „Принцес” беше построен в една от най-добрите корабостроителници в Нов Бедфорд. Беше дълъг малко над трийсет метра и широк повече от девет, което даваше възможност в трюма му да се поберат три хиляди бурета с около трийсет и четири хиляди литра китово масло. Корабът беше построен от здраво дъбово дърво, което можеше да издържи и най-свирепите морски бури. Четири китоловни лодки висяха на дървени кранове, провесени над палубните перила. Повечето моряци гледаха с презрение на широките китоловни кораби с квадратни килове от Нова Англия, но грубият съд можеше да плава с години в тежки метеорологични условия, които биха надупчили с пробойни техните изящни съперници.

„Принцес” напусна пристана и силният попътен вятър изпъна големите квадратни платна на трите мачти. Кормчията насочи кораба на изток, където река Акушнет се вливаше в Атлантическия океан. Тласкан от постоянни ветрове, „Принцес” бързо измина разстоянието до Азорските острови. След кратка почивка във Фаял за зареждане с плодове, предпазващи от скорбут, корабът се насочи към най-южната точка на Африка и скоро заобиколи нос Добра надежда без произшествия.

През следващите седмици „Принцес” кръстосваше на зиг-заг Тихия океан, без да срещне нито един кит. Добс знаеше, че откриването на китове не е въпрос на късмет, а на добри познания по метеорология, както и на миграционните пътища на животните. Въпреки това, докато отчаяно оглеждаше пустия хоризонт, започна да се пита дали корабът не е прокълнат. Капитанът прогони опасната мисъл от главата си и тръгна към камбуза. Завари корабния готвач да почиства фурната.

– Изсвири някоя песен на цигулката! – заповяда му Добс.

С надеждата да повдигне духа на екипажа, капитанът беше наредил на готвача всеки ден по залез слънце да свири по някоя весела песен, но изглежда, че жизнерадостната музика само подчертаваше мрачното настроение на борда.

– Обикновено изчаквам слънцето да залезе – рече навъсено готвачът.

– Днес ще е различно, готвачо! Виж дали ще успееш да примамиш някой кит с твоята музика.

Готвачът остави парцала и неохотно разви плата, който пазеше очуканата от времето цигулка. Извади нежно инструмента, нагласи го под брадичката си, взе оръфания лък и засвири. От намусените погледи на екипажа той бе разбрал, че според тях, свиренето му прогонва китовете и всеки път, щом вземеше цигулката, се боеше, и то с основание, че някой може да я метне зад борда. Отгоре на всичко му бяха останали само две струни и репертоарът му беше доста ограничен – свиреше все едни и същи песни, които бяха втръснали на всички.

Щом готвачът засвири, капитанът нареди на старши помощника да го замести на квартердека. После се спусна по тесните стълби до каютата си, хвърли непромокаемата си шапката върху койката и седна зад писалището. За пореден път огледа картите. Вече бяха проверили всички обичайни места за лов на китове, но усилията им оставаха напразни. Облегна се на стола и затвори очи. Кратката му дрямка беше прекъсната от най-прекрасните думи, които не беше чувал от месеци.

– Показа се! – викаше някой. – Наистина се показа!

Клепачите на капитана се отвориха мигновено. Той скочи от стола като изстрелян с катапулт, грабна шапката си и на един дъх изкачи стълбите към палубата. Добс присви очи срещу яркото слънце и погледна към върха на главната мачта, която се извисяваше на трийсет метра. На трите мачти постоянно дежуряха наблюдатели, които се сменяха на всеки два часа.

– Къде е? – провикна се капитанът към наблюдателя на главната мачта.

– От дясната страна, сър! – посочи наблюдателят. – Ето! Изплува!

Огромна, подобна на чук, глава се издигна над водата на четиристотин метра от кораба и се скри отново сред фонтан от пръски. Кашалот!

Добс извика към кормчията да поеме курс към кита. Моряците се втурнаха към въжетата и с ловкостта на маймуни развиха платната.

Докато корабът се обръщаше бавно, втори наблюдател извика от върха на своята мачта.

– Още един, капитане! – Гласът на мъжа трепереше от вълнение. – Боже мой, още един!

Добс погледна през далекогледа към лъскавия сив гръб, който се показа над водата. Фонтанът на кита беше нисък, разпенен и сочеше напред под ъгъл четирийсет и пет градуса. Капитанът огледа през далекогледа вляво и вдясно от кораба. Имаше още фонтани. Цяло стадо китове! Не можеше да сдържи смеха си. Щеше да натрупа цяло състояние от китово масло.

Готвачът спря да свири щом се появи първият кит и стоеше слисан на палубата, като държеше в ръка замлъкналата цигулка.

– Ти успя, готвачо! – провикна се капитанът. – Привлече толкова китове, че с техния спермацет ще напълним трюма чак до палубата. Продължавай да свириш, дявол го взел!

Готвачът се ухили беззъбо и заплъзга лъка по струните на цигулката. Под звуците на веселата морска песен, кормчията насочи кораба срещу вятъра.

След малко прибраха платната и корабът спря.

– Спуснете левите лодки! – извика капитанът със задоволство, потискано по време на дългото безплодно плаване. – По-чевръсто, иначе няма да ви платя!

Добс нареди да спуснат три китоловни лодки. Всяка беше дълга девет метра и се командваше от един моряк, който беше и капитан, и кормчия на лодката. На борда на „Принцес” останаха малко хора – точно толкова, колкото бяха необходими, за да управляват кораба, ако се наложи. Четвъртата китоловна лодка остана като резерва на борда.

Спускането на лодките отне малко повече от минута. И трите докоснаха водата почти едновременно. Екипажите им се спуснаха от палубата, заеха местата си по пейките и потопиха греблата. Щом трите лодки се отдалечиха от кораба, моряците на борда бързо разпънаха едно от платната. Корабът заплава бавно.

Добс наблюдаваше как лодките летят като стрели към своите цели.

– Полека, момчета! – промърмори той. – Загребете още веднъж. Внимателно!

– Колко са, капитане? – попита готвачът.

– Повече от достатъчно да сготвиш по една четирикилограмова пържола за всеки мъж на борда. Соленото свинско може да остане за гарнитура – извика радостно Добс.

Смехът му се изви над палубата като мощен вихър.

Кейлъб Най гребеше с всички сили в първата лодка. Дланите му кървяха, а рамената го боляха. По челото му течеше пот, но той не смееше да вдигне ръка и да я избърше.

Кейлъб бе едва на осемнайсет години, жилав и добре възпитан, отраснал във ферма в Масачузетс. Това беше първото му плаване. Щеше да получи едва 1/210 част от плячката и с този дял той стоеше на дъното в корабната йерархия. Знаеше, че ще извади късмет, ако излезе на нулата, но въпреки това се записа в екипажа, тласкан от жажда за приключения и надежда да зърне далечни екзотични земи.

Енергичният младеж напомняше на капитана за самия него при първото му плаване с китоловен кораб. Добс каза на младия фермер, че ще стигне далеч, ако изпълнява заповедите безпрекословно, ако работи неуморно и се държи настрана от неприятности. Готовността на младежа да върши всякаква работа и да не обръща внимание на подигравките на по-старите му спечели уважението на коравите китоловци, които го приеха за свой талисман.

Лодката на Кейлъб се командваше от помощник-капитана – опитен ветеран с много китоловни плавания зад гърба си. На гребците непрекъснато им се напомняше да слушат неговите нареждания, но Кейлъб, като най-неопитен, бързо се отегчи от постоянното бърборене на помощник-капитана.

– По-живо, Кейлъб, момчето ми! – извика помощник-капитанът. – Напрегни мишци, младежо, не дърпаш кравешка цицка и не сваляй очи от прекрасното ми лице! Аз ще ви пазя от русалките.

Помощник-капитанът, който единствен имаше право да гледа напред, видя голям мъжки кит да се насочва право срещу лодката. Слънчевите лъчи проблясваха по лъскавата му черна кожа. Помощник-капитанът тихичко заповяда на харпунджията.

– Застани с лице към него!

Два двуметрови харпуна чакаха по местата си на носа на лодката. Острите им като бръснач шипове се завъртаха под прав ъгъл към дръжката. Благодарение на това беше почти невъзможно харпунът да се измъкне щом веднъж се забие в плътта на кита.

Стрелецът се изправи в лодката, взе единия харпун от стойката и махна плата, който покриваше шиповете му. След това приготви и втория харпун. Всеки от тях беше вързан с петстотин и петдесет метрово въже, което минаваше през специална стойка на носа на лодката, оттам, въжето продължаваше по протежение на лодката до кърмата, където беше намотано един-два пъти около къс кнехт, и после бе вкарано в каче.

Помощник-капитанът завъртя румпела и насочи лодката към лявата страна на кита, за да осигури на харпунджията удобна позиция за стрелба. Щом стигнаха на около шест метра от животното, помощник-капитанът викна:

– Прободи го!

Харпунджията опря коляно на борда на лодката, метна харпуна и шиповете му потънаха в кита на няколко сантиметра зад окото. Мъжът бързо грабна втория харпун и го заби на около трийсет сантиметра зад първия.

– Гребете! – изкрещя помощник-капитанът.

Греблата се потопиха във водата и лодката се върна няколко метра назад.

Разпенен фонтан излетя през ноздрата на животното. То вдигна огромната си опашка и я стовари със страхотна сила точно там, където само преди секунди беше лодката. Китът вдигна отново опашка, потопи главата си във водата и се гмурна. Кашалотът може да се спуска на дълбочина триста метра със скорост от двайсет и пет възела. Въжето светкавично излетя от качето. Един от моряците поля въжето с вода, за да го охлади, но въпреки това то запуши от триенето в кнехта.

Лодката летеше по гребените на вълните. Китоловците наричаха това „возене в шейна”. Моряците се провикваха радостно, но радостта им внезапно се изпари, когато лодката рязко спря. Явно китът отново излизаше на повърхността. Изведнъж огромният морски бозайник се подаде над вълните сред взрив от пяна и започна да се мята във водата като уловена с въдица пъстърва. После се гмурна отново към дълбините и се показа пак след двайсетина минути. Целият този ритуал се повтаряше отново и отново без животното да дава признаци на омаломощаване. При всяко ново изплуване моряците издърпваха въжето и скъсяваха разстоянието между лодката и ранения гигант. При последната поява на животното между него и моряците имаше не повече от трийсет метра.

Огромната глава на кита се обърна към мъчителите му. Помощник-капитанът видя гневния блясък в очите му и разбра, че животното се готви да напада. Той извика на харпунджията да се дръпне назад. Двамата мъже си размениха местата, като се препъваха в гребла, крака и въжета. Всичко това щеше да изглежда доста комично, ако не беше сериозността на ситуацията.

Помощник-капитанът грабна копието – дълъг, дървен прът, завършващ с изключително остър връх с формата на лъжица – и се изправи на носа. Приличаше на матадор, готов да промуши разярен бик. Мъжът очакваше животното да се обърне настрани, за да може да използва острите зъби на долната си челюст като ги напада.

Харпунджията завъртя румпела. Китът и лодката се разминаха само на няколко метра. Животното понечи да се обърне, но беше твърде бавно и за момент показа незащитената си страна. Помощник-капитанът не се бави, а заби с всичка сила копието в кита и започна да върти дръжката му, докато върхът не влезе на два метра в плътта на животното и не прободе сърцето му. Мъжът извика на моряците да сменят посоката на лодката, но беше твърде късно. В предсмъртен гърч, китът се обърна и захапа лодката по средата.

Паникьосаните моряци се препъваха един в друг, опитвайки се да избягат от острите му зъби. Китът разтресе лодката както куче кокал. После челюстите му се разтвориха, лодката се плъзна във водата, животното се отдалечи, а огромната му опашка плесна във водата. Гейзер от кървава пяна бликна от ноздрата му.

– Право в целта! – провикна се един от моряците.

Копието бе изпълнило своята смъртоносна задача. Китът се мята още около минута, преди да изчезне под повърхността. След него остана само едно огромно алено петно.

Моряците зарязаха греблата и трескаво се заеха да запушват пробойните с парчета от дрехите си. Въпреки усилията им обаче лодката едва се крепеше на повърхността.

Не след дълго тялото на мъртвият кит изплува на повърхността.

– Браво, момчета! – изрева помощник-капитанът. – Видяхме му сметката! Още една такава риба и ще се отправим към Ню Бедфорд, за да купим шоколадови бонбони за любимите си. – Той посочи приближаващият се „Принцес”. – Погледнете, момчета, старецът идва да ни прибере и да ни сложи да спим. Виждам, че всички са добре.

– Не всички – извика харпунджията с тревожен глас. – Кейлъб го няма!

Корабът пусна котва близо до тях и капитанът изпрати резервната лодка да ги прибере. Моряците внимателно огледаха водите наоколо, но от Кейлъб нямаше и следа. Скоро прекратиха безплодното търсене в окървавената вода и се отправиха към кораба.

– Къде е новакът? – попита капитанът, когато мокрият до кости екипаж се качи на борда на „Принцес”.

– Клетото момче падна зад борда, когато китът ни нападна – поклати глава един от моряците.

Очите на капитана потъмняха. Но смъртта е близък спътник на китоловците и Добс побърза да се заеме с по-належащи задачи. Той нареди на моряците да издърпат тялото на кита и да го разположат успоредно на десния борд на кораба. С няколко куки, моряците умело завъртяха трупа на мъртвото животно, а после с въжета го изправиха вертикално. Отрязаха главата и започнаха да нарязват китовата мас. С голяма желязна кука извадиха вътрешностите на кита и ги проснаха на палубата, за да ги претърсят за амбра – ценна съставка за парфюми, която се отделяше в стомаха на китовете.

Нещо се движеше в огромния стомах на кита. Един от моряците предположи, че е гигантска сепия – любимата храна на кашалотите. Той извади острия си нож и разразя стомаха, но вместо пипала, отвътре се показа човешки крак. Морякът разтвори стените на стомаха. Пред удивените очи на моряците се показа мъж, свит като ембрион.. Двама моряци хванаха човека за глезените и издърпаха отпуснатото му тяло върху палубата. Главата на мъжа беше покрита с непрозрачна, лепкава слуз. Помощник-капитанът грабна едно ведро с вода и го плисна върху непознатия.

– Ама, това е Кейлъб! – извика той. – Новобранецът!

Устните на Кейлъб се помръднаха, но не се чу и звук.

Добс наблюдаваше отдалече извличането на китовата мас. Той се приближи и за момент се вторачи в Кейлъб. После нареди на моряците да го пренесат в неговата каюта. Сложиха младежа да легне на койката на капитана, свалиха изцапаните му със слуз дрехи и го завиха с одеяла.

– Господи, никога не съм виждал подобно нещо! – измърмори помощник-капитанът.

Красивият осемнайсетгодишен младеж се беше превърнал в побелял осемдесетгодишен старец. Кожата му беше бяла като платно. Дантела от бръчки покриваше ръцете и лицето му, сякаш дни наред беше преседял във вода. Косите му приличаха на паяжинни нишки.

Добс докосна внимателно ръката на Кейлъб. Очакваше да е ледено-студена като на труп.

– Момчето гори! – прошепна удивено той.

По съвместителство и корабен лекар, Добс обви тялото на Кейлъб с мокри кърпи, за да свали температурата. От едно черно кожено куфарче извади стъкленица с патентовано лекарство, съдържащо силна доза опиум и капна няколко капки в гърлото на момчето. То не спираше да бълнува. Но след известно време се успокои и потъна в дълбок сън. Спа повече от двайсет и четири часа. Когато най-после отвори очи, видя капитана да седи зад писалището си и да попълва бордовия дневник.

– Къде съм? – пророни Кейлъб през сухите си, напукани устни.

– В моята койка – отвърна Добс – и това никак не ми харесва.

– Съжалявам, сър! – Кейлъб присви очи. – Сънувах, че съм умрял и съм отишъл в ада.

– Де тоз късмет, момче. Изглежда, че кашалота е обичал да похапва фермерчета. Извадихме те от стомаха му.

Кейлъб си спомни кръглото око на кита, спомни си как полита във въздуха, как маха с ръце и крака и накрая силната болка от удара във водата. Спомни си как се придвижва в тъмен, еластичен проход и се опитва да диша тежкия, влажен въздух. Топлината беше непоносима... После не си спомняше нищо.

Върху бледото му, набръчкано лице се изписа ужас.

– Китът ме изяде!

Капитанът кимна.

– Ще наредя на готвача да ти донесе супа. После се връщаш обратно на палубата.

Капитанът размисли и позволи на Кейлъб да остане в каютата му, докато не прибраха цялата китова мас в бъчвите. После извика всички моряци на палубата. Похвали ги за добрата работа и добави:

– Всички знаете, че китът погълна младока като Йона^2 от Библията. Щастлив съм да ви съобщя, че Кейлъб скоро ще се върне към задълженията си. Ще му удържа от заплатата за изгубеното време. На този кораб само мъртъвците имат право да кръшкат от работа.

Думите му предизвикаха одобрителни възгласи сред моряците.

Добс вдигна ръка, за да въдвори тишина и продъжи:

– А сега, мъже, искам да ви предупредя, че младият Кейлъб не изглежда така, както си го спомняте. Ужасните сокове от вътрешностите на кита са направили кожата му по-бяла от варена ряпа. – Капитанът погледна строго екипажа. – Няма да позволя на никого да се присмива да чуждото нещастие! Това е всичко!

Корабните офицери помогнаха на Кейлъб да се качи на палубата. Капитанът го накара да свали парчето плат, което покриваше главата и лицето му като монашеска качулка. Моряците ахнаха.

– Огледайте хубаво нашия Йона, за да имате какво да разказвате на внуците си – каза капитанът. – Под бялата си кожа той не е по-различен от всички нас. А сега на работа – да хванем още китове!

Капитанът нарочно нарече Кейлъб пред всички Йона (на морски език така наричаха моряк, който носи лош късмет), като се надяваше, че по този начин ще намали пословичната суеверност на моряците и те няма да подхвърлят тайно и злобно това име зад гърба на младежа, нито пък ще губят твърде много време да го сравняват с библейския герой, погълнат от огромна риба. Въпреки това няколко моряци тихичко предложиха да хвърлят Кейлъб зад борда. За щастие, всички бяха твърде заети, за да се занимават с това. Пустото доскоро море сега гъмжеше от китове. Нямаше съмнение, че късметът на кораба се беше обърнал. Сякаш „Принцес” се превърна в магнит за китовете в океана.

Моряците всеки ден спускаха лодките във водата след като съгледвачите дадяха знак, че са видели китове. Железните казани вряха като котли на вещици. Гъст мазен облак от черен дим закриваше слънцето и звездите, и боядиса платната в тъмносиво. Готвачът не спираше да свири на своята цигулка. Няколко месеца след злополучната среща на Кейлъб с кита, трюмът на кораба беше пълен до пръсване.

Преди да поемат дългия път към дома, изтощените моряци трябваше да попълнят провизиите на кораба и да си починат. Добс нареди да поемат курс към Понпей^3 – потънал в зеленина остров, известен със своите красиви мъже, прекрасни жени и готовността им да се погрижат за спиращите на пристанището китоловци. Китоловни кораби от всички краища на света се трупаха на острова.

Добс произхождаше от квакерско семейство и не докосваше нито алкохол, нито местните жени, но религиозните му вярвания минаха на заден план пред заповедите, които беше получил – да поддържа бодрия дух на хората си и да върне кораба пълен с масло. Той решаваше как да изпълни тези задачи. Затова се смееше от сърце, когато моряците му се връщаха от брега пияни и прегракнали.

Кейлъб остана на кораба и наблюдаваше с цинична усмивка моряците от екипажа. Капитанът си отдъхна с облекчение, че момчето не пожела да слезе на брега. Местните наистина бяха дружелюбни, но побелелите коси и набръчканата му кожа със сигурност щяха да създадат проблеми със суеверните островитяни.

Добс реши да се отбие при американския консул, който също беше родом от Нова Англия. По време на визитата, консулът го предупреди, че на острова върлува тропическа болест и Добс набързо прекрати престоя на екипажа на брега. Същия ден той написа в бордовия дневник:

Днес беше последния ни ден на острова. Посетих американския консул А. Маркам, който ме заведе на обиколка в древния град Нан Мадол. След завръщането ни, консулът ме предупреди, че на острова върлува болест. Затова реших да отплаваме час по-скоро

Последните няколко моряци се качиха на борда с несигурна стъпка и бързо изпаднаха в алкохолна дрямка. Капитанът заповяда на трезвата част от екипажа да вдигнат котвата и да опънат платната. Когато махмурлиите се надигнаха от койките, корабът вече беше в открито море. Ако времето останеше все така хубаво, а вятърът – благоприятен – Добс и хората му щяха да спят в собствените си легла само след няколко месеца.

Болестта покоси „Принцес” по-малко от двайсет и четири часа след като корабът напусна пристанището.

Един от помощниците на бака, на име Стоукс, се събуди около два през нощта и се затича към перилата, за да прочисти стомаха си. Няколко часа по-късно той вдигна температура, а тялото му се покри с ужасен обрив. По главата му се появиха кафеникаво-червени пъпки, толкова плътно една до друга, че лицето му заприлича на издялано от махагон.

Капитанът покри Стоукс с мокри кърпи, даде му да пие някакво лекарство и нареди да го преместят на предната палуба в една импровизирана палатка. Бакът, където бяха спалните помещения на моряците, си беше просто една мръсна дупка. Свежият въздух и слънчевата светлина можеха да помогнат на мъжа, а изолацията щеше да ограничи разпространението на болестта.

Но не стана така, както очакваше капитанът. Болестта се пренасяше от човек на човек като раздухан от вятъра горски пожар. На предната палуба създадоха импровизиран лазарет. Аптечката на капитана вече беше почти празна. Добс се опасяваше, че е въпрос на часове да се разболее и той, заедно с офицерите, и тогава „Принцес” щеше да се превърне в кораб-призрак, подвластен единствено на милостта на ветровете и теченията, докато не изгние. Капитанът погледна картите. Най-близката суша бе остров Беда. Китоловците обикновено го отбягваха, след един скандал за открадната кесия с гвоздеи, довела до опожаряване на едно от селата и смъртта на неколцина местни жители. След инцидента островитяните не гледаха с добро око на китоловци и дори имаше няколко случаи на нападнати китоловни кораба. Но Добс нямаше избор. Той пое руля и насочи кораба към острова.

Не след дълго „Принцес” навлезе в залив, обграден от бели коралови плажове. Котвата потъна в прозрачните изумрудени води. Над острова се издигаше величествен вулкан, от който се носеше тънка струйка дим. Добс и помощник-капитанът слязоха с малка лодка на брега, за да попълнят запасите от прясна вода, докато все още могат да вървят. Откриха извор близо до брега. На връщане попаднаха на разрушен храм. Капитанът се загледа в стените, обрасли с лиани и каза:

– Това място ми напомня за Нан Мадол.

– Какво казвате, сър? – попита помощник-капитанът.

Капитанът поклати глава.

– Забрави... По-добре да се връщаме на кораба, докато все още можем да вървим.

Малко след здрачаване офицерите се почувстваха зле. Добс също се предаде на болестта. С помощта на Кейлъб, капитанът измъкна койката си на квартердека. После каза на новака да се грижи за екипажа, докато може.

Незнайно защо заразата не докосна Кейлъб. Той носеше кофи с вода до предната палуба, за да утолява жаждата на моряците и следеше състоянието на Добс и офицерите. Капитанът ту се потеше, ту трепереше от студ. За момент изгуби съзнание и когато дойде на себе си, видя по палубата да се движат факли. Едната се приближи и трепкащият ѝ пламък освети татуирано лице на мъж – един от десетимата островитяни, въоръжени с копия и инструменти за рязане на китова мас.

– Ей? – каза островитянинът, който имаше високи скули и дълга, черна коса.

– Говорите английски? – успя да пророни Добс.

Мъжът вдигна копието си.

– Страшен харпун, човече!

Добс видя лъч надежда. Въпреки дивашкия си външен вид, местният все пак беше брат китоловец.

– Хората ми са болни. Ще ни помогнете ли?

– Разбира се – отвърна местният. – Ние има добри лекарства. Вас вдигнем на крака. От Ню Бедфорд ли сте?

Добс кимна.

– Жалко! – отвърна островитянинът. – Мъже от Ню Бедфорд мен отвлекли. Аз скочил във вода. После се прибрал. – Мъжът се усмихна и разкри острите си зъби. – Няма лекарства. Ние гледа вас изгаря от болест.

Един тих глас пророни:

– Добре ли сте, капитане?

Кейлъб изплува от сенките и застана на палубата под светлината на факлите.

Очите на водача на островитяните се разшириха и той промълви една единствена дума.

– Атуа!

Капитанът знаеше няколко думи на местния език. „Атуа” означаваше „зъл дух”. Добс повдигна вежди и рече с мъка:

– Да. Това е моят атуа. Правете каквото ви каже, иначе ще прокълне теб и всички на твоя остров.

Кейлъб веднага се ориентира в ситуацията и реши да подкрепи думите на капитана.

Той вдигна ръце високо над главата си за по-голям драматизъм и каза:

– Свалете оръжията, ако не искате да използвам своите сили!

Водачът на островитяните каза нещо на своя език и останалите мъже пуснаха оръжията си на палубата.

– Ти каза, че можеш да победиш изгарящата болест, че имате лекарство. Помогни на хората ми, иначеатуа ще се ядоса.

Островитянинът очевидно се колебаеше, но съмненията му се изпариха мигновено, щом Кейлъб свали шапката си и коприненобялата му коса се развя на тропическия бриз. Островитянинът каза нещо на хората си.

Капитанът отново изгуби съзнание. Бълнуваше, мяташе се и сънуваше странни сънища, в единия от които усети нещо студено и влажно по тялото си, както и ужилване по гърдите. Когато отвори очи, вече беше ден, а моряците сновяха по палубата. Платната бяха опънати под ясното синьо небе, а носът пореше вълните. Високо сред перестите облаци се рееха бели птици.

Помощник-капитанът видя, че Добс се опитва да се изправи и му донесе кана с вода.

– По-добре ли сте, капитане?

– Aye^4 – пророни капитанът между две глътки.

Треската беше изчезнала, а стомахът му беше отново наред. Единственото, което го измъчваше, беше свирепия глад.

– Помогни ми да се изправя.

Капитанът се надигна на немощните си крака, подкрепян от своя помощник. Корабът беше в открито море, а от острова нямаше и следа.

– От колко време плаваме?

– От пет часа – отвърна помощникът. – Това е истинско чудо. Мъжете се оправиха от треската и обривите изчезнаха. Готвачът им приготви супа и щом се нахраниха, изкараха кораба в открито море.

Капитанът усети сърбеж по гърдите и разтвори ризата си. Обривът беше изчезнал. На мястото му имаше само едно малко червено петънце и възпален кръг на няколко сантиметра над пъпа.

– Ами островитяните? – попита Добс.

– Островитяни? Не сме виждали никакви островитяни.

Добс поклати глава. Дали всичко това не е било сън? Той нареди на помощник-капитана да доведе Кейлъб. Новакът се появи на квартердека. Носеше сламена шапка, за да пази бялата си кожа от слънчевите лъчи. Върху бледото му набръчкано лице се изписа усмивка, щом видя, че капитанът се е оправил.

– Какво стана снощи? – попита го Добс.

Кейлъб разказа, че след като капитанът изгубил съзнание, местните напуснали кораба, а после се върнали с дървени кофи, от които струяла бледа синя светлина. Островитяните минавали от моряк на моряк, но той не видял какво правят. После слезли от кораба. Не след дълго мъжете започнали да се събуждат. Капитанът помоли Кейлъб да го придружи до каютата. Седна зад писалишето и отвори бордовия дневник.

„Много странно” – започна капитанът. Въпреки че ръцете му все още трепереха, той описа всяка подробност, както си я спомняше. После се взря с копнеж в миниатюрния портрет на красивата си млада жена и приключи с едно единствено изречение: „Прибираме се”!

Феърхевън, Масачузетс, 1878 г.

Огромната френска къща с мансарда на последния етаж, наричана от местните „Къщата на духовете”, се извисяваше встрани от една закътана уличка зад стена от грамадни букове с тъмни листа. От двете страни на алеята към къщата стояха сякаш на пост избелели челюсти от кашалоти, поставени изправени, така че да образуват нещо като готическа арка.

В един топъл октомврийски ден под арката от китови кости стояха две момчета и събираха смелост да изтичат по алеята и да надникнат през прозорците на къщата. Нито едно от двете не се осмеляваше да направи първата крачка. Двете деца все още спореха кой да тръгне пръв, когато карета, теглена от лъскав черен кон, спря пред портата.

На капрата седеше едър мъж. Страховитият му външен вид не можеше да бъде скрит от скъпия кафеникав костюм и контешкото бомбе, които носеше. Грубите черти на лицето му се дължаха на твърдите кокалчета на съперниците му в платените боеве, с които си изкарваше хляба преди години. Времето не бе пощадило нито безформения му нос, нито приличните на карфиол уши и почти скритите от белезите очи.

Мъжът се наведе над юздите и погледна момчетата отвисоко.

– Какво дирите тук, младежи? – изръмжа той като стар питбул, на какъвто всъщност приличаше. – Предполагам, че не сте дошли с добро.

– Нищо – отвърна плахо едното момче, без да посмее да вдигне очи.

– Наистина ли? – попита подигравателно мъжът. – Е, на ваше място не бих се мотал тук. В тази къща живее зъл призрак.

– Видя ли? – каза другото момче. – Казах ти!

– Послушай приятеля си. Призракът е висок два метра, а ръцете му са като вили – каза мъжът с тайнствен глас. – Ноктите му могат да разрежат момченца като вас наполовина, само за да изсмуче вътрешностите ви. – Мъжът махна с камшика към къщата, а долната му челюст увисна от престорен ужас. – Той идва! Боже мой, той идва! Бягайте! Спасявайте се!

Момчетата побягнаха като подплашени зайци, а мъжът се разсмя на глас. После дръпна юздите и каретата изтрополя под портала от китови кости. Мъжът върза коня пред голямата къща, която приличаше на огромна сватбена торта с червена и жълта глазура. Тихото му кискане се чуваше, докато изкачваше стъпалата към верандата. Той спря пред вратата и удари по нея с месинговото чукче с формата на китова опашка.

Дочуха се стъпки. Един мъж отвори вратата и по бледото му лице пробегна усмивка.

– Стратър, каква прекрасна изненада – каза Кейлъб Най.

– И аз се радвам да те видя, Кейлъб. Отдавна мислех да намина, но нали знаеш как е...

– Разбира се – отвърна Кейлъб и се отдръпна, за да направи място на госта си да влезе. – Влизай, влизай!

През годините кожата на Кейлъб бе станала още по-бяла. Възрастта беше добавила бръчки върху лицето му, което и без това приличаше на пергамент, но въпреки преждевременното състаряване, той все още не беше изгубил младежката си усмивка и миловидна си енергичност, с която бе спечелил симпатиите на китоловците от екипажа.

Кейлъб поведе госта си към просторна библиотека, чиито стени от пода до тавана бяха покрити с рафтове с книги за китоловството. На малкото празни места висяха огромни, цветни плакати с един и същ мотив – мъж, попаднал в челюстите на кашалот.

Стратър се загледа в един особен зловещ плакат. Художникът не беше пестил червената боя, за да изобрази кръвта стичаща се от раните на животното и обагряща водата наоколо.

– Събрахме доста пари от това представление във Филаделфия.

Кейлъб кимна.

– Вечер след вечер непродадени оставаха само билети за правостоящи... И всичко това благодарение на твоя талант.

– Представлението щеше да е пълен провал без звезда като теб – отвърна Стратър.

– А благодарение на теб имам тази къща и всичко, което притежавам – добави Кейлъб.

Стратър пусна една беззъба усмивка.

– Ако има нещо, в което наистина съм добър, то това е да правя представления. В момента, в който те видях, разбрах че можем да се прославим и да станем богати.

Партньорството между двамата мъже започна няколко нощи след като корабът „Принцес” акостира в Ню Бедфорд. Бъчвите с китово масло бяха разтоварени, а собствениците изчислиха печалбите и разпределиха заплатите. Моряците от екипажа, които нямаха съпруги или любими, при които да се приберат, тръгнаха на шумни групи към крайбрежните барове, които с нетърпение очакваха китоловците, за да ги освободят от тежестта на заработените им с тежък труд пари.

Кейлъб остана на кораба. Там го намери капитанът, когато се върна на „Принцес”, за да му донесе заплатата и да го попита дали мисли да се прибере в семейната ферма.

– Не и в този вид – отвърна Кейлъб с тъжна усмивка.

Капитанът подаде на младежа жалката сума – цената за многомесечните му усилия в морето.

– Имаш разрешението ми да останеш на борда, докато корабът отново тръгне на път.

Като слизаше по рампата, капитанът внезапно почувства силен пристъп на тъга заради нещастния младеж на борда. Но щом стъпи на брега плановете за собственото му многообещаващо бъдеще изцяло обсебиха мисълта му.

Горе-долу по същото време Стратър размишляваше върху много по-мрачните перспективи пред себе си, седнал в един западнал бар на няколко преки от кораба. Късметът на бившия амбулантен търговец, който си изкарваше хляба по панаирите, се бе затрил нанякъде и Стратър бе почти разорен. Мъжът отпиваше вяло от халба светла бира, когато моряците от „Принцес” нахълтаха шумно в бара. Решимостта им да се напият бе съпоставима само с енергията, с която убиваха китове.

Стратър наостри уши и се заслуша с интерес в историята за Кейлъб Най – младокът, който бил погълнат от кит. Постоянните клиенти на бара посрещнаха историята с присмех.

– И къде е вашият Йона сега? – провикна се един от пияниците.

– Седи на тъмно на кораба – отговори един от моряците. – Иди и го виж със собствените си очи.

– Единственото, което искам да видя със собствените си очи, е още една халба бира – заяви през смях пияницата.

Стратър се измъкна от шумния бар и пое по тясната уличка към кея. Без никакво колебание прескочи перилото на „Принцес” и стъпи на осветената от няколко фенера палуба.

Кейлъб стоеше до парапета и се взираше в мъждукащите светлини на Ню Бедфорд. Чертите на лицето му не можеха да се различат, но то блестеше с някакво бледо сияние.

В Стратър се събуди панаирджията.

– Имам предложение за теб – обърна се той към младежа. – Ако приемеш, ще те направя богат човек.

Кейлъб изслуша предложението и се замисли. Явно преценяваше възможностите.

Само след няколко седмици Ню Бедфорд осъмна облепен с плакати, които направо избождаха очите с циркаджийския си шрифт и невероятната новина:

„ПОГЪЛНАТ ОТ КИТ!

Живият Йона разказва своята история!”

За първото представление Стратър нае една зала, но тя се оказа малка и му се наложи да отпрати стотиците любопитни, които се тълпяха пред вратите.

Онези, които успяха да се снабдят със скъпоценните билети, в продължение на два часа слушаха вълнуващата история на Кейлъб, който разказваше, изправен пред няколко движещи се рисунка на сцената с харпун в ръка.

Кейлъб даде мизерната си заплата на Стратър, за да плати на художник, който изрисува сравнително достоверни изображения върху няколкометрово платно, навито на руло. Осветената отзад картина се развиваше бавно, а Кейлъб показваше китоловната лодка, нападението на кита и изображение на собствените си крака, стърчащи от устата на животното. Имаше и рисунки на екзотични, покрити с палми острови, с групи туземци по бреговете.

Представлението пожъна такъв успех, че турнето им продължи по цялото Източно крайбрежие. Възхитена и възторжена публика се събираше в църкви и зали и със затаен дъх и зяпнала уста слушаше разказа на Кейлъб.

Стратър измисли някаква евтина брошура с рисунки на полуголи танцуващи туземки, за да направи историята още по-пикантна и я продаваше на останалата без дъх публика.

Няколко години по-късно Стратър и Кейлъб се оттеглиха от бизнеса, богати колкото най-успелите капитани на китоловни кораби.

Стратър си купи имение в Ню Бедфорд, а Кейлъб си построи подобната на торта къща в градчето Феърхевън, точно от другата страна на пристанището на китоловния град. От малката куличка на покрива, той наблюдаваше как пристигат и отплават корабите. Рядко излизаше през деня, а когато напускаше къщата, винаги покриваше главата и лицето си с качулка.

Съседите му го наричаха „Призрака” и макар че малко се плашеха от него, със сигурност го уважаваха заради щедростта му. Кейлъб използва част от богатството си, за да построи училище и библиотека в градчето. В замяна, хората пазеха личното пространство на своя Йона и не му се натрапваха.

Кейлъб отведе Стратър в едно просторно помещение – напълно празно, с изключение на едно удобно разгъващо се кресло, сложено по средата. Платното с картините от представлението на Кейлъб обикаляше стените. Всеки, който седнеше на креслото можеше да се завърти и да види историята на „Живия Йона” от начало до край.

– Е, какво ще кажеш? – обърна се Кейлъб към своя приятел.

Стратър поклати глава.

– Почти ми се прииска отново да тръгна от град на град.

– Да поговорим за това на чаша вино – предложи Кейлъб.

– Опасявам се, че нямаме време – отвърна Стратър. – Нося ти съобщение от Нейтън Добс.

– Най-големият син на капитана?

– Точно така. Баща му умира и иска да те види.

– Умира! Това е невъзможно! Самият ти ми каза, че капитанът изглежда здрав и енергичен като млад бик.

– Това, което го е повалило, не е болест, Кейлъб. Станала е злополука в една от неговите фабрики. Някакъв стан паднал отгоре му и му потрошил ребрата.

От сбръчканото лице на Кейлъб изчезна и последната следа от цвят.

– Кога мога да го видя? – попита той.

– Трябва да тръгнем веднага – отвърна Стратър. – Не му остава много.

Кейлъб се надигна от креслото.

– Отивам да си взема палтото и шапката.

Пътят към имението на капитана се виеше край пристанището на Ню Бедфорд и се изкачваше по улица „Каунти“. На улицата и алеята пред огромната къща в неогръцки стил бяха спрели множество карети. Нейтън Добс – синът на капитана, посрещна Стратър и Кейлъб на вратата и им благодари сърдечно, че са дошли. Младежът бе висок и слаб – пълно копие на баща си на младини.

– Много съжалявам за баща ти! – обърна се Кейлъб към него. – Как е капитан Добс?

– Опасявам се, че не му остава много. Ще те заведа при него.

Просторната приемна и коридорът гъмжаха от десетте деца на капитана и безбройните му внуци. Щом Нейтън Добс прекрачи прага заедно със Стратър и странната фигура с качулката, в приемната се разнесе тих шепот. Нейтън помоли Стратър да се настани удобно и поведе Кейлъб към стаята на капитана.

Капитан Добс лежеше в леглото си, а до него стояха жена му и семейният им лекар. Те настояваха да затъмнят стаята на болния, за да не го дразни светлината, но Добс настоя пердетата да останат дръпнати, за да влиза слънце.

Сноп медени есенни лъчи падаха по грубото лице на капитана. Въпреки че лъвската му грива беше посребряла, чертите на лицето му бяха по-младежки, отколкото би се очаквало за на мъж, минал шейсетте. Погледът му обаче бе някак обърнат навътре – сякаш гледаше как смъртта се приближава. Съпругата на капитана и лекарят се оттеглиха, а Нейтън остана до вратата.

Добс видя Кейлъб и с мъка се усмихна.

– Благодаря ти, че дойде, Кейлъб – гласът, който някога ехтеше по палубата на кораба, се беше превърнал в дрезгав шепот.

Кейлъб свали качулката от лицето си.

– Казахте ми да не оспорвам капитанските заповеди.

– Aye! – изхъхри Добс. – Ще ти дам още един ценен съвет, младежо. Не си ври носа там, където не ти е работа. Опитах се да поправя един проклет стан, но не се дръпнах достатъчно бързо и виж на какво се натресох.

– Съжалявам за случилото се, капитане!

– Недей! Имам вярна съпруга, прекрасни деца и внуци, които ще продължат започнатото от мен.

– Бих искал да мога да кажа същото – отвърна Кейлъб с болка в гласа.

– Ти си се справил добре, Кейлъб. Знам всичко за твоята щедрост.

– Лесно е да си щедър, когато няма с кого да споделяш богатството си.

– Ти си го споделил със своите съграждани, а и чух за твоята прекрасна библиотека, посветена на Стария занаят.

– Аз не пуша и не пия, а книгите са единственият ми порок. Китоловството ми осигури живота, който имам сега. Затова събирам всяка книга, която е писана по въпроса.

Капитанът затвори очи и сякаш изгуби съзнание за миг, но след секунда клепачите му се отвориха.

– Имам нещо, което искам да споделя с теб.

Синът на капитана пристъпи напред и подаде на Кейлъб една махагонова кутия. Кейлъб отвори капака. Вътре лежеше книга. Младежът позна изтърканата синя корица.

– Давате ми бордовия дневник на „Принцес”, капитане?

– Aye, твой е! – отвърна капитанът. – За твоята прекрасна библиотека...

Кейлъб върна кутията.

– Не мога да го взема, сър!

– Ще правиш каквото ти нареди капитанът! – изръмжа Добс. – Моето семейство се съгласи да го вземеш. Нали така, Нейтън?

Синът на капитана кимна с глава.

– Това е волята на семейството ми, господин Най. Не можем да се сетим за по-достоен човек.

Внезапно капитанът вдигна ръка и я положи върху дневника.

– Много странно – каза той. – Нещо се случи на онзи остров с диваците. До ден днешен не мога да разбера дали е било Божие или дяволско дело.

Капитанът затвори очи. Дишането му започна да прекъсва, а от гърлото му се дочу хриптящ звук. Той изшептя името на жена си.

Нейтън хвана внимателно ръката на Кейлъб и го изведе от стаята. Благодари му любезно, че е дошъл и после каза на майка си, че времето на капитана е дошло.

Семействота на капитана изпълни спалнята му и коридора пред нея. Стратър и Кейлъб останаха съвсем сами в приемната.

– Отиде ли си? – попита Стратър.

– Още не, но няма да изкара дълго – рече тихо Кейлъб и после показа дневника на приятеля си.

– Предпочитам част от неговото богатство – изсумтя Стратър.

– За мен това е повече от съкровище – отвърна Кейлъб. – Освен това, ти имаш повече пари, отколкото можеш да похарчиш за цял един живот, приятелю.

– Тогава ще трябва да живея по-дълго – засмя се Стратър и погледна към спалнята.

Двамата напуснаха къщата и се качиха в каретата на Стратър. Кейлъб притискаше дневника към гърдите си, а мисълта му се върна назад към отдалечения остров, към дивите му обитатели, маскировката му на атуа, болестта и странните сини светлини. Кейлъб се обърна, за да погледне за последен път имението и си припомни думите на умиращия капитан.

Добс бе прав. Всичко, което се случи там беше много странно.

1 Религиозна християнска общност, клон на протестанството, възникнала в Англия (17 в.), но силно разпространена в САЩ. Квакерите са известни с активната си социална ангажираност и строги морални ценности. – Бел. ред.

2 Пророк от Стария завет, погълнат от огромна риба. – Бел. прев.

3 Остров в Микронезия.

4 Да – Бел. прев.

1

Мурманск, Русия, наши дни

Като командир на най-страшната машина за убиване, създавана някога, Андрей Василиевич държеше в ръцете си силата да унищожава цели градове и милиони хора. Ако между Съветския съюз и Съединените щати беше избухнала война, подводницата клас „Тайфун”, която Василиевич командваше, щеше да изстреля двайсет балистични ракети с далечен обсег към САЩ и двеста ядрени бойни глави щяха да се изсипят върху американската територия.

През годините откакто се пенсионира от флота Василиевич често въздъхваше с облекчение, че никога не му се наложи да изстрелва ракети и да сее ядрена смърт и разрушение. Като капитан втори ранг той естествено щеше да изпълни заповедите на своето правителство, без да задава никакви въпроси. Заповедта си е заповед, без значение дали е правилна или не. Командирът на ядрена подводница е просто инструмент на властта и няма право на емоции. Но докато старият корав воин от Студената война се сбогуваше с „Мечока”, както нежно наричаха подводницата, той не успя да сдържи сълзите си и те се затъркаляха по закръглените му бузи.

Василиевич стоеше на кея в Мурманск. Очите му следяха подводницата, която се канеше да излезе от пристанището. Извади от вътрешния си джоб малко плоско шише водка, вдигна го като за наздравица и после отпи. Мислите му се върнаха в годините, когато кръстосваше Северния Атлантик с този чудовищен морски съд.

Със своите сто седемдесет и три метра дължина и двайсет и три метра ширина „Тайфун” беше най-голямата подводница съществувала някога. Огромната палуба се простираше край огромната, висока тринайсет метра конусовидна рубка. На корпуса се виждаха отворите на двайсет и четири огромни ракетни шахти, подредени в две редици. Конструкцията на корпуса придаваше на „Тайфун” специфичният му отличим профил.

Разпределението на вътрешното пространство също беше уникално. Вместо един херметизиран корпус, какъвто имат повечето подводници, „Тайфун” имаше два успоредни корпуса. Това му осигуряваше водоизместимост от четиредесет и осем хиляди тона и за разкош дори място в десния корпус за малък фитнес и сауна. Най-горе във всеки от корпусите се намираха спасителните камери. Контролната зала на подводницата и центърът за контрол на нападението бяха разположени точно под рубката.

„Мечока” беше една от шестте подводници от клас „Тайфун 941”, построени през осемдесетте години на двайсети век за Северния флот като част от първата флотилия ядрени подводници, базирани в Нерпичья. В една от речите си, Леонид Брежнев нарече новия модел „Тайфун” и името така си и остана. Във флота на САЩ подводниците от този клас бяха категоризирани като руски клас „Акула”.

Въпреки огромния си размер, „Тайфунът” развиваше повече от двайсет и пет възела под вода и близо половината от тази скорост на повърхността. Завърташе се бързо, спускаше се до океанските дълбини и оставаше потопен в продължение на осемдесет дни, постигайки тази маневреност с една от най-тихите системи за производство на енергия, създавани някога. Екипажът на подводницата се състоеше от повече от сто и шейсет души. Всеки от корпусите разполагаше с енергиен реактор, задвижващ парна турбина, която произвеждаше петдесет хиляди конски сили. Те бяха нужни за въртенето на двете огромни витла. Два странични двигателя позволяваха на подводницата да маневрира.

Подводниците „Тайфун” постепенно загубиха военната си и политическа роля и бяха спрени от експлоатация през 90-те години. Дочу се предложение да бъдат превърнати в товарни съдове за пренасяне на стоки под арктическия лед, като на мястото на ракетните силози се направи товарен отсек. Заговори се, че „Тайфуните” ще отидат при този, който плати най-много.

Капитанът предпочиташе да гледа как режат подводниците за старо желязо, отколкото да ги види превърнати в подводни товарни шлепове. Какъв позорен край за една съвършена бойна машина! Навремето за страховития „Тайфун” се пишеха книги и се правеха филми. Капитанът не помнеше колко пъти е гледал „Ловът на Червения октомври“.

Централното конструкторско бюро за морска техника нае Василиевич да ръководи реконструкцията на подводниците. След споразумение със САЩ ядрените ракети отдавна бяха извадени.

Реконструираха ракетните силози и създадоха един огромен товарен отсек. Запушиха шахтите и направиха промени, позволяващи лесното товарене и разтоварване на различни стоки. Екипаж, наполовина по-малък от военния, щеше да откара подводницата при новите ѝ собственици.

Капитанът отпи още малко водка и прибра бутилката в джоба. Преди да напусне кея, той не издържа и се обърна назад, за да види за последен път подводницата. Тя беше излязла от пристанището и плаваше в открито море към неясното си бъдеще. Капитанът се загърна в палтото, за да се предпази от ледения морски бриз и тръгна към колата си.

Василиевич беше твърде опитен, за да приема всичко за чиста монета. Казаха му, че подводницата е купена от международна компания за пренос на товари със седалище в Хонг Конг, но подробностите бяха неясни, а сделката приличаше повече на кукла матрьошка, отколкото на ясно търговско споразумение.

Капитанът имаше своя теория за бъдещето на подводницата. Един подводен съд с огромната товаровместимост на „Тайфун” е идеален за контрабанда на всякакъв вид стоки. Но Василиевич запази тези мисли за себе си. В съвременна Русия е опасно да знаеш твърде много. Не беше негова работа какво ще правят новите собственици с реликвата от Студената война. Сделката миришеше на гнило, но капитанът знаеше, че не е разумно да разпитва за тези неща и най-добре да не знае нищо.

2

Провинция Анхуй,

Китайска народна република

Хеликоптерът се появи сякаш от нищото и закръжа над селото като огромно водно конче. Доктор Сонг Лий вдигна глава от превръзката, която слагаше върху ръката на едно момче и се загледа във висящата във въздуха машина, която започна бавно да се спуска над една нива в края на селото.

Лекарката погали момчето по главата и прие заплащането от дванайсет пресни яйца от благодарните му родители. Лий беше промила раната със сапун и гореща вода, беше сложила компрес и се надяваше, че ще заздравее добре. С малкото инструменти и лекарства, с които разполагаше, младата лекарка правеше каквото може.

Доктор Лий занесе яйцата в колибата си и след това се присъедини към шумната тълпа, която вървеше към нивата. Развълнуваните селяни, повечето от които никога не бяха виждали летяща машина от толкова близо, обградиха плътно хеликоптера. Лий забеляза правителствения знак върху корпуса и се зачуди кой от Министерството на здравеопазването би дошъл в това забутано селце.

Вратата на хеликоптера се отвори и нисък, набит мъж с костюм и вратовръзка скочи на земята. Той огледа развълнуваната тълпа и по широкото му лице се появи ужасена гримаса. Тъкмо щеше да се върне обратно в машината, когато Лий се промъкна напред, за да го посрещне.

– Добър ден, доктор Хуанг! – каза тя с достатъчно висок глас, за да я чуе мъжът. – Каква приятна изненада.

Мъжът огледа тревожно тълпата.

– Не очаквах такова посрещане.

Доктор Лий се засмя.

– Не се тревожете, докторе, повечето от тези хора са ми много близки – тя посочи няколко от покафенелите от слънцето лица, върху които сияеха усмивки. – Това са моите пациенти.

Тя хвана доктор Хуанг за ръка и го поведе през множеството. Селяните ги последваха, но тя се обърна към тях и мило им обясни, че желае да говори с господина насаме.

Лий отведе госта си в своята колиба и му предложи разклатения сгъваем стол, на който обикновено седеше, докато преглеждаше пациентите си. Хуанг избърса потта от плешивото си теме с носна кърпа и изчисти калта от лъскавите си кожени обувки. Лий кипна вода за чай върху един походен котлон и подаде изпускащата пара чаша на своя гост. Хуанг отпи колебливо, сякаш не бе сигурен дали чашата е достатъчно чиста.

Лий седна в закърпения стар стол за хранене, който беше запазен за пациентите ѝ.

– Какво ще кажете за моята лечебница на открито? По-притеснителните пациенти преглеждам вътре в колибата, а домашните животни преглеждам там, където са си.

– Няма нищо общо с Медицинския факултет в Харвард – отбеляза Хуанг, оглеждайки колибата с погнуса.

Стените бяха направени от кал, а покривът – от слама.

– Няма нищо общо с каквото и да било – отвърна Лий, – но има някои предимства. Пациентите ми плащат със зеленчуци и яйца, така че никога не оставам гладна. Няма задръствания като на „Харвард Скуеър”, но пък за сметка на това е почти невъзможно да се намери добро карамелово кафе лате.

Хуанг и Лий се бяха запознали преди години на едно събиране на азиатски студенти в Харвардския университет. Той беше гостуващ професор от Китайската национална лаборатория по медицинска молекулярна биология, а тя всеки момент щеше да вземе дипломата си за вирусолог. Бързият ум и интелигентност на младата жена впечатлиха Хуанг и двамата продължиха да поддържат контакт и след завръщането им в Китай, където той се издигна до висок пост в министерството.

– Мина доста време, откакто говорихме за последно. Сигурно се питаш защо съм тук – каза Хуанг.

Доктор Лий харесваше и уважаваше Хуанг. За съжаление той работеше с доста високопоставени колеги, които загадъчно се изпокриваха, всеки път, когато тя имаше нужда да бъде чута в министерството.

– Съвсем не – каза Лий, с нотка на надменност в гласа. – Предполагам, че си тук да ми предадеш извиненията на управляващите за тяхното пренебрежително отношение към мен.

– Властта никога няма да признае, че е сгрешила, доктор Лий, но ти нямаш представа колко пъти съм съжалявал, че не надигах глас в твоя защита.

– Разбирам склонността на правителството да обвинява всички други освен себе си, доктор Хуанг, но тинямаш представа колко пъти съм съжалявала, че нито един от колегите ми не ме защити.

Хуанг закърши ръце от неудобство.

– Не те виня – каза накрая той. – Моето мълчание си беше чиста страхливост. Не мога да говоря от името на своите колеги, а само да ти предложа моите най-искрени извинения за това, че не те защитих публично. Но се опитах да направя каквото мога, за да не влезеш в затвора.

Доктор Лий устоя на изкушението да разведе доктора из селото и да му покаже при какви условия живееха хората тук. Един затвор не е задължително да има решетки. Тя се отказа от намерението си и реши, че не е честно да се заяжда с Хуанг. Той не можеше да направи нищо, за да промени станалото.

Доктор Лий се усмихна с неохота.

– Приемам извинението ти, доктор Хуанг. Наистина се радвам да те видя. След като не идваш да ми предадеш благодарностите на правителството и нацията за моите услуги, какво правиш тук?

– Опасявам се, че нося лоши новини. – Въпреки че бяха сами, той сниши глас. – Завърна се! – каза той, почти шепнешком.

Лий усети леден топка в стомаха си.

– Къде? – попита тя.

– На север. – Той изговори името на една отдалечена провинция.

– Имало ли е други случаи?

– Засега не. Слава Богу това е доста изолиран район.

– Изолирахте ли вируса, за да установите щама му?

Той кимна.

– Коронавирус, както преди.

– Кога е бил засечен за пръв път и открихте ли източника?

– Преди около три седмици. Източникът все още не е ясен. Правителството незабавно изолира заболелите и постави селата под карантина, за да ограничи разпространението. Този път не поемат никакви рискове. Работим със Световната здравна организация и Американските центрове за контрол и превенция на заболяванията.

– Този път действате доста по-организирано.

– Правителството си е взело поука – каза Хуанг. – Мълчанието му по отношение на епидемията от ТОРС^5 урони авторитета на Китай като световна сила. Нашите лидери разбраха, че този път не могат да пазят епидемията в тайна.

Китайското правителство беше подложено на сериозна критика от международната общност, защото не съобщи на света за първата епидемия от ТОРС. Това доведе до забавяне на лечението и до стотици смъртни случаи. Сонг Лий работеше в една Пекинска болница, когато избухна епидемията. Тя предположи, че заплахата е сериозна и опита да събере повече информация, за да убеди колегите си. Когато прикани началниците си да вземат мерки, те ѝ наредиха да си мълчи, но системата за контрол на епидемиите на Световната здравна организация алармира обществеността. Международна мрежа от лаборатории успя да изолира вирус, който до този момент не беше поразявал хора. Болестта беше наречена ТОРС, или тежък остър респираторен синдром. Вирусът се разпространи в повече от двайсет и четири държави на няколко континента и зарази над осем хиляди души. Близо хиляда от тях умряха и за малко беше избегната пандемия с непредвидими последици. Китайското правителство вкара в затвора лекаря, казал на света, че случаите са погрешно докладвани и пациентите са били пренасяни с линейки, за да бъдат скрити от Световната здравна организация. Други хора, които се опитаха да разкрият истината, също се превърнаха в мишени. Една от тях беше доктор Сонг Лий.

– И тогава можеха да не пазят епидемията в тайна – напомни тя на доктор Хуанг, без дори да се опитва да скрие яростта в гласа си. – Все още не си ми казал какво общо има това с мен.

– Събираме изследователски екип и искаме да се включиш в него – каза Хуанг.

Лий избухна.

– Какво мога да направя аз!? – попита тя. – Аз съм просто един селски лекар, който лекува животозастрашаващи болести с билки и вуду-магия!

– Умолявам те да оставиш чувствата си настрана! – започна Хуанг. – Ти беше една от първите, които засече епидемията от ТОРС. В Пекин се нуждаем от теб. Твоите познания по вирусология и епидемиология са безценни.

Хуанг долепи длани сякаш за молитва.

– Ако искаш ще ти падна на колене!

Тя се взря в измъченото му лице. Хуанг беше гениален. Не очакваше да бъде и доблестен. Лий смекчи гласа си и каза:

– Няма нужда да ме молиш, доктор Хуанг. Ще направя каквото мога.

Лицето му грейна.

– Запомни ми думите – каза той, – няма да съжаляваш за решението си.

– Знам, че няма – отвърна Лий, – особено след като изпълниш исканията ми.

– Какво имаш предвид? – попита предпазливо Хуанг.

– Искам да доставиш в селото медикаменти, достатъчни за следващите шест месеца... Не, нека да са дванайсет и включи селата, които са близо до това.

– Ще го направя! – съгласи се с облекчение Хунаг.

– Организирала съм мрежа от акушерки, но те се нуждаят от обучен професионалист, който да ги ръководи. Искам още тази седмица да докарате един семеен лекар, който да поеме пациентите ми.

– И това ще бъде направено! – повтори Хуанг.

Лий се упрекна, че не поиска повече.

– Колко скоро ви трябвам? – попита тя.

– Веднага – отвърна Хуанг. – Хеликоптерът те чака. Искам да говориш на един симпозиум в Пекин.

Доктор Лий набързо провери наум с какво разполага. Колибата беше под наем. Вещите ѝ можеха да се поберат в малка чанта. Трябваше само да yведоми старейшините в селото и набързо да се сбогува с възрастните си родители и пациентите. Тя протегна ръка, за да скрепят сделката.

– Добре, да тръгваме! – каза тя.

Три дни по-късно, доктор Лий стоеше на трибуната в Министерството на здравеопазването в Пекин и се готвеше да изнесе реч пред повече от двеста експерти от цял свят. Жената на подиума по нищо не приличаше на провинциалната лекарка, която израждаше бебета и прасенца на светлина от свещи. Беше облечена в раиран костюм, червена като китайското знаме блуза и розов копринен шал около врата. Едва забележим грим прикриваше кехлибарения ѝ тен, получен от живота на открито. Тя се радваше, че никой не може да види грубите ѝ ръце.

Веднага след като пристигна в Пекин, Лий направи една обиколка по магазините за сметка на Китайската народна република. В първия магазин, тя изхвърли памучните си дрехи на боклука. С всяка следваща покупка в някои от най-модните бутици в Пекин, тя възвръщаше част от загубеното си самочувствие.

Сонг Лий беше почти на трийсет и пет, но изглеждаше по-млада. Беше стройна, с нежни бедра и гърди, и дълги крака. Макар че фигурата ѝ бе съразмерна, не беше нещо особено, за разлика от лицето ѝ, което неизбежно караше хората да се обръщат, за да я погледнат отново. Дълги, тъмни мигли ограждаха будните ѝ очи, а сочните ѝ устни преминаваха от приятелска усмивка в леко намръщаване, когато мислеше за нещо сериозно. Докато работеше в провинцията, тя връзваше гарвановочерната си коса на конска опашка и я скриваше под шапка, която вероятно е принадлежала на някой от войниците на Мао по време на Великия поход. Но сега беше подстригана късо в елеганта прическа.

Откакто пристигна в Пекин Лий присъства на огромен брой срещи и остана впечатлена от бързата реакция на правителството спрямо новата епидемия. За разлика от бавните действия преди няколко години, сега бяха мобилизирани стотици учени и специалисти.

Китай беше поел водещата роля в борбата с епидемията и беше поканил експерти в Пекин, за да демонстрира твърдата си решимост да се справи с проблема. Бързата реакция разкри връзката и с една по-сериозна ситуация – всеки, с когото доктор Лий говори през тези няколко дни, изглеждаше убеден, че основните хигиенни норми са достатъчни, за да се ограничи разпространението на заразата, макар изследователите да продължаваха да търсят нейния източник и да разработват тестове и подходяща ваксина.

Повечето учени бяха оптимисти, но доктор Лий не споделяше тяхната увереност, че ще се справят бързо с проблема. Притесняваше се, че все още не е открит източникът на заразата. Цибетките^6, които бяха преносители на първия щам на ТОРС, бяха изтребени, значи вирусът бе преминал към друг приемник – кучета, кокошки, насекоми... кой знае? Освен това я тревожеше нетипичната прозрачност в действията на китайското правителство. Горчивият ѝ опит я беше научил, че властите много трудно издават своите тайни. Тя почи беше успяла да загърби опасенията си до момента, в който правителството ѝ отказа да посети засегнатата провинция. Обясниха ѝ, че е твърде опасно и че районът е поставен под най-строга карантина.

Доктор Лий отхвърли мрачните мисли и се концентрира върху предстоящото ѝ появяване пред аудитория, състояща се предимно от експерти. Сърцето ѝ биеше лудо. Притесняваше се да говори пред публика, след като бе прекарала години сред хора, чиято основна грижа бяха оризовите ниви. А и компютърните програми, с които се следеше разпространението на заразата, само я объркваха. Тя не беше сигурна в собствените си знания. Имаше чувството, че е човек от каменната ера, пренесен в един модерен свят.

От друга страна, последните години, в които бе принудена да практикува медицина на най-базово ниво, я дариха с инстинкт, който беше по-ценен от всички карти и таблици на света. Интуицията ѝ подсказваше, че е твърде рано за празнуване. Като вирусолог, бе наясно колко бързо се приспособява и изменя един вирус. А като епидемиолог, знаеше от болезнен личен опит как една епидемия може светкавично да излезе от контрол. Но може би просто има сценична треска. Беше прегледала статистическите данни, които Хуанг ѝ даде, и според тях епидемията можеше да бъде овладяна съвсем скоро.

Доктор Лий се прокашля и погледна към публиката. Част от хората в залата, знаеха, че е била в изгнание и най-вероятно бяха отговорни за случилото се с нея, но тя преглътна горчивината.

– Ще перифразирам думите на американския писател Марк Твен – „слуховете за моето професионално падение са силно преувеличени“ – започна тя с равен тон, без да обръща внимание на смеха в залата. – Трябва да призная, че се изправям пред вас смирена. Откакто започнах да работя в провинцията, в света на епидемиологията е бил постигнат значителен напредък. Впечатлена съм от начина, по който държавите по света са се обединили, за да се борят с новата епидемия. Горда съм, че моята страна има водеща роля в тези усилия.

Лий прие с усмивка ръкоплясканията. Беше научила правилата на играта. Тези, които са очаквали гневни упреци, щяха да останат разочаровани.

– В същото време, трябва да ви предупредя, че не бива да сме самоуверени. Всяка епидемия е потенциална пандемия. И преди сме били изправени пред различни пандемии, но човечеството винаги е успявало да се справи.

Тя продължи да говори за големите епидемии в историята, започвайки с първата регистрирана пандемия в Атина по време на войната ѝ със Спарта. Римската пандемия от 251 г. пр. н. е. убила пет хиляди души за един ден. Константинополската епидемия през 452 г. погубила десет хиляди за един ден. Около 25 милиона загинали в Европа от „Черната смърт” през 40-те години на 14 в. и 40 до 50 милиона по целия свят по време на голямата епидемия от инфлуенца през 1918 г. Лий предупреди отново всички в залата, че не бива да са прекалено самоуверени и повтори колко е доволна от сплотения международен отговор на настоящата епидемия.

Доктор Лий остана изумена от аплодисментите, които последваха речта ѝ. Тя не очакваше да я приемат отново в медицинските среди след годините изгнание и едва сдържаше вълнението си. Лий слезе от трибуната, но вместо да се върне на мястото си, се насочи към изхода. Очите ѝ бяха пълни със сълзи и имаше нужда да остане малко сама. Тръгна по един коридор, без да знае накъде отива.

Някой я повика по име. Беше доктор Хуанг, който бързаше да я настигне.

– Речта ти беше блестяща! – каза той, останал без дъх.

– Благодаря, доктор Хуанг. След малко ще се върна в залата. Вероятно разбираш, че за мен това бе едно много емоционално събитие, но поне се успокоих като чух, че е малко вероятно да избухне световна пандемия.

– Напротив, доктор Лий, пандемията е сигурна. И ще убие милиони, преди да успеем да направим каквото и да било.

Доктор Лий погледна към вратата на залата.

– Не това чух вътре. Всички изглеждаха оптимисти, че епидемията ще бъде овладяна.

– Защото не знаят всички факти.

– Какви са фактите, доктор Хуанг? Защо тази епидемия от ТОРС е по различна от предишната?

– Трябва да ти кажа нещо... Тази история с ТОРС... е измама.

Лий погледна гневно Хуанг.

– Какво искаш да кажеш?

– Епидемията, която ни притеснява, е причинена от различен патоген, разновидност на вируса на инфлуенцата.

– Защо не ми каза? Защо ме остави да говоря за ТОРС?

– Моля те да ме разбереш! Не ми беше лесно да го направя, но речта ти трябваше да послужи като димна завеса, с която да се скрие факта, че патогенът, с който си имаме работа, е много по-опасен от ТОРС.

– Експертите, които се изказват в залата, не биха се съгласили...

– Защото им дадохме заблуждаваща информация. Когато ни помолиха да им изпратим проби от щама, за да го изследват, ние им дадохме стария ТОРС вирус. Опитваме се да предотвратим евентуална паника.

Устата на Лий пресъхна.

– Какъв е този нов патоген?

– Мутирала форма на стария щам на инфлуенцата. Разпространява се мигновено и е много по-смъртоносен. Смъртта настъпва много по-бързо и при много повече хора. Вирусът е невероятно приспособим.

Доктор Лий гледаше колегата си с широко отворени невярващи очи.

– Тази държава не се научи да не действа задкулисно?

– Напротив, научихме се – отвърна доктор Хуанг. – Китай работи със Съединените щати. Ние и американците се споразумяхме да пазим съществуването на този нов патоген в тайна... поне засега.

– Вече видяхме, че забавянето и скриването на информация струва човешки животи! – не се стърпя Лий.

– Видяхме и принудителна карантина – не ѝ остана длъжен Хуанг. – Затворени болници, преустановяване на пътуванията и търговията, нападнати хора в китайски квартали по целия свят. Не можем да кажем истината, Лий! Невъзможно е да се спре този патоген, докато не разработим ваксина.

– Сигурен ли си?

– Ако искаш вярвай на думите ми. Американците имат много по-мощни компютри. Те създадоха модели, според които временно можем да ограничим отделни огнища на зараза, но не след дълго вирусът ще се разпространи и ще имаме световна пандемия.

– Защо не ми каза всичко това в селото? – попита гневно Лий.

– Опасявах се, че ще помислиш, че предишният път съм те предал и няма да ми повярваш – отвърна Хуанг.

– А защо да ти вярвам сега?

– Защото ти казвам истината... Кълна се!

Доктор Лий беше объркана и разгневена, но не се съмняваше, че Хуанг е искрен.

– Спомена някаква ваксина – каза тя.

– Няколко лаборатории работят върху нея – отвърна той. – Най-обещаващото лекарство се разработва в САЩ, в лаборатория на Боунфиш Кий във Флорида. Учените се надяват, че едно вещество, добито от морски организми, ще ни осигури ваксина, която да спре разпространението на вируса.

– Твърдиш, че една-единствена лаборатория разработва единственото надеждно оръжие? – Лий за малко да се засмее на този абсурд, въпреки сериозността на ситуацията.

Вратите на залата се отвориха и хората започнаха да изпълват коридора. Хуанг сниши глас.

– Все още се разработва – каза той, – но да, имаме големи надежди. Работата може да се ускори, ако ти си там като представител на Китайската народна република.

– Правителството иска да отида в Боунфиш Кий? – попита тя. – Изглежда, че съм реабилитирана. Готова съм да направя всичко по силите си, но да се залага всичко на тази единствена ваксина... е несериозно. Ами ако не проработи?

В очите на Хуанг се изписа тревога и гласът му спадна до шепот.

– Тогава Бог да ни е на помощ!

5 Тежък остър респираторен синдром – Бел. прев.

6 Вид азиатски дребен бозайник. (бел. ред.)

3

Епидемията от инфлуенца през 1918 г. се появила внезапно и атакувала света точно когато той се опитвал да се съвземе от току-що приключилата опустошителна война. Заразата тръгнала от Испания и убила осем милиона души. Нарекли я Испански грип, въпреки че нападнала и много други страни, включително САЩ. Само за няколко месеца, тя се разпространила по целия свят. Нямало подходящо лекарство. Жертвите можели да се разболеят сутринта, в рамките на няколко часа да развият типичния обрив с цвят на махагон и да починат преди да падне нощта. Милиони загинали. Един милиард били заразените. Преди да затихне през 1919 г., инфлуенца убила повече хора от петте години жестока война. По-страшна била дори от „Черната смърт”.

Зловещата статистика не напускаше ума на доктор Сонг Лий, докато изминаваше последните километри към Боунфиш Кий. Тя кацна във Форт Майърс и нае кола до пристанище Пайн Айлънд, където се срещна с един колоритен местен жител на име Дули Грийн. Той я откара с лодката си до острова през мангровите гори. На пристана я чакаше някакъв мъж.

– Здравейте, доктор Лий – каза развълнувано мъжът и протегна ръката си. – Казвам се Макс Кейн. Добре дошли на Фентъзи Айлънд. Аз ръководя това мъничко кътче от рая.

Със избелялата си хавайска риза и протъркани къси дънкови панталони, Кейн приличаше повече на бездомник, отколкото на уважаван морски микробиолог, чиято впечатляваща биография Лий бе прочела. Един китайски учен от неговия ранг не можеше да бъде видян без бяла престилка.

– Радвам се да се запознаем, доктор Кейн – усмихна се Лий, поглеждайки поклащащите се от вятъра палми и избелялата сграда, кацнала върху нисък, тревист хълм, на няколкостотин метра от пристана. – Не съм виждала друга лаборатория, разположена на толкова живописно място.

Кейн се ухили криво.

– Не е и наполовина толкова живописно, колкото сегашните обитатели на острова. – Той грабна куфара на гостенката си и закрачи енергично към вътрешността. – Елате, ще ви покажа къде ще се настаните.

Двамата се изкачиха по издълбани в хълма стъпала и продължиха по пътека от начупени мидени черупки към спретнати колиби, боядисани в розово с бели ивици. Кейн отвори вратата на една от колибите и покани Лий да влезе. В тясното пространство бяха побрани легло, стол, гардероб и едно бюро.

– Не е като хотел „Риц”, но има всичко необходимо – каза извинително Кейн.

Лий си спомни за своята колиба в селото.

– Сигурна съм, че тук ще ми е много удобно.

Кейн остави куфара на леглото.

– Радвам се да го чуя, доктор Лий – каза той. – Как пътувахте?

– Дълго! – отвърна тя, подсилвайки отговора си с дълбока въздишка. – Но се радвам, че отново съм в Съединените щати.

– Чух, че сте прекарали известно време в Харвард – каза Кейн. – Оценяваме факта, че дойдохте, за да ни помогнете.

– Как бих могла да не дойда, доктор Кейн? – отвърна Лий. – Досега светът имаше късмет. Въпреки постиженията на медицината, ние така и не разработихме ваксина за първата епидемия от инфлуенца от 1918 г. В момента си имаме работа с мутирал щам на този вирус. Изходът от тази ситуация зависи от работата ни тук. Кога мога да започна?

Макс Кейн се усмихна на нетърпението ѝ.

– Ще ви донеса нещо студено за пиене – каза той, – и ще ви разведа наоколо, ако желаете.

– Може по някое време да заспя права, заради часовата разлика, но засега съм добре – отвърна тя.

Макс Кейн я заведе до верандата на една сграда, типична за морски курорт.

Докато Сонг си почиваше на един дървен шезлонг, Кейн влезе вътре и донесе две чаши сок от манго и портокал с много лед. Лий отпи от освежителната напитка и се загледа в брега. Очакваше центърът на тайното изследване със световно значение да бъде заобиколен от огради и тълпи охранители и не можеше да скрие учудването си от спокойната идилична картина.

– Трудно е да си представиш, че тук има лаборатория, в която се прави такова важно изследване – рече тя. – Много е спокойно.

– Хората ще започнат да задават въпроси, ако сложим бодлива тел и наблюдателни кули. Стараем се да запазим образа на малък, спокоен изследователски център. Решихме, че най-добрата тактика е да се крием пред погледа на всички. На сайта ни пише, че лабораторията е частна и че работата ни е толкова скучна, че никой не би трябвало да си прави труда да идва. Вероятно си забелязала табелите „Частна собственост”, поставени навсякъде из острова. Досега сме имали само няколко молби за посещение, които успяхме да отклоним.

– Къде се намира лабораторията?

– Наложи се да бъдем малко по-потайни по отношение на изследователските помещения. По-навътре в острова са разположени три лаборатории. Скрити са много добре и в „Гугъл ърт” на тяхно място се виждат само дървета.

– Ами охрана? Не видях никакви пазачи.

– О, тук са! – отвърна Кейн с лека усмивка. – Всички служители в кухнята и по поддръжката всъщност са охранители. Разполагаме и с електронен наблюдателен център, който следи денонощно зоната около острова и самия остров. Навсякъде има монтирани камери.

– Ами човекът с лодката, господин Грийн? И той ли е част от измамата?

Кейн се усмихна.

– Дули ни осигурява чудесно прикритие. Той е работил тук преди ураганът Чарли да опустоши курорта на острова. Първоначално докарахме оборудването и личния състав със собствени лодки, но имахме нужда от някой, който да превозва хора и провизии от и до континента. Дули никога не е стъпвал по-навътре от пристана. Той си пада малко дърдорко, така че ако сподели с някого за нещо, което е видял тук, хората, които го познават, ще си помислят, че си измисля.

– Той се поинтересува коя съм. Успях да отклоня въпросите му.

– Сигурен съм, че до няколко часа всички в Пайн Айлънд ще знаят, че сте тук, но се съмнявам, че някой го е грижа за това.

– Радвам се. Трябва да призная, че съм доста притеснена от мащабите на задачата, която имаме, и възможните последствията, ако не успеем да я изпълним.

Кейн се замисли върху думите ѝ и накрая каза:

– Това, което сме постигнали досега, ме кара да вярвам, че няма да се провалим.

– Не искам да прозвуча неуважително, но щях да бъда много по-спокойна, ако знаех каква е научната основа за вашия оптимизъм.

– Скептицизмът е движещата сила на будния ум на учения – отвърна Кейн и разпери широко ръце. – Задачата ни е сложна, но не и неизпълнима. Знаем какво се очаква от нас и ще работим здраво. Но и вие много добре знаете, че когато си имаме работа с вируси, не можем да бъдем сигурни в нищо.

Сонг Лий кимна в знак на съгласие.

– Като изключим човешката раса – каза тя, – не мисля, че на тази планета има по възхитителни същества. Каква е била стратегията ви досега?

– Искате ли да се разходим? На крак мисля доста по-добре.

Двамата тръгнаха по една от пътеките, които обикаляха острова и бяха прокарани навремето за гостите на курорта.

– Чух, че сте работили в Харбър Бренч – започна Лий.

Харбър Бренч беше морска лаборатория, разположена на източното крайбрежие на Флорида.

– Прекарах там няколко години – отвърна Кейн. – Морската медицина беше още в зародиш, но ние бяхме първите, които видяхме огромния потенциал за производство на лекарства от океански организми. Разбрахме, че океанските същества са развили изумителни естествени механизми, за да се справят с враждебната околна среда.

– Как попаднахте на Боунфиш Кий?

– В Харбър Бренч изследвахме различни вещества от морето, но аз исках да се концентрирам върху антивирусните агенти, затова напуснах онази лаборатория и с парите от фондацията създадох нова. Боунфиш Кий беше обявен за продажба на търг след урагана Чарли. Фондацията купи острова и ремонтира сградите, които бяха оцелели.

– Очевидно сте имали успех.

– От научна гледна точка се справяхме много добре – отвърна Кейн, – но миналата година спряха финансирането за лабораторията. Наследниците на предишния председател на фондацията оспориха в съда законността ѝ и спечелиха делото. Успях да закрепя положението, но беше въпрос на време да преустановим работата си. Съжалявам, че ще го кажа, но събитията в Китай ни спасиха задниците.

– Няма нужда да се извинявате – отвърна Лий. – Ние, китайците, сме измислили ин и ян. Противоположните сили могат да създадат благоприятен баланс. Разкажете ми, как Боунфиш Кий се е превърнал в център за изследване на най-новата епидемия? Чух само отделни части от историята.

– Съвсем случайно – отвърна Кейн. – Аз съм председател на един борд, който съветва федералните власти по отношение на най-новите научни открития, касаещи политиката и националната сигурност. Често давах информация на Центровете за контрол на заболяванията за възможни открития в областта на антивирусните проучвания. Когато новият щам на вируса беше засечен в Китай, ние бяхме наети да открием как да се справим с него. Средствата, които получаваме, значително укрепиха положението ни и ни позволиха да работим спокойно.

– Споменахте, че сте уверени в успеха си – каза Лий.

– Аз съм умерен оптимист. Като вирусолог, вие знаете колко е сложно да се разработи антивирусен агент.

Лий кимна.

– Все още се изумявам – каза тя – от сложността на механизмите, събрани в нещо, което на практика представлява микроскопична нуклеинова киселина, обвита с протеин.

Кейн на свой ред кимна.

– Винаги съм вярвал, че липсата на вкаменени следи от вируси е косвено доказателство, че те са извънземна форма на живот.

– Вие не сте единственият, който лансира подобна теория – каза Лий, – но трябва да се борим с пришълците с инструментите, с които разполагаме на земята. – Тя се усмихна. – Или във вашия случай, каквото откриете в морето. Как мога да ви помогна, докато съм тук?

– Работим върху едно единствено антивирусно вещество. Можем да използваме вашия опит като вирусолог, докато правим различни проби с него. В същото време – добави той, – бих искал да разработите епидемиологичен план как най-успешно да използваме ваксината, след като я синтезираме.

– Близо ли сте до този момент? – попита тя.

– Иска ми се да бяхме още по-близо. Но, да, на финалната права сме – отговори той.

Кейн зави по една добре утъпкана пътека, която се отклоняваше от главната алея. След около трийсет метра, пътеката свърши пред циментова постройка. Един мъж стоеше пред стоманената врата. Носеше къси панталони и синя тениска, и можеше да мине за работник по поддръжката, но вместо инструменти, от широкия кожен колан на кръста му стърчеше пистолет. Мъжът не изглеждаше изненадан да ги види. Сонг Лий си спомни думите на Макс Кейн, че навсякъде из острова има монтирани камери.

Мъжът отвори вратата и се отдръпна, за да пропусне гостите. Вътре беше студено и тъмно, с изключение на светлината от десетките аквариуми, в които мърдаха различни морски същества. От водните помпи се чуваше слабо бръмчене.

Докато вървяха покрай аквариумите, Кейн каза:

– Изследвахме всички тези организми, но след обаждането от Центъра за контрол на заболяванията, се наложи да ускорим работата си.

Доктор Кейн спря до една странична врата и натисна няколко цифри върху електронната клавиатура. Вратата щракна и се отвори. Показа се малка тъмна стаичка. Слаба студена синя светлина идваше от един аквариум с овална форма. Сиянието се излъчваше от няколко бавнодвижещи се кръгли същества, които се издигаха и спускаха в аквариума в странен бавен танц.

Сонг Лий беше запленена от призрачните създания.

– Прекрасни са! – възхити се тя.

– Запознайте се със синята медуза, доктор Лий – каза Кейн. – Всичките ни усилия са концентрирани върху това красиво създание. Отровата му е едно от най-сложните химични вещества, които съм срещал.

– Да не искате да кажете, че тази медуза е източникът на веществото, което се опитвате да синтезирате?

– Точно така. И най-малкото количество от отровата на медузата е смъртоносно за човека, но съдбата на милиони души зависи от това скромно създание в аквариума. Ще ви разкажа подробностите след като си починете.

Будният ум на доктор Лий жадуваше още информация.

– Не се нуждая от почивка – настоя тя. – Искам да започна веднага.

Подобна на роза, зад деликатността на Сонг Лий се криеха бодли, изострени от горчивия ѝ опит с безмилостната китайска бюрокрация. Въпреки сериозността на разговора, Кейн не успя да скрие усмивката си.

– Ще ви запозная с екипа – каза той.

Кейн поведе Лий през лабораториите и я представи на другите талантливи учени, които работеха върху проекта „Медуза”. Доктор Лий беше особено впечатлена от Луис Мичъл, главният помощник на Кейн и ръководител на проекта. Но дългият път и часовата разлика постепенно изцедиха енергията на Лий и тя реши да отиде да се наспи в уютната си колиба.

Сутринта, веднага щом се събуди, се захвана за работа. През следващите няколко дни доктор Лий ставаше рано и работеше до късно. Единствената почивка от натоварения ѝ график беше ежедневната разходка с каяк сред мангровите гори. Веднъж на ден целият екип от учени се събираше на обща среща в трапезарията. Под всеобщи овации, доктор Кейн обяви, че веществото, което търсят, е идентифицирано и той и група доброволци ще работят в изолация, за да довършат синтезирането му в една от новите лаборатории. Той не спомена къде се намира тя, а само че е близо до източника. Лий се съгласи да остане на Боунфиш Кий заедно с няколко души от екипа, за да довърши епидемиологичния анализ и да изготви план за производството и разпределението на ваксината.

Карантината имаше ефект, но Лий знаеше, че е въпрос на време вирусът да бъде изпуснат и да започне да се разпространява. Докато анализираше данните за огнищата на зараза, тя не спираше да мисли за китайския опит с вируса ТОРС. Всички хора, за които имаше съмнение, че са заразени, бяха поставяни в стаи, изолирани от останалия свят чрез две херметизирани врати и дишаха филтриран въздух. Но въпреки това болестта успя да се разпространи.

Няколко седмици след изолацията на основната група учени, на острова започна да пристига информация от тайната лаборатория. Най-вълнуващата новина беше, че токсинът е бил синтезиран. Това беше най-сериозната крачка към създаването на ваксината.

Вдъхновена от успешното изследване, Лий побърза да разработи плана за разпределение на ваксината и ограничаването на епидемията.

Доктор Хуанг беше помолил да го информира как върви работата. Единственото място на острова, където мобилните телефони имаха покритие, беше на върха на една стара водна кула. Всеки ден след работа Лий се изкачваше там и разказваше за работата по проекта на своя стар приятел и ментор.

Тя нямаше как да знае, че всяка нейна дума стига и до неприятелски уши.

4

Бермудски острови,

три месеца по-късно

Шофьорът на таксито тревожно изгледа мъжа на бордюра пред терминала за пристигащи на международното летище „Ел Еф Уейд”. Потенциалният клиент имаше невчесана червеникава коса, прибрана назад в къса опашка, и силно брадясало лице. Беше облечен с изтъркани дънки, високи червени кецове, слънчеви очила в стил Елтън Джон с бели пластмасови рамки и измачкано ленено сако върху тениска със снимка на Джери Гарсия от „Грейтфул Дед”.

– Моля ви, откарайте ме до пристанището – каза Макс Кейн.

Той метна торбата си на задната седалка и после се пъхна до нея. Шофьорът сви рамене и включи на скорост. Работата си е работа.

Кейн се облегна назад и затвори очи. Мозъкът му щеше да експлодира. Нетърпението му растеше с всеки километър, изминат през последните двайсет и четири часа. Дългият полет от Тихия океан до Северна Америка и двучасовият преход от Ню Йорк бяха нищо в сравнение с привидно безкрайните минути, в които таксито се влачеше до морето.

Кейн помоли шофьора да спре близо до един кораб с тюркоазен корпус. Отличителният цвят и надписът „НАМПД“ точно под името на кораба „Уилям Бийб” показваха, че плавателният съд принадлежи на Националната агенция за морско и подводно дело, най-голямата организация в света за изследване на океаните.

Кейн слезе от таксито и връчи няколко банкноти на шофьора. После метна торбата си през рамо и бързо се качи по стълбата. Една жена с миловидно лице, облечена в униформа, посрещна Кейн с топла усмивка.

– Добър ден – каза тя. – Името ми е Марла Хейс. Аз съм трети помощник капитан на този кораб. А вие сте?

– Макс Кейн.

Тя провери в списъка, който държеше и отбеляза името на Кейн.

– Добре дошли на борда на „Бийб”, доктор Кейн. Ще ви отведа до вашата каюта и после ще ви покажа кораба.

– Ако не възразявате, изминах дълъг път и нямам търпение да видя „Б3”.

– Няма проблем – отвърна Марла и поведе Кейн към кърмата.

Дългият седемдесет и шест метра изследователски кораб беше нещо като морски еквивалент на професионален щангист. А кърмата му със здрав кран и широка палуба, беше най-натоварената част от него. По нея беше пълно с макари и подемници, които учените използваха, за да спускат подводните устройства, с които изследваха дълбините. Погледът на Кейн се плъзна по огромна, портокалова на цвят сфера, висяща в стоманена люлка под високия кран. По повърхността на сферата имаше три илюминатора, напомнящи за оръдия с къс обсег.

– Ето я – каза Марла. – Ще мина след малко да проверя как сте.

Кейн благодари на младата жена и внимателно приближи сферата, като стъпваше предпазливо, сякаш очакваше странният обект да скочи на трите крака, които стърчаха от основата му. Докторът заобиколи сферата и за малко да се сблъска с един мъж в хавайска риза и къси работни панталони, който стоеше пред кръгъл отвор с диаметър малко повече от трийсет сантиметра. Главата на мъжа беше в сферата – сякаш беше погълнат от изцъкленото чудовище. Симфонията от нецензурни ругатни, ехтящи от вътрешността на сферата, сякаш долитаха от пещера.

Кейн остави торбата си на земята и попита:

– Тесничко ли ви е?

Мъжът удари главата си, докато се опитваше да излезе, което предизвика още няколко цветисти псувни, и отметна кичур посивели коси от очите си, по-сини от корали в спокойна морска вода. Той беше широкоплещест, висок около метър и осемдесет, и вероятно тежеше около деветдесет килограма. Мъжът се усмихна, показвайки идеални бели зъби, който блеснаха на бронзовото му лицето. Ясен знак за годините, прекарани в морето.

– Много тясно! Ще ми трябва обувалка и кутия с мас, за да вляза в тази антика, извадена от бунището – каза той.

От отвора се подаде още едно лице с бронзов тен и широка усмивка:

– Откажи се, Кърт! Ще трябва да те полеят със смазка и да те набият с ковашки чук.

Широкоплещестият мъж направи отвратена гримаса. После протегна ръката си.

– Аз съм Кърт Остин, ръководител на експедицията „Батисфера 3”.

Вторият мъж се измъкна с краката напред от сферата и също се представи.

– Джо Дзавала – каза той. – Аз съм инженерът на проекта „Б3”.

– Приятно ми е да се запозная и с двама ви. Името ми е Макс Кейн. – Той посочи сферата с пръст. – И смятате да се спусна на деветстотин метра под повърхността с тази антика, извадена от бунището?

Остин и Дзавала се спогледаха слисано.

– Много ми е приятно, доктор Кейн. Съжалявам, че се усъмних във вашия здрав разум – рече смутено Остин.

– Не за пръв път ме обвиняват, че ми липсват важни чаркове в мозъка. Човек свиква, когато се занимава само с изследвания. – Кейн свали слънчевите си очила и погледна двамата мъже с очи сини като морето наоколо. – И ме наричайте Док.

Остин посочи оранжевата сфера.

– Забрави думите ми отпреди малко, Док. Бих се спуснал още сега, ако батисферата беше малко по-голяма. Джо е най-добрият специалист по дълбоководно гмуркане. Той направи водолазната камбана безопасна като подводница на НАМПД.

Дзавала погледна изпитателно сферата.

– Използвах технология, която не е била достъпна през трийсетте, когато Бийб и Бартън са направили първата батисфера и са се потопили на 922 метра дълбочина през 1934 г., но иначе конструкцията е близка до тяхната. Батисферата им е била прекрасна със своята простота.

– Днес конструкцията на батисферата ни се струва толкова логична – каза Кейн. – Първоначално Уилям Бийб решил, че цилиндричната форма ще е по-подходяща. Той говорил със своя приятел, Теди Рузвелт, няколко години преди спускането и нарисувал идеята си върху една салфетка. Рузвелт не се е съгласил с него и вместо цилиндър нарисувал кръг – неговата идея за камера с формата на глобус. След време, когато Бийб видял сферичния дизайн на Отис Бартън, осъзнал, че това е единственият начин да се справи с налягането на голяма дълбочина.

Дзавала и преди беше чувал историята.

– Бийб е разбрал, че двете основи на цилиндъра биха се вдлъбнали навътре заради налягането – продължи историята той, – но при сферата налягането се разпределя равномерно по цялата повърхност. – Дзавала клекна до апарата и прокара ръка по здравите подпори, върху които стояха краката. – Монтирах допълнителни плавателни торби в плазовете. Тук не става дума за обикновено подсигуряване, Док. Аз ще се спусна с теб.

Кейн потърка ръце като гладен човек пред сочна пържола.

– Това е една сбъдната мечта – каза той. – Използвах всичките си връзки, за да ме включат в списъка за гмуркане. Уилям Бийб ме вдъхнови да стана морски микробиолог. Като дете прочетох за светещата дълбоководна риба, която открил. Исках да преживея същите неща, които е преживял и той.

– Моето най-голямо приключение бе неуспешният ми опит да се напъхам през тази трийсет и пет сантиметрова врата – призна си Остин. – Защо не пробваш ти, Док?

Кейн, който беше висок около сто и седемдесет сантиметра, окачи сакото си на рамката на батисферата и после се вмъкна с главата напред през кръглия отвор.

– По-просторно е, отколкото изглежда отвън – чу се гласът му отвътре.

– Оригиналната батисфера е била 143 сантиметра в диаметър и стените ѝ били изработени от четирисантиметрова първокачествена закалена стомана – каза Дзавала. – Във вътрешността ѝ, освен гмуркачите, имало кислородни бутилки, филтри, фенер и телефонни кабели. Ние послъгахме малко. Илюминаторите са направени от полимер, вместо от кварц. Въжето е от кевлар, вместо от стомана, и заменихме медните комуникационни кабели с оптични. Освен това смалихме обемистите уреди. Бих предпочел сферата да е направена от титан, но цената щеше да е много по-висока.

Кейн с лекота излезе от апарата и загледа Дзавала почти с благоговение.

– Свършил си отлична работа, Джо! Бийб и Бартън са знаели, че рискуват живота си, но техният младежки ентусиазъм е надделял над страха им.

– Явно този ентусиазъм е заразил и теб, щом си изминал целият път дотук– каза Остин. – Разбрах, че си бил в Тихия океан.

– Да. Работех за Чичо Сам. Рутинна работа. За моя радост тъкмо приключвахме. Никак не ми се искаше да пропусна гмуркането.

Към батисферата се приближиха третият помощник капитан и двама мъже и една жена с камери, прожектори и микрофони.

– Това е филмовият екип на НАМПД – обясни Остин. – Те ще интервюират безстрашните гмуркачи.

По лицето на Макс Кейн се изписа паника.

– Сигурно изглеждам ужасно! И мириша! Не могат ли да почакат докато си взема душ и обръсна цялата тази четина от лицето си?

– Джо ще говори с тях, докато се оправиш. Ще се видим на мостика след като приключите с интервюто – каза Остин. – Трябва да обсъдим плана за утре.

На път към мостика Остин си спомни своето собствено детство в Сиатъл и как книгите на Бийб не даваха мира на въображението му. Сети се за една от историите, които много го беше впечатлила. Бийб стоял на ръба на една подводна пропаст, а маркучът, доставящ кислород до апарата, бил опънат до скъсване. Той гледал с копнеж към дълбините, които не можел да достигне. Случката обобщаваше склонността на Остин постоянно да поставя на изпитание границите на собствените си възможности.

Роден и отраснал в Сиатъл, Остин остана верен на момчешките си мечти, като се записа да учи „Системи за управление” във Вашингтонския университет. По същото време посещаваше и престижното училище за дълбоководно гмуркане. Завърши го с диплома по специалност „Спасяване“. Няколко години работи на нефтени платформи в Северно море и във фирмата на баща си за изваждане на потънали кораби, но приключенският му дух се нуждаеше от свобода. Ето защо прие поканата да стане част от екипа на един таен отдел на ЦРУ за подводно разузнаване. Скоро беше негов ръководител и остана такъв до края на Студената война, когато отделът беше закрит. Баща му се надяваше, че ще се върне към семейната фирма, но Остин се включи в НАМПД и оглави един специален екип, в който влизаха Дзавала и съпрузите Пол и Гамей Траут. Адмирал Сандекър бе преценил, че трябва да сформира Специален екип за разследване на необичайни загадки над и под повърхността на световния океан.

След приключване на последната мисия – търсенето на отдавна изгубената финикийска статуя, известна като „Мореплавателя”, Остин бе дочул, че Националното географско дружество и Нюйоркското зоологическо дружество дават пари за създаването на филм за историческото гмуркане с батисфера на Бийб през 1934 г. Актьори щяха да играят ролите на Бийб и Бартън в бутафорна батисфера, а повечето от гмурканията щяха да бъдат симулирани.

Остин убеди ръководството на НАМПД да позволи на Дзавала да конструира съвременна батисфера. Водолазната камбана трябваше да бъде спусната от един от изследователските кораб на агенцията – „Уилям Бийб” и да помогне с подводни документални снимки за създаването на филма. Като всички държавни агенции, НАМПД трябваше да се бори за своя дял от федералното финансиране, а и добрата реклама нямаше да ѝ навреди.

Дърк Пит бе поел поста директор на НАМПД, след като адмирал Сандекър стана вицепрезидент на Съединените щати. Новият директор също беше заинтересован работата на агенцията да има позитивен образ пред общестото. Дълбоководната камера на батисферата щеше да бъде рециклирана след края на филма и щеше да се превърне в сърце на съвсем нов подводен апарат. Водолазната камбана получи името „Б3”, защото беше третият корпус, създаден по плановете на Бийб и Бартън.

Следвани от оператор и звукотехник, Дзавала и гладко избръснатият Кейн се качиха на мостика, след като приключиха с интервютата. Остин представи Кейн на капитана Майк Генън, опитен член на НАМПД. Той разпъна една карта на масата и посочи остров Нонсач, близо до североизточния край на Бермудския архипелаг.

– Ще пуснем котва колкото се може по-близо до мястото, на което е спрял Бийб – каза капитанът. – Ще сме на около тринайсет километра от сушата с малко над деветстотин метра вода под кила на кораба.

– Избрахме по-плитко място от планираното, за да можем да заснемем морското дъно – допълни Остин. – Каква е прогнозата за времето?

– Довечера се очаква силен вятър, но до сутринта трябва да утихне – отвърна Генън.

Остин се обърна към Кейн.

– Само ние говорим, Док. Какво се надяваш да откриеш при това гмуркане?

Кейн помисли малко преди да отговори.

– Чудеса – отвърна той, усмихвайки се загадъчно.

– Как така?

– Когато Бийб съобщил, че е уловил светещи риби в мрежите си, неговите колеги учени не му повярвали. Бийб се надявал, че батисферата ще докаже откритието му. Той се сравнявал с палеонтолог, който може да върне времето назад и да види вкаменелостите живи. Също като Бийб, моята надежда е да разкрия чудесата, криещи се под повърхността на океана.

– Чудеса в биомедицината? – не се предаваше Остин.

Замечтаното изражение на Кейн се стопи.

– Как така биомедицина? – в гласа на Кейн се прокрадна остра нотка. Той се взря във видеокамерата.

– Проверих Боунфиш Кий в „Гугъл”. На вашата страница се споменава един заместител на морфина, който вашата лаборатория е разработила от отрова на охлюви. Питам се дали сте открили нещо подобно в Тихия океан.

Кейн се усмихна.

– Говорех като морски микробиолог... метафорично.

Остин кимна.

– Да поговорим за чудеса и метафори докато вечеряме, Док.

Кейн се прозя широко.

– Мисля, че ми е време да поспя – отвърна той. – Извинете за притеснението, капитане, но се чудех дали може да получа един сандвич в каютата си. По-добре да се наспя, за да бъда свеж за утрешното гмуркане.

Остин каза, че ще се видят сутринта. Той замислено проследи как Кейн напуска мостика, като се чудеше защо докторът реагира толкова остро на един съвсем обикновен въпрос. После се обърна и продължи разговора си с капитана.

На следващата сутрин корабът на НАМПД пое по курса на експедицията на Бийб – първо през Кесъл Роудс, после покрай високи, назъбени скали и стари фортове, подмина Гърнет Рок и излезе в открито море.

Силният вятър бе утихнал, но вълните още се гонеха една друга с белите си гребени. Въпреки вълнението корабът плава около час в открито море и пусна котва.

Водолазната камбана беше минала през какви ли не тестове, но въпреки това Дзавала искаше да я пусне празна поне веднъж преди основното потапяне. Кранът издигна запечатаната батисфера над водата и я спусна на петнайсет метра. След четвърт час извадиха „Б3” на палубата и Дзавала огледа вътрешността ѝ.

– По-суха е от пясък в пустиня – каза той.

– Готов ли си да се гмурнеш, Док? – попита Остин.

– Готов съм от почти четирийсет години – отвърна Кейн.

Дзавала метна две надуваеми възглавници и малко одеяла през отвора.

– Бийб и Бартън са седели на твърдия студен под – каза той. – Реших, че поне минимален комфорт няма да ни се отрази зле.

На свой ред, Кейн извади две кепета от чантата си и връчи едното на Дзавала.

– Бартън никога не се е гмуркал без късметлийската си шапка.

Дзавала си сложи кепето и се мушна през люка на батисферата, като внимаваше да не закачи подплатеното си яке и панталони на стоманените болтове около отвора. Инженерът се сви до контролното табло. Кейн влезе след него и седна до илюминатора. Дзавала включи кислорода и извика на Остин:

– Затвори люка, Кърт, че става течение!

– Ще се видим след няколко часа и ще пийнем по една маргарита – викна им Остин и заповяда да започнат затварянето на люка на батисферата.

Кранът вдигна сто и осемдесет-килограмовия люк и го приближи до отвора на батискафа. С пневматичен гайковерт техниците завиха десетте огромни гайки върху болтовете. Кейн и Остин си стиснаха ръце през десетсантиметров кръгъл отвор в центъра на люка, през който се вкарваха инструменти, без да се налага да се маха огромния капак. После техниците затвориха и този отвор.

Остин взе микрофона, свързан с комуникационната система на батисферата, и предупреди гмуркачите, че кранът ще ги издигнати във въздуха. „Б3” се залюля над палубата, сякаш две хиляди и петстотин килограмовата стоманена сфера беше лека като перце. Кранът бавно я премести и я задържа на осем метра над повърхността на водата.

Остин се свърза с батисфера по радиостанцията и даде разрешение на Дзавала да започне спускането.

През илюминаторите на „Б3” Дзавала и Кейн зърнаха лицата на екипажа и снимачния екип, части от кораба и небето, преди всичко да се изпълни със зелени мехурчета и пяна. „Б3” се плъзна в кристално чистите води на океана.

Кранът продължи да спуска водолазната камбана докато водата не я покри напълно.

– Благодаря за мекото кацане – проехтя далечният глас на Дзавала през микрофона.

– Много сме добри, можем да потопи тази поничка дори в чаша кафе – отвърна Остин.

– Не ми говори за кафе и други напитки – засмя се Дзавала. – Тоалетната се намира извън батисферата.

– Следващият път ще ти резервирам каюта в първа класа.

– Оценявам предложението, но главната ми грижа е краката ни да останат сухи. Давайте към следващата спирка.

Лебедката развъртя петнайсет метра кабел и батисферата спря за последна проверка на безопасността. Дзавала и Кейн огледаха вътрешността за влага, като с особено внимание провериха водонепромокаемите пломби около люка.

Всичко изглеждаше наред. Дзавала провери кислородните запаси, циркулацията на въздуха и комуникационните системи. Индикаторите показваха, че всички електронни нерви и бели дробове на батисферата работят отлично. Той се свърза с кораба-майка.

– Всичко е наред, Кърт. Системите работят. Готов ли си, Док?

– Спускайте ни! – отвърна Кейн.

Пенливите ръце на морето обгърнаха батисферата като отдавна изгубен роднина и само един стълб с мехурчета посочваше мястото, от което кухата сфера и двамата ѝ пътници започнаха деветстотинметровото спускане до подводното царство на Нептун.

5

Двамата пасажери на „Б3” бяха запечатани като в стоманена клетка, която щеше да затрудни дори и Хари Худини, но образите им свободно обикаляха планетата. Две миниатюрни камери на вътрешната стена предаваха изображения от кабината на батисферата към мачтовата антена на кораба „Бийб“, откъдето сигналът политаше към сателитите и незабавно се предаваше към лаборатории и класни стаи по света.

На хиляди километри от Бермуда, една червено-бяла комуникационна шамандура, плаваща в отдалечена част от Тихия океан, препредаваше снимките до слабо осветена стая на деветдесет метра под повърхността. Цял ред телевизионни екрани на стената на полукръгла камера показваха зеленикави кадри на ята риби, преминаващи пред камерите като раздухани от вятъра конфети.

Дузина мъже и жени се бяха събрали около единствения екран, който не показваше морското дъно. Погледите им бяха вперени в синьо-черно изображение на земното кълбо и надпис „НАМПД”. Докато наблюдаваха, буквите бяха заменени от кадри от вътрешността на „Б3” и двамата му пасажери.

– Еха! – извика Луис Мичъл и размаха ръце. – Той носи късметлийската си шапка!

Чу се смях. В този момент Макс Кейн заговори и настъпи тишина. Думите и движението на устните му леко се разминаваха. Той се наведе към камерата, а очите и бузите му странно се уголемиха заради оптическото изкривяване на лещата.

– Здравейте на всички! Казвам се доктор Макс Кейн. Директор съм на Морския център на Боунфиш Кий. В момента се намирав в копие на батисферата на Бийб и Бартън.

– Докторът обича да се раздава за лабораторията – каза един мъж с посивяла коса, отдясно на Луис.

Кейн продължи:

– Намираме се в Бермудски води, където скоро ще повторим историческото деветстотинметрово спускане на батисферата на Бийб и Бартън, извършено през 1934 г. Това е третият апарат от този вид, затова накратко го наричаме „Б3”. Пилотът на батисферата е Джо Дзавала, морски инженер от Националната агенция за морско и подводно дело. Джо е конструирал копието на батисферата.

Лицето на Дзавала се появи на екрана и той започна да описва техническите нововъведения в „Б3”. Луис слушаше с половин ухо. Повече я интересуваше красотата на инженера от НАМПД, отколкото неговите професионални умения.

– Завиждам на доктора – каза тя, без да сваля поглед от лицето на Дзавала.

– Аз също – отвърна мъжът с посивялата коса, морски биолог на име Франк Логан. – Каква изключителна научна възможност!

Луис се усмихна леко, сякаш бе чула някаква шега. Желанието ѝ да прекара повече време в тясното пространство на батисферата с красивия Дзавала, нямаше нищо общо с науката. Е, може би с биологията.

Камерата превключи отново на Кейн.

– Браво, Джо! – каза Кейн. – Сега бих искал да поздравя всички, които помогнаха да осъществим този проект и да изкажа личната си благодарност към „Нешънъл Джиографик”, „Нюйоркското зоологическо дружество”, правителството на Бермуда... и на НАМПД, разбира се. – Той приближи лицето си до камерата, движение, което го направи да изглежда като ухилена огромна риба. – Искам да поздравя и всички обитатели на „Селенията на Дейви Джоунс”!

Стаята се огласи от шумни възгласи и ръкопляскания.

Логан беше спокоен човек от Средния Запад и обикновено поведението му беше доста сдържано, но от вълнение се плесна по бедрата.

– Еха! – възкликна той. – Чудесно е, че Док спомена всички нас, които работим в „Селенията на Дейви Джоунс”. Жалко, че не можем да върнем услугата.

– Всъщност е възможно, но не е препоръчително – намеси се Луис. – Светът дори не подозира за съществуването на тази подводна лаборатория! Вероятно сме просто едно перо в бюджета на Конгреса, хитро замаскирано като поръчка за петстотиндоларови капаци за тоалетни чинии за флота.

По лицето на Логан се изписа усмивка.

– Да, знам, но въпреки това е жалко, че не можем да поздравим Док. Не се сещам за друг, който да го заслужава повече, след всичко, което направи. – Лицето на Луис се изпъна и той разбра, че е направил гаф, затова побърза да допълни: – Ти също постигна много, Луис. Помогна проектът „Медуза” да стигне до финалната си фаза и така Макс успя да се освободи и да замине за гмуркането с батисферата.

– Благодаря, Франк. Всички ние се отказахме от нормалния си живот, за да бъдем тук.

В стаята се чу слаб звук и на един от екраните, показващ нещо, подобно на диамантена диадема на фона на тъмно кадифе, започна да мига зелена светлина.

– Като говорехме за административни задължения – каза Логан с шеговита ирония, – твоята компания скоро ще пристигне.

Луис сбърчи нос.

– Проклятие! Исках да проследя гмуркането на Док.

– Доведи госта си тук да гледа шоуто – предложи Логан.

– О, не! Ще се отърва от него възможно най-бързо – каза Луис и се надигна от стола си.

Луис Мичъл бе висока близо метър и осемдесет, наближаваше петдесетте и бе качила няколко килограма повече, отколкото ѝ се искаше. Пищната ѝ фигура под увисналия анцуг не отговаряше на съвременните представи за красота, но на художниците от миналото щяха да им потекат лигите по нейните извивки, по светлата ѝ кожа и гъстата ѝ гарвановочерна коса, падаща върху рамената.

Тя излезе от стаята и се спусна по една извита стълба към силно осветен коридор. Подобното на тръба помещение свършваше в малка камера, в която имаше двама мъже. Те стояха пред табло, обърнато към тежка метална врата.

Единия от тях каза:

– Здравей, Луис! След четирийсет и пет секунди ще пристигне – и посочи към един екран, монтиран в таблото.

Мигащите светлини се превърнаха в подводен апарат, спускащ се бавно в мрака. Той приличаше на голям товарен хеликоптер със свален главен винт и беше задвижван от въртящи се турбини, монтирани върху корпуса. В овалната кабина се виждаха две фигури.

Отекна бръмчене на двигатели. Върху екрана на контролното табло започна да мига диаграма, сигнализираща, че вратите на въздушната камера са отворени. След няколко секунди, екранът спря да мига. Вратите бяха затворени. Подът започна да вибрира от мощните помпи. Когато водата се оттече от камерата, помпите замлъкнаха и над вратите замига зелена светлина. С едно докосване върху контролното табло вратите се отвориха и се разнесе мирис на морска вода. Подводният апарат стоеше в камера с куполовиден таван. По корпуса му се стичаше вода и бързо изчезваше с бълбукане в каналите.

Отстрани на апарата се отвори люк и от него излезе пилотът. Мъжете при контролното табло отидоха да помогнат със свалянето на провизиите от багажното отделение зад кабината.

Луис се приближи и поздрави другия мъж, който тежко се измъкна от пасажерското кресло. Той беше с няколко сантиметра по-висок от нея и носеше сини дънки и кецове. Върху анорака и бейзболната му шапка се виждаше логото на компанията, грижеща се за сигурността на лабораторията.

Луис протегна ръка.

– Добре дошли в „Селенията на Дейви Джоунс”. Аз съм доктор Луис Мичъл, заместник ръководител на лабораторията.

– Приятно ми е да се запознаем, госпожо – отвърна мъжът с провлачен южняшки акцент. – Името ми е Пелпс.

Луис очакваше да види полувоенен тип като мъжете от охраната на кораба-майка, където персоналът, работещ на дъното, си почиваше, но Пелпс изглеждаше сякаш сглобен от непотребни резервни части. Ръцете му бяха прекалено дълги за тялото, дланите му бяха несъразмерно големи, а главата твърде обемиста. Със своите тъжни, тъмни очи и голяма уста, подчертана от увисналите му мустаци, той по нещо напомняше на хрътка. Имаше дълга черна коса и големи, старомодни бакенбарди.

– Добре ли пътувахте, господин Пелпс?

– По-добре не можеше да бъде, госпожо. Най-много ме развълнуваха светлините на морското дъно. Мислех си, че сигурно е Атлантида.

Луис потрепна неволно от това пресилено сравнение с „Изчезналия град”.

– Радвам се да го чуя – каза тя. – Влезте в кабинета ми, за да обсъдим с какво можем да сме ви полезни.

Луис поведе госта си през цилиндричен коридор, който свършваше до една вита стълба, водеща към слабо осветена овална стая. Една риба беше допряла носа си в прозрачния куполовиден таван на помещението, който създаваше илюзията, че морето всеки момент ще нахлуе вътре.

Пелпс поклати глава с изумление.

– Невероятна гледка! Това е изумително, госпожо!

– Първоначално имаш чувството, че те хипнотизира, но с времето се свиква. Всъщност, това е кабинетът на доктор Кейн. Използвам го, докато го няма. Седнете и, моля, спрете да ме наричате „госпожо”. Това ме кара да се чувствам, сякаш съм на сто години. Предпочитам доктор Мичъл.

– За стогодишна изглеждате много добре, госпожо... Извинете, доктор Мичъл.

Луис отново трепна и усили лампите в стаята, за да може морските същества да се виждат по-малко и да не ги разсейват. Тя отвори един малък хладилник, извади две студени бутилки вода и подаде едната на Пелпс. След това седна зад бюро от пластмаса и хром, с поразително прост дизайн.

Пелпс си дръпна един стол.

– Искам да ви благодаря, че ми отделихте от ценното си време, доктор Мичъл. Сигурно имате много по-важна работа от това да говорите с един отегчителен стар охранител.

„Само ако знаеше“, помисли си Луис, но се усмихна вежливо на госта си.

– Как мога да ви помогна, господин Пелпс?

– Моята компания ме изпрати тук да проверя за пропуски в сигурността на подводната лаборатория.

Луис се зачуди що за идиот е изпратил Пелпс да ѝ губи времето. Тя се отпусна назад и посочи към прозрачния таван.

– Между нас и повърхността има деветдесет метра вода. Това е по-добра защита от всеки ров на замък. Горе патрулира кораб на вашата компания с тежковъоръжени охранители, подкрепяни, ако се наложи, от дежурни екипи на Американския флот. Каква по-голяма сигурност от това?

Пелпс сбръчка вежди.

– С цялото ми уважение, доктор Мичъл, първото нещо, което научаваш в този бизнес е, че на света не съществува охранителна система, в която да няма пропуски.

Луис не обърна внимание на снизходителния му тон.

– Добре тогава, да започнем с обиколка на лабораторията – каза тя, завъртя се на стола си и натисна едно копче на клавиатурата. Върху екрана на монитора се появи триизмерна диаграма, на която се виждаха няколко сфери, свързани помежду си с тръби.

– Лабораторията се състои от четири големи сфери, подредени във формата на диамант и свързани с овални коридори – започна Луис. – В момента се намираме на върха на административния отсек. Под нас са помещенията на служителите и столовата. – Тя придвижи курсора на мишката, за да покаже друга сфера. – В този отсек се намира контролната зала, както и някои лаборатории, и складове. В следващия се помещава малък ядрен реактор. Въздухът ни се осигурява чрез система за отделяне на кислород от водата. Имаме и резервни кислородни бутилки за аварийни случаи. Намираме се на няколкостотин метра от ръба на един подводен каньон.

Пелпс посочи към сферичната сграда в средата на квадрата.

– Оттук ли влязохме?

– Точно така – отвърна Луис. – Мини-подводниците, закрепени под преходния модул, се използват за събиране на материали от каньона, но могат да служат и при евакуация на лабораторията. Като крайна мярка разполагаме и със спасителни капсули. Въздушната капсула е свързана чрез подсилени коридори, които осигуряват достъп на служителите от всеки друг модул и спомагат за структурната здравина на комплекса.

– Ами четвъртият модул? – попита Пелпс.

– Тайна е.

– Колко души работят в комплекса?

– Съжалявам, и това е тайна. Не аз определям правилата.

– Няма проблем – отвърна Пелпс кимайки. – Това е едно изключително строително постижение.

– Имахме късмет, че Военноморският флот ни осигури това съоръжение. Първоначално лабораторията беше планирана като подводна обсерватория. Отделните компоненти бяха построени на сушата, оборудвани с всичко необходимо и докарани до тук от специални шлепове. Платформите им бяха захванати една за друга, целият комплекс беше сглобен и след това спуснат на дъното. За щастие, не сме на голяма дълбочина и морското дъно е сравнително равно. На това му се казва изпълнение до ключ. Комплексът не е предвиден да остане тук завинаги, затова въздушната му система е пригодена да му осигури отрицателна плаваемост. Може да бъде изваден и преместен на друго място.

Пелпс каза:

– Ако не ви затруднявам прекалено, бих искал да видя зоните, които не са с ограничен достъп.

Луис Мичъл се намръщи, като ясно показа, че не е особено доволна от тази молба. Тя вдигна слушалката на телефона и се свърза с контролната зала.

– Здравей, Франк! Ще отнеме повече време, отколкото очаквах. Нещо ново от Док? Не? Добре, ще поддържаме връзка.

Затвори слушалката с повече сила, отколкото беше нужно и се изправи.

– Да вървим, господин Пелпс! Ще трябва да го направим доста бързо.

На осемдесет километра от „Селенията на Дейви Джоунс” неравната повърхност на тъмното море изригна с експлозия от пяна и пръски. Шестметров алуминиев цилиндър изскочи от центъра на бълбукащия гейзер, отправи се към небето под остър ъгъл и бързо се спусна обратно към вълните.

След няколко секунди крилатата ракета се изравни с повърхността на водата и полетя на седем метра над гребените на вълните. Летеше толкова ниско, че оставяше разпенена следа по водата след себе си. Задвижвана от реактивен двигател, ракетата бързо ускори и още преди да се включат спомагателните двигатели, вече беше достигнала скорост осемстотин километра в час.

Няколко сложни системи за насочване поддържаха ракетата по курса ѝ толкова прецизно, сякаш е управлявана от опитен пилот.

Нищо неподозиращата мишена на ракетата беше голям кораб със сив корпус, закотвен близо до червенобялата шамандура, отбелязваща местоположението на подводната лаборатория. Името на кораба беше „Прауд Мери”, и беше регистриран на Маршаловите острови като плавателен съд за проучвания. „Прауд Мери” беше закотвен близо до шамандурата и очакваше завръщането на подводницата-совалка с Пелпс на борда.

Собственик на кораба беше някаква сенчеста корпорация, осигуряваща плавателни съдове за международни охранителни компании, нуждаещи се от морски услуги. Тя предоставяше всичко – от малки, бързи и тежковъоръжени моторници, до кораби, достатъчно големи да пренесат цяла армия от наемници до всяка точка на света.

„Прауд Мери” беше натоварен да защитава подводната лаборатория. На борда му имаше двайсет и четирима висококвалифицирани охранители, обучени да използват всякакъв вид леко оръжие и цяла гама от специално електронно оборудване, способно да засече всеки кораб или летателен апарат, който се доближи до лабораторията.

Крилатата ракета обаче премигна на екрана на корабния радар само за няколко секунди. Бездействието беше притъпило реакциите на дежурния и той беше погълнат от едно списание за мотори, когато ракетата се появи за кратко и после изчезна от радара. Корабът разполагаше и с инфрачервени датчици, но дори и ракетата да беше летяла на голяма височина, те нямаше да успеят да уловят слабата топлина от двигателите ѝ.

Необезпокоявана, ракетата приближаваше към „Прауд Мери“ с половин тон експлозиви в бойната си глава.

Луис Мичъл и Гордън Пелпс вървяха през коридора, водещ към контролната зала, когато чуха силен тътен, който дойде някъде отгоре. Тя спря, завъртя се бавно и се заслуша. Беше притеснена да не се е появил проблем в някоя от системите.

– Никога не съм чувала нещо подобно – каза тя. – Звучеше сякаш камион се е забил в стена. Искам да проверя дали всички системи работят нормално.

Пелпс погледна часовника си.

– Изглежда, че малко изпреварваме графика.

– По-добре да проверя ситуацията в контролната зала.

– Добра идея – отвърна любезно Пелпс.

Двамата продължиха към вратата в края на коридора. На няколко крачки от контролната зала, вратата се отвори със съсък и Франк Логан излетя отвътре. Бледото му лице изглеждаше развълнувано и той се хилеше.

– Луис! Идвах да те извикам. Чу ли този странен шум...

Логан замлъкна, а усмивката му се стопи. Луис се обърна, за да види какво гледа.

Пелпс държеше пистолет.

– Какво става? – попита тя. – Ние не допускаме оръжия в лабораторията!

Пелпс я погледна мрачно.

– Както вече казах, нито една охранителна система не е лишена от пропуски. Лабораторията вече има ново ръководство, доктор Мичъл.

Той говореше спокойно, но гласът му бе изгубил сервилния тон, който толкова подразни Луис. Сега Пелпс звучеше остро и категорично.

Той нареди на Логан да застане до Луис, за да го държи под око. Логан се подчини, но в това време вратата на лабораторията се отвори отново и един от техниците се показа. Пелпс мигновено насочи пистолета си към него. Техникът замръзна на място, но Логан реши да използва секундата разсеяност и да сграбчи оръжието.

Двамата се вкопчиха един в друг, но Пелпс беше по-млад и силен, и беше ясно, че ще надделее. В този момент пистолетът гръмна. Изстрелът прозвуча глухо, заради заглушителя на дулото, а върху бялата престилка на Логан се появи червено петно. Краката му омекнаха и той се свлече на пода.

Техникът се стрелна обратно в лабораторията. Луис се затича и коленичи до безжизненото тяло на Логан. Тя отвори уста, за да изкрещи, но не се чу нищо.

– Ти го уби! – каза най-после тя.

– Съжалявам! – отвърна Пелпс. – Не съм искал.

– А какво искахте? – попита остро Луис.

– Сега нямаме време да говорим за това, госпожо!

Луис се изправи и погледна Пелпс.

– И мен ли ще застреляте?

– Само ако се наложи, доктор Мичъл. Не правете глупости като вашия приятел. Не бихме искали да ви загубим.

Луис Мичъл няколко секунди се взираше предизвикателно в Пелпс, преди да сведе очи пред непоколебимия му поглед.

– Какво искате? – попита тя.

Пелпс не обърна внимание на въпроса ѝ и каза:

– Сега ще се поразходим малко.

6

Двамата пасажери на „Б3” решиха да докладват своите наблюдения като коментатори на спортно събитие. Джо Дзавала щеше да бъде главният коментатор, а Макс Кейн избра да внесе колорит, като използва записките на Уилям Бийб.

На осемдесет и седем метра дълбочина, Кейн обяви:

– Потопеният океански лайнер „Лузитания” почива на тази дълбочина.

На сто и седем метра, той отбеляза:

– Това е най-дълбоката точка, до която е достигала подводница, преди Бийб да започне спусканията със своята батисфера.

Когато апаратът достигна сто и осемдесет метра, Кейн свали късметлийската шапка от главата си и я стисна в ръка.

– Навлизаме в това, което Бийб е наричал „Земята на изгубените” – каза тихо той. – Това е царството на човешките същества, загубили живота си в морето. Още от времето на финикийците, милиони души са се спускали до тази дълбочина, но всички те вече са били мъртви, станали жертви на войните, бурите или Божията намеса.

– Приятна мисъл – каза Дзавала. – Затова ли поздрави „Селенията на Дейви Джоус”... където отиват удавените моряци?

Кейн се пресегна към копчето за изключване на камерата и микрофона и каза:

– С Джо ще направим малка почивка. След няколко минути ще продължим с коментарите на наблюденията си. – Той натисна копчето. – Имам нужда да си поема дъх – каза той с усмивка. – Попита ме за „Селенията”... Това е името, което колегите ми дадоха на лабораторията.

– Морският център на Боунфиш Кий? – попита Дзавала.

Кейн погледна към камерата.

– Да, Боунфиш Кий.

Дзавала се зачуди защо някой би сравнил слънчев остров в Мексиканския залив с мрачното царство на удавените моряци, но знаеше, че учените са странни птици и мислено повдигна рамене.

– Бийб е смятал океана за сравнително безобиден – каза Кейн. – Той е знаел, че опасностите са реални, но е мислел, че слуховете за рисковете от големите дълбочини са пресилени.

– Милионите жертви на удавяне, за които спомена, не биха се съгласили с теб – отвърна Дзавала. – Уважавам всичко, което са постигнали Бийб и Бартън, но от инженерна гледна точка, бих казал, че са извадили късмет като не са станали жители на тази „Земя на изгубените”. Оригиналната батисфера е била като бомба със закъснител.

Кейн посрещна думите му с насмешка.

– Бийб освен мечтател е бил и реалист – каза той. – Той е сравнявал батисферата с кухо грахово зърно, висящо на паякова нишка на четирийсет метра дълбочина под корпуса на кораб в средата на океана.

– Поетично, но неточно – отвърна Дзавала. – Точно затова инсталирах новите системи за безопасност.

– Радвам се, че си го направил – каза Кейн. Той отново включи микрофона и насочи вниманието си към гледката пред илюминатора.

„Б3” от време на време се поклащаше, но спускането се усещаше повече от промяната в светлината през илюминаторите, отколкото от движението. Най-драстичната промяна в цветовете е в началото на спускането. Червеното и жълтото изчезват, сякаш някой ги изстисква от гъба. Зеленото и синьото преобладават. На още по-голяма дълбочина цветът на водата става тъмносин и накрая наситеночерен.

В началото риби лоцман, сребърни змиорки, облаци копеподи и подобни на дантела сифонофори преминаваха пред илюминаторите като малки духове, заедно с множество скариди, прозрачни сепии и толкова миниатюрни охлювчета, че можеха да бъдат сбъркани с мехурчета. В края на обсега на прожектора се забелязваха дълги, тъмни силуети.

На двеста и тринайсет метра, Дзавала изключи светлината. Той погледна през илюминатора и промърмори нещо на испански. Дзавала беше отраснал в Санта Фе и гледката извън батисферата му напомняше на небето над Ню Мексико в ясна зимна нощ. В тъмнината проблясваха звезди. Някои самотни, а други на групи. Едни премигваха непрекъснато, а други само веднъж. Виждаха се плаващи нишки светлина и мъждукащи петна, които можеха да бъдат свръхнови или съзвездия на небосклона.

В кабината беше тихо като в катедрала. Единственият шум идваше от тихото бръмчене от мотора на вентилацията, затова когато Кейн видя някаква вълнообразна форма да преминава пред илюминатора, реакцията му беше като изстрел с пистолет.

– Еха! – възкликна Кейн. – Медуза аурелия!

Дзавала се усмихна на вълнението на Кейн. Не можеше да отрече красотата в плавните движения на медузата, макар създанието пред илюминатора да беше дълго само няколко сантиметра.

– За малко да се вържа, Док. Помислих, че си видял чудовището от Лох Нес – каза Дзавала.

– Това е много по-хубаво от Неси. Медузите са едни от най-възхитителните и сложни създания и на сушата, и в морето. Погледни как това ято риби светна като главната улица в Лас Вегас... Риби фенери... Хей – възкликна Кейн, – какво беше това?

– Да не си видял някоя русалка, Док? – попита Дзавала.

Кейн опря лице в илюминатора.

– Не съм сигурен какво видях – каза той, – но беше огромно!

Дзавала включи прожектора и зелена струя светлина прониза мрака.

– Изчезна – каза Кейн, – каквото и да е било.

– Бийб е забелязал голяма риба, за която помислил, че може да е китова акула – каза Кейн към камерата. – Допреди да се спусне с батисферата, неговите колеги учени не са вярвали, че е видял риба със светещи зъби и неонова кожа. Той им запушил устите, доказвайки, че бездната гъмжи от подобни загадъчни създания.

– Стават все по-странни – каза Дзавала, сочейки към себе си. – Местните, които плуват наоколо, навярно си мислят, че двамата с теб сме доста противни натрапници в техния квартал.

Гръмогласният смях на Кейн проехтя в батисферата.

– Извинявам се на всички, които ни слушат в момента. Не исках да ви оглушавам. Но съм съгласен с Джо – хората нямат право да бъдат там, където сме ние в момента. Налягането извън тази сфера е седемдесет килограма на квадратен сантиметър. Самите ние щяхме да приличаме на медузи, ако не ни предпазваше тази стоманена черупка... Погледни, още няколко риби фенери. Човече, прекрасни са! Виж, ето – опа!

Спускането на батисферата протичаше гладко и без отклонения, но изведнъж, докато Кейн говореше, силна вибрация премина през апарата. „Б3” първо се издигна, а после се спусна бавно. Кейн се озърна, сякаш очакваше морето да започне да нахлува през стените на сферата.

Дзавала се свърза с кораба-майка.

– Кърт, ако обичате, спрете да си играете на йо-йо с „Б3”!

Необичайно силно вълнение беше разклатило кораба и кабелът се беше отпуснал. Операторът на крана забеляза промяната и задейства мотора на лебедката.

– Съжалявам за подрусването – отвърна Остин. – Кабелът се беше отпуснал заради вълните и малко прибързахме с обтягането му.

– Нищо чудно, при тази дължина на кабела.

– След като повдигна темата, защо не проверите дълбокомера?

Дзавала погледна към екрана на монитора и тупна Кейн по рамото. Макс се обърна и видя пръстът на Дзавала да сочи към датчика.

Деветстотин двайсет и три метра.

Бяха надминали историческата дълбочина на оригиналната батисфера с шейсет сантиметра.

Челюстта на Макс увисна почти до адамовата му ябълка.

– Пристигнахме! – обяви той. – На повече от деветстотин метра сме!

– И почти не ви остана въже – добави Кърт Остин. – Дъното е само на петнайсет метра под вас.

Кейн плясна триумфално ръката на Джо Дзавала.

– Не мога да повярвам! – каза той. Лицето му сияеше от вълнение. – Бих искал да използвам случая да благодаря на безстрашните Уилям Бийб и Отис Бъртън – продължи той, – за мечтата, която ни завещаха. Това, което постигнахме днес, е признание за техния кураж... А сега ще започнем да фотографираме морското дъно, затова ще се изключим за няколко минути. Ще се свържем с вас, когато поемем към повърхността.

Дзавала и Кейн прекъснаха връзката, настаниха се до илюминаторите с фотоапарати в ръка и започнаха да снимат странните светещи създания, които светлините на батисферата бяха привлекли. След малко, Дзавала провери от колко време са на дъното и каза, че е време да поемат обратно към повърхността.

Кейн се ухили.

– Да тръгваме тогава! – каза той.

Дзавала се свърза по радиостанцията с Остин и му съобщи, че са готови да бъдат издърпани.

„Б3” се залюля леко, завибрира и после се заклати наляво-надясно.

– Малко ни друса тук долу, Кърт. Морето пак ли стана бурно? – попита Дзавала.

– Като огледало е. Вятърът утихна и вълните изчезнаха.

В този момент Кейн изкрещя:

– Джо, – ето я отново... чудовищната риба! – и заби показалеца си в илюминатора.

Една сянка премина близо до края на обсега на прожектора и зави към батисферата.

Дзавала притисна лицето си към илюминатора. Всеки косъм от косата му настръхна. В него се взираха три светещи очи.

Нямаше много време да разгледа внимателно странното създание, защото сферата отново се разклати.

– Забелязахме, че кабелът се поклаща близо до повърхността – прозвуча гласът на Кърт през говорителя. – Какво става?

Батисферата се полюшна още веднъж.

– Тук долу има нещо – отвърна Дзавала.

– Какви ги говориш? – попита Остин.

Дзавала не беше сигурен, затова просто каза:

– Издърпайте ни!

– Дръжте се – отвърна Остин. – Включваме лебедката.

Батисферата се стабилизира. Числата върху ехолота примигнаха, показвайки, че сферата се движи към повърхността. Кейн се усмихна, но изражението на лицето му замръзна, когато батисферата се разклати отново. Секунда по-късно, мъжете в „Б3” бяха в безтегловност, сякаш падаха с повреден асансьор.

Батисферата летеше свободно към дълбините.

7

Остин се провеси през перилата на кораба и видя въжето на „Б3” да се усуква като скъсана струна на цигулка. Той включи микрофона, който го свързваше с батисферата.

– Какво става, Джо? Кабелът полудя.

Остин чу неясни гласове и откъслечни неразбираеми думи на фона на силен звук от дрънчене на метал. Изведнъж, кабелът спря да се върти и линията замлъкна.

Остин напрегна слух. Нищо! Нямаше дори статичен шум. Той свали слушалките и провери кабелите. Всичко си беше наред. Кърт свали радиопредавателя от колана си и се свърза с капитана на мостика.

– Загубих връзка с „Б3”. Получавате ли картина?

– Не и при нас сигналът прекъсна – докладва капитанът.

– Проверихте ли резервните системи? – попита Остин.

За разлика от оригиналната батисфера, която е била свързана с повърхността чрез един единствен телефонен кабел, „Б3” имаше няколко различни комуникационни кабела, в случай че някой от тях прекъсне.

– Проверих ги, Кърт, нищо! Всички системи са се изключили.

Загорялото лице на Остин замръзна. Нямаше никаква логика. Ако една от системите е изключила, другата трябваше да заработи. Дзавала се хвалеше, че уредите, които е проектирал за „Б3”, са същите като в най-модерните пътнически самолети.

Остин нареди на оператора на крана да навие въжето. Докато то излизаше от водата и се намотаваше около барабана, в слушалките на Остин се чу гласът на оператора.

– Хей, Кърт, нещо не е наред... От другата страна няма никакво съпротивление. Кабелът излиза твърде бързо и лесно. Сякаш навивам корда на въдица, след като рибата се е откъснала.

Остин помоли мъжа да прибере батисферата възможно най-бързо. Целият екип се беше струпал на перилата и безмълвно гледаше кабела. Филмовият екип на НАМПД усети напрежението във въздуха и спря да снима.

– Почти е на повърхността – предупреди оператора на крана. – Пазете се!

Мъжът забави скоростта на навиване, но въпреки това кабелът изплющя като камшик, когато излезе от водата. Операторът на крана внимателно прехвърли висящия кабел над перилата на кораба и го остави на палубата. Остин се приближи до кабела и вдигна края му.

– Проклетото нещо се е скъсало! – възкликна той.

Остин знаеше, че кабелът може да издържи десет пъти по-голяма тежест от тази на „Б3”. Скъсаните нишки бяха равни, като космите на четка за рисуване. Кърт се обърна към океанографа от НАМПД, който беше избрал мястото за спускане.

– Долу има ли нещо, което може да скъса кабела например коралов риф, или скала? – попита той.

– Дъното е равно като дъска за гладене – отговори мъжът, почти обиден от въпроса. – Има килим от водна растителност, но това е всичко. Само тиня и нищо друго. Затова избрахме това място.

Капитан Генън бързо се спусна от мостика, като видя как Остин оглежда кабела.

– Какво се е случило, по дяволите? – попита гневно той

Остин поклати глава.

– Де да знаех.

– От лодките на пресата не спират да звънят – каза капитанът. – Искат да знаят какво се е случило с видео сигнала.

Остин погледна към кордона от кръжащи лодки, държани настрана от патрула на бреговата охрана.

– Кажете им, че има проблем с оптичния кабел. Трябва ни време да разберем какво става.

Капитанът се свърза с мостика, предаде думите на Остин и отново постави радиопредавателя на колана си.

– Всичко ще бъде наред, нали, Кърт? – попита Генън с тревожни очи. – Плавателните торби на „Б3” ще ги върнат на повърхността.

Остин примижа на слънчевата светлина, отразяваща се от повърхността на океана.

– Батисферата е на стотици метри под нас. Да ѝ дадем малко време. Но предлагам да подготвим подводния робот, в случай че се наложи да огледаме дъното.

Въпреки привидното си спокойствие, Остин знаеше, че с всяка изминала минута шансът да се издуят плавателните торби намалява. Батисферата разчита на батерии за светлина, но кислородът свършва бързо. Той изчака още няколко минути и после извика капитана. Време беше да спуснат робота.

Дистанционно управляемите апарати се бяха превърнали в основно средство за изследване на дълбините. Контролиран чрез въже, един от тези роботи може да се спусне надълбоко, да влезе и в най-тесните пространства и да предаде изображение, позволявайки на оператора да разгледа дъното, без да напуска кораба.

Капитанът беше избрал апарат със среден размер, приблизително с големината на стар скрин, който можеше да работи на дълбочина от хиляда и осемстотин метра. Двигателите насочваха апарата с изключителна точност. Той беше оборудван с две „ръце” за събиране на проби и няколко камери, едната от които предаваше цветен образ с високо качество.

Телескопичиятн гик на десния борд повдигна робота и го спусна в морето. Остин го наблюдаваше как потъва под кълбо от светлозелени мехурчета, повличайки въжето след себе си. Щом апаратът изчезна от очите му Карт влезе в контролния център на главната палуба.

Роботът предаваше образ, а пилотът, симпатична млада жена, в контролния център управляваше движението му със специална ръчка на конзола подобна на конзолите на детска видеоигра. Изображенията се прехвърляха на голям екран над конзолата. Посоката и скоростта на робота се отчитаха в горната част на екрана.

Роботът се движеше спираловидно надолу и за минути измина същото разстояние, което батисферата преодоля за няколко часа. Апаратът премина през ята риби и ги пръсна като листа, докато се спускаше към дълбините.

– Изравнявам го – обяви жената.

Тя намали ъгъла на гмуркане, подобно на самолет, който се готви да кацне. Двата прожектора осветиха кафеникавата дънна растителност, която приличаше на листа на спанак, полюшващи се от течението. Нямаше и следа от „Батисфера 3”.

Остин каза:

– Започни да претърсваш в диаметър от трийсет метра.

Роботът премина на около шест метра над водораслите. Приключи първия си трийсетметров курс и после се върна обратно. Скоростомерът показваше, че роботът се движи с пет възела.

Остин нервно свиваше и отпускаше юмруци. Зад гърба му се бяха събрали още членове на екипа, но никой не проронваше и дума.

Минаха още пет минути.

Апаратът методично се движеше напред-назад. На картината, която изпращаше, се виждаше все същият монотонен килим от кафеникаво-зелена растителност.

– Чакай! – каза внезапно Остин. – Завий наляво!

С едно натискане на ръчката, пилотът завъртя апарата, така че да застане перпендикулярно на първоначалната траектория. Двата прожектора осветиха пръски кал около ръба на един кратер. От центъра му се издигаше куполовидна форма. Ето защо „Б3” не беше изплувала. Плавателните торби на батисферата бяха заровени дълбоко в калта. Остин помоли пилота на апарата да изчисти калта от батисферата. Двигателите на робота вдигнаха плътен кафяв облак, но ефектът беше почти никакъв. Гъстата тиня продължаваше да покрива сферата.

Пилотът приземи робота на дъното и насочи прожекторите му към “Б3“. Кърт се взря в картината.

Опитваше се да си представи какво може да се направи, за да освободят батисферата от прегръдката на морето. В този момент в дясната част на монитора се появи сянка. Нещо се движеше. Замръзна неподвижно за секунда и после изчезна.

– Какво беше това? – попита пилотът.

Преди Остин да успее да разбере какво е това, екранът изгасна.

8

Дзавала лежеше на една страна. Дясната му ръка беше притисната отдолу, а лявата свита до гърдите. Върху краката му лежеше нещо меко и тежко. Без да обръща внимание на острата болка в ухото, той повдигна глава и зърна Кейн проснат по корем върху коленете му.

На слабата, захранвана от акумулатор лампа, Дзавала видя, че навсякъде из кабината има разхвърляни хартии, пликчета, дрехи, бутилки с вода, възглавници и други предмети. Дзавала се пресегна да вземе слушалките и ги постави на ушите си. Тишина. Пробва и слушалките на Кейн. Не се чуваше дори статичен шум.

Загубата на връзка беше нещо зловещо, но оптимистичната природа на Дзавала не му позволи да се отчае. Той размърда единия си крак, освободи стъпалото си и избута тялото на Кейн от другия си крак. Макс се претърколи по гръб и от устните му се отрони слаб стон.

Усилията предизвикаха гадене у Дзавала. Той се пресегна към аптечката на стената, счупи една ампула и я размаха леко пред ноздрите си. Острата миризма веднага проясни съзнанието му.

Дзавала свали късметлийската си шапка и внимателно опипа главата си. Усети цицина, голява колкото яйце. Той сипа малко вода върху една марля и сложи компрес на главата си.

Дори най-слабото притискане беше болезнено, но пулсирането отслабна.

Дзавала подложи една възглавница под главата на Кейн. После свали шапката му и направи компрес и на него. Кейн трепна и очите му се отвориха.

– Ох! – каза той.

Добър знак.

– Съжалявам, Док, Флорънс Найтингейл^7 не успя да дойде, затова ще трябва да се задоволиш с мен – усмихна се Дзавала. – Опитай да си мръднеш пръстите на ръцете и краката.

Кейн сви пръстите на ръцете и краката си, после сви колене и се намръщи от болка.

– Мисля, че нямам нищо счупено.

Дзавала му помогна да стане и му подаде шише с вода. Изчака Кейн да отпие няколко глътки и попита:

– Какво си спомняш, Док?

Кейн сви усни.

– Гледах през илюминатора и коментирах... – той хвърли око към слушалките.

– Няма смисъл – отгатна мислите му Дзавала. – Не работят.

Лицето на Кейн пребледня.

– Нямаме връзка с повърхността?

– Временно... Продължавай.

Кейн пое дълбоко дъх.

– Видяхме някаква странна риба или кит. Следващото, което си спомням е, че поехме към Луната... После нищо. Ами ти?

Дзавала посочи с палец нагоре.

– Същото. Полетях във въздуха и после се забих в тавана. Подложих ръката си, за да омекотя удара, но единственото, което постигнах, бе да се ударя. Добре, че имам твърда глава.

– Вероятно кабелът се е откачил от барабана на лебедката.

Дзавала не каза нищо.

– Не разбирам – продължи Кейн, – защо още не са ни издърпали? – Той забеляза, че батисферата е напълно неподвижна и млъкна, за да си поеме дъх. – Не се движим, Джо. Какво се е случило?

Дзавала искаше да избегне паниката, но нямаше как да омекоти ситуацията.

– Изглежда сме паднали на дъното, Док.

Кейн погледна към таблото и видя, че системите работят на акумулатори.

– Ако бяхме закачени, щяхме да имаме ток. По дяволите! Сигурно кабелът се е скъсал.

– Това е почти невъзможно. Може да има и други причини за аварията. Искахме да поддържаме връзка чрез кабел, потопен на повече от деветстотин метра. Помниш ли как Бийб е сравнявал батисферата с грахово зърно, висящо на паякова нишка? Нито една система, създадена от човека, не е безгрешна. Но спокойно... Дори да не сме свързани с повърхността, имаме и други варианти.

Лицето на Кейн грейна.

– Ами да, разбира се! Твоята плавателна система.

Дзавала се усмихна.

– Какво ще кажеш да се качим в бара на „Бийб” и да си приготвим една кана с маргарити?

– Какво чакаме? – Кейн беше въодушевен като осъден на смърт затворник, на който му е дадена единайсетчасова отсрочка.

Дзавала свали една найлонова торба от стената и помоли Кейн да почисти кабината. Това щеше да разсее Макс.

– Резервоарите със сгъстен въздух се намират в центъра на платформата и са свързани с плавателните торби в плазовете – обясни Дзавала. – Когато се натисне това копче, капаците ще се отворят, сгъстеният въздух моментално издува торбите и те ще ни издигнат на повърхността, където корабът ще ни прибере.

Кейн потърка доволно ръце .

– „Маргаритавил“8, ето ни, идваме!

Дзавала се плъзна към таблото, отвори капака на една кутия, в която имаше червено копче, гравирано със стрелка, сочеща нагоре.

– Процесът включва две стъпки – обясни той. – Това копче включва системата, а това до него я задейства. Когато кажа „сега”, ти ще натиснеш твоето копче, а аз моето. После ще изчакаме. Има десетсекундно забавяне.

Кейн постави пръста си на копчето, което Дзавала му посочи.

– Готов съм!

– Сега! – каза Дзавала.

Джо беше изпробвал спасителната система в един басейн и се беше подготвил да чуе силен шум, но след изтичането на десетте секунди не се случи нищо. Двамата с Кейн опитаха отново. Пак нищо. Дзавала се взря внимателно в показанията на приборите, но те не отчитаха никакви повреди..

– Защо не работи? – попита Кейн.

– Вероятно нещо се е повредило при удара в дъното. Не се тревожи, програмирал съм резервна система.

Дзавала затрака по клавиатурата и каза на Кейн да опита отново. И този път торбите не се издуха. Явно трябваше да ги задействат ръчно. Дзавала отвори още едно покрито с пластмаса табло и хвана една дръжка, закачена за кабел. Той обясни, че дърпането на този кабел ще произведе слабо електричество, което от своя страна ще задейства плавателния механизъм.

Стисна зъби и дръпна. Нищо! Опита още няколко пъти, но със същия резултат. Ръчното включване също не работеше.

Кейн наблюдаваше безплодните опити на Дзавала с нарастващо безпокойство.

– Какво не е наред? – попита той.

Дзавала пусна ръчката и се загледа в нищото, докато умът му обхождаше елементите на плавателната система. Погледът му се отмести към илюминатора.

Той натисна копчето на прожектора и се озадачи, като не видя нищо. Дзавала се приближи до илюминатора, взе един фенер от рафта на стената и насочи лъча му навън. Светлината не успя да пробие мрака.

Джо подаде фенера на Кейн.

– Погледни!

Макс надникна през илюминатора.

– Проклятие, прозорците са покрити с черна кал! – възкликна той. – Забили сме се в дъното. Системата си работи безпогрешно. Просто калта пречи на капаците да се отворят.

Кейн замълча за известно време. Когато проговори отново, от устата му се чу почти шепот.

– Загазихме я, нали?

Дзавала се пресегна и стисна здраво ръката на Кейн.

– Успокой се, Док! – каза той.

За миг очите им се срещнаха.

– Окей, Джо, ти решаваш... – промълви тихо Кейн.

Дзавала пусна ръката му.

– Не искам да звуча прекалено спокойно. Да, намираме се в трудна ситуация, но положението ни не е безнадеждно. Екипът на кораба навярно вече е разбрал, че има проблем, а и знаят къде се намираме.

– Това с какво ще ни помогне, ако въжето се е скъсало? Пак ще трябва някак да ни издърпат.

– Сигурен съм, че Кърт ще намери начин.

Кейн изсумтя.

– Остин е впечатляващ мъж, но не е магьосник.

Дзавала си помисли за многото пъти, в които куражът и находчивостта на Остин са ги измъквали от безнадеждни ситуации.

– Години наред съм работил с Кърт и не познавам друг, който да е по-близо до представата ми за магьосник. Ако някой може да ни измъкне от тук, то това е той. Имаме кислород за повече от три часа и достатъчно енергия, за да ни е светло и топло. Най-големите ни проблеми ще бъдат скуката и el baño^9. – Той вдигна една найлонова торба. – Това е решението за нашите хигиенни нужди. Тъй като бяхме събрани от съдбата, може би е добре да се опознаем. Разкажи ми за твоята работа – каза Дзавала.

Лицето на Кейн се озари. Той сякаш забрави къде се намират.

– Моята специалност са тип безгръбначни животни, наречени Мешести. Този тип включва един подтип, известен като медуза. Повечето хора смятат медузите за скучни.

– Аз пък мисля, че са много интересни – каза Дзавала. – Веднъж бях ужилен от Португалска фрегата. Срещата беше изключително болезнена.

– Фрегатата не е точно медуза, а по-скоро колония от множество организми, живеещи в симбиоза. По пипалата си имат хиляди капсули, пълни с отрова. Дължината на едно пипало може да стигне до 20 метра. Но размерът не винаги е най-важното. Имаш късмет, че не си срещнал малка морска оса. Ужилването на това създание може да те прати в моргата.

– По онова време не се смятах за късметлия – каза Дзавала, спомняйки си за парещата болка. – Какъв е предметът на твоите изследвания?

– Моята лаборатория се занимава с изследвания по океанската биомедицина. Ние смятаме, че океанът скоро ще стане основен източник на химически съединения за фармацевтиката.

– Като Амазонските дъждовни гори?

– Към тях има голям интерес, но ние мислим, че океанът ще надмине всичко, което е било открито в джунглата.

– Говориш за медузи вместо ягуари?

– Между сушата и морето има повече прилики, отколкото разлики. Да вземем например курарето. Индианците от Амазонка са го използвали като парализираща отрова, с която са мажели върховете на стрелите си, но свойството му да отпуска мускулите го направи полезно лекарство.

– Виждаш ли същия потенциал и при медузите?

– Не само при тях. Медузи, сепии, октоподи, охлюви – привидно прости създания със сложни системи за хранене и защита.

– Какво точно правите в Тихия океан? – попита Дзавала.

– Работим по един проект, който може да засегне всеки мъж, жена и дете на тази планета.

– Сега вече наистина събуди любопитството ми. Разкажи ми повече.

– Не мога – каза Кейн, – строго секретно е. А и вече казах твърде много. Ако ти споделя още нещо, ще трябва да те убия.

Той осъзна абсурдността на тази заплаха, предвид обстоятелства, в които се намираха, и се закикоти. Дзавала потисна смеха си.

– Смехът хаби твърде много кислород – каза той.

Кейн отново стана сериозен.

– Наистина ли мислиш, че Остин ще дойде да ни спаси?

– Досега винаги го е правил.

Кейн направи знак, сякаш затваря устата си с цип.

– Значи естеството на нашата работа ще трябва да остане секретна, в случай, че има и най-малкият шанс да се измъкнем от тази проклета стоманена топка.

Дзавала се засмя сдържано.

– Предполагам, че твоят флирт със света на Бийб е приключил.

Кейн успя да пусне лека усмивка.

– Твой ред е, Джо. Разкажи ми как попадна в НАМПД.

– Адмирал Сандекър ме нае веднага след колежа. Трябваше му добър механик.

Дзавала беше скромен както обикновено. Син на емигранти от Мексико, той бе завършил Морския колеж на Нюйоркския държавен университет с диплома по морско инженерство. Притежаваше блестящ технически ум и опит с всякакъв вид движещи се машини. Можеше да поправи, измени или реставрира всеки двигател – на автомобил, кораб или самолет – независимо дали е парен, дизелов или електрически.

Сандекър беше чувал за будния млад студент и го нае още преди младежът да получи дипломата си. Той се превърна в най-добрия конструктор на подводни апарати – и дистанционни, и управлявани от хора – на НАМПД. А на всичкото отгоре Дзавала беше и много опитен пилот.

– Оставяш впечатлението, че НАМПД те е наела да сменяш гуми в гаража на агенцията – каза Кейн. Той огледа вътрешността на батисферата. – Сега нямаше да сме живи, ако не бяха промените, които си направил по „Б3”.

Дзавала вдигна рамене. Въпреки че убеждаваше Кейн, той знаеше, че спасяването им е доста проблематично. Пестенето на кислород щеше само да забави неизбежното. Той погледна към екрана – оставаха им малко повече от два часа. Застоелият въздух започна да ги замайва и той затвори очи и се опита да не мисли за намаляващите запаси от кислород.

7 Английска медицинска сестра, автор и статистик, и обществен деятел. – Бел. прев.

8 Верига американски заведения, в които се предлага алкохол. – Бел. прев.

9 Тоалетната (исп.) – Бел. прев.

9

Стиснал устни, Остин отново гледаше мокрото въже, което се измъкваше като змия от водата без своя товар. Той изруга като стар моряк, че е загубил робота и се свърза с капитана на мостика.

– Кабелът на робота беше скъсан също като този на батисферата – каза Остин. – Изглежда сякаш някой го е прерязал с ножици за подрязване на храсти.

– Това е лудост! – викна гневно капитан Генън. После се успокои и попита: – Да изпратя ли още един робот?

– Изчакайте – отговори Остин. – Трябват ми още няколко минути да помисля.

Остин се загледа в сапфирените води на океана. Той пропъди мислите за двамата мъже, затворени в стоманена топка на деветстотин метра под корпуса на кораба, и се концентрира върху прибирането на батисферата. Бързият му ум започна да съставя план за спасяване и да преценява какво оборудване ще му трябва, за да го изпълни.

Остин отново се свърза с капитана.

– Имам идея, но ще ми трябва помощта ви.

– Кажи ми какво искаш и ще ти го осигуря, Кърт!

– Благодаря, капитане. Ще ви чакам в работилницата.

Работилницата на „Бийб” се намираше под главната палуба и беше основна част от кораба. Един изследователски кораб е нещо като платформа, позволяваща на учените да проучват дълбините с инструменти и подводни апарати. Мощни океански бури постоянно връхлитаха кораба. Работилницата на „Бийб” поддържаше работата му с помощта на тричленен екип и множество инструменти за рязане, пилене, струговане, оформяне, фрезоване и пресоване.

До този момент работилницата се занимаваше предимно със спускането на батисферата на Остин. Като ръководител на проекта, той имаше близки професионални отношения с главния механик – едър, наподобяващ трол мъж, на име Ханк, който обичаше да приключва всяка задача с думите: „За държавна работа, стига толкова”.

Ханк навярно беше чул за „Б3”, защото посрещна Остин с мрачно лице.

– С какво мога да помогна, Кърт?

Остин извади схемата на „Б3” и я разпъна на масата. Той посочи към подковообразното метално съединение, което свързваше кабела с върха на сферата.

– Трябва да закача батисферата ето тук. – Остин нарисува една кука, закачена за края на кабел и я показа на Ханк. – Можеш ли да сглобиш това нещо за по-малко от час?

– Максимум четирийсет и пет минути – отговори Ханк. – Ще закача въжето за една резервна кука. Но не съм сигурен, че ще издържи деветстотин-метровото пътуване до повърхността.

– Интересува ме само първият половин метър – отвърна Остин. – Ако „Б3” се измъкне от калта, ще могат да включат плавателната система.

– Ще е трудно да закачите куката за онзи държач на тази дълбочина – отбеляза Генън. – Разстоянието между него и върха на сферата е само няколко сантиметра. – Той вдигна палеца и показалеца си. – Все едно да се опитваш да закачиш нещо толкова голямо от хеликоптер, намиращ се на деветстотин метра във въздуха. Според мен е почти невъзможно.

– Не съм съгласен – отвърна Остин. – Напълно невъзможно е! Затова няма да го правя от повърхността.

– Ами как...? – Лицето на капитана стана замислено. – „Бъбълс”?

– Защо не? Той е изпробван на хиляда и петстотин метра.

– Но...

– Да го обсъдим в контролния фургон – предложи Остин.

Шестметровият фургон, подобен на кутия, се намираше до един хангар, в който съхраняваха подводните апарати и друго оборудване за изследване на морското дъно. Оттук се контролираше и управляваше спускането с „Бъбълс“ – специалния костюм за дълбоководно гмуркане. Фургонът разполагаше с отделно контролно табло.

Остин и Генън застанаха пред костюма за дълбоководно гмуркане – подобна на човек фигура с издути крайници, която напомняше на човечето на „Мишелин”. Прозрачният му шлем наподобяваше машина за дъвки.

Техническото име на „Бъбълс” беше атмосферен водолазен костюм, или АВК. С помощта на АВК беше възможно спускане на огромна дълбочина, без човек да се налага да се притеснява за убийственото налягане или нуждата от декомпресия. Обемистата животоподдържаща система на гърба на алуминиевото тяло – или корпус, както е официалното му наименование – осигуряваше на гмуркача от шест до осем часа под вода, а дори и повече, в случай на авария.

„Бъбълс” беше експериментален АВК, собственост на Американския флот и наследник на „Хардсют 2000”, разработен за спасяване на подводници. Изследователският кораб ползваше „Бъбълс“ с разрешението на флота, и след завършването на експедицията на „Б3”, щеше да го прехвърли на специален военен кораб край Бермудите.

Генън стоеше с ръце на кръста и клатеше глава.

– Не мога да ти позволя да го направиш, Кърт! – заяви капитанът. – „Бъбълс“ е прототип. Той все още не е бил тествана в океана. Последно чух, че безопасната дълбочина, до която може да достигне, е седемстотин и шейсет метра.

– Джо би ти казал, че всеки инженер, който държи на името си, работи с огромен резерв за безопасност – възрази Остин. – „Хардсют 2000” издържа до хиляда и петстотин метра при пробните спускания.

– Това бяха пробни гмуркания, а сега сме в реалността.

Остин погледна капитана с небесносините си очи.

– Реалността е, че Джо и Кейн ще замръзнат до смърт, или ще умрат от липса на кислород, ако не им помогнем.

– По дяволите, Кърт, знам го! Просто не искам да загине още някой.

Остин осъзна, че е прекалил и смекчи тона.

– Аз също – каза той. – Ето какво ще ви предложа – вие подгответе „Бъбълс“ за спускането, а аз ще се допитам до флота и ще се съобразя с отговора им.

Генън отдавна беше разбрал, че Остин е първична сила, неудържим като торнадо.

– Какво пък – каза капитанът с крива усмивка, – ще наредя да подготвят „Бъбълс“.

Остин вдигна палец в знак на одобрение и се запъти към мостика. По сателита той успя да се свърже с Центъра за дълбоководни потапяния на Американския флот в Калифорния. Той изслуша с растящо нетърпение записаното съобщение и поговори с няколко души, преди да попадне на един младши офицер в Отдела за поддръжка на системите за гмуркане към центъра. Остин набързо обясни ситуацията.

Офицерът подсвирна тихичко.

– Разбирам проблема ви, сър, но не мога да ви дам разрешение да използвате костюма. Трябва да получите позволение от началството. Ще ви свържа.

– Аз ще се оправя с военните чиновници – каза Остин с леко раздразнение в гласа. – Просто искам да знам дали костюмът може да се гмурне на деветстотин метра.

– Това трябваше да се определи при тестовете – отвърна офицерът. – Слабото място при всички АВК са свръзките. С конструкцията на новия костюм на теория е възможно да се спуснете още по-дълбоко, дори на хиляда и петстотин метра. Но ако има дори и една малка пукнатина, може да се получи сериозна повреда.

Остин благодари на офицера и каза, че ще поиска разрешение за спускането от неговите началници, въпреки, че не каза кога. Той се надяваше, че докато бюрократите от флота реагират, той вече ще е под водата.

Докато Остин обсъждаше костюма с офицера, една досадна мисъл започна да жужи из главата му. Насочи се към контролния център на робота. Младата жена-пилот, която управ-ляваше загубения робот, все още седеше на мястото си. Той я помоли да му пусне отново последните шейсет секунди от видеото. Тя натисна някакво копче и на екрана се появи образът на морското дъно на деветстотин метра под тях. Остин отново видя как роботът се рее като птичка над полюшващата се подводна растителност, покриваща дъното. Камерата показа и разпръсната кал от удара на „Б3” и накрая куполът на батисферата в центъра на кратера.

– Спри на това място – каза Остин. Той посочи една тъмна сянка в горния ляв ъгъл на екрана. – Сега го пусни на забавен кадър.

Сянката изчезна от екрана.

Операторът на робота се вторачи в екрана и долната ѝ устна увисна.

– Не си спомням да съм виждала това.

– Лесно е да се пропусне – каза Остин. – Всички бяхме съсредоточени в това да намерим батисферата.

Тя се отпусна в стола, скръсти ръце и се загледа в продълговатата форма, която едва се различаваше в края на обсега на прожектора.

– Сигурно е риба или кит – каза тя, – но нещо в това същество ме притеснява.

Остин я помоли да увеличи картината. Качеството на изображението се влоши, но въпреки това той успя да различи бледа форма, наподобяваща скат манта. Той помоли жената да му разпечата снимката и да пусне последния запис от батисферата.

На екрана се появи Кейн. Той говореше разпалено за светещите риби, плуващи около батисферата, после изведнъж спря и долепи лице до илюминатора.

– Какво беше това? – попита Кейн.

Камерата с гласово активиране превключи към Дзавала.

– Да не си видял някоя русалка, Док?

Обратно към Кейн.

– Не съм сигурен какво видях, но беше огромно!

Остин и жената се втренчиха в горния десен ъгъл на екрана. Виждаше се същата сянка.

Кърт взе разпечатката и тръгна към задната палуба. Големите врати на хангара бяха широко отворени, а костюмът беше поставен под крана, който щеше да го издигне над палубата.

Остин показа на Генън разпечатката.

– Този обект се е мотал около „Б3” и около робота, когато са били скъсани и двата кабела – каза той.

Капитанът поклати глава.

– Какво е това нещо?

– Не знам – отвърна Остин. Той погледна часовника си. – Това, което знам е, че „Б3” скоро ще остане без електричество и въздух.

– След няколко минути ще бъдем готови – каза капитанът. – Свърза ли се с флота?

– Един от техните инженери ми каза, че на теория „Бъбълс“ може да се спусне на хиляда и петстотин метра.

– Еха! – възкликна капитанът. – Получи ли разрешение да използваш АВК?

– После ще мисля за това – отвърна Остин с усмивка.

– Защо ли изобщо попитах? – каза капитанът. – Надявам се осъзнаваш, че ме правиш съучастник в отвличането на собственост на флота.

– Погледнете го от хубавата страна. Можем да бъдем съкилийници във федералния затвор. Как върви?

Генън се обърна към главния механик, който стоеше наблизо.

– Ханк и хората му свършиха прекрасна работа – каза капитанът.

Остин провери какво са свършили в работилницата и потупа Ханк по гърба.

– „За държавна работа, стига толкова”.

Скъсаният край на кабела на батисферата беше прокаран през кука, след това усукан в моряшки възел и накрая завързан няколко десетки пъти с тънка стоманена жица. Остин благодари на останалите членове от екипа за добрата работа и ги помоли да закачат куката за АВК-то.

Докато мъжете изпълняваха нареждането му, Остин бързо отиде в каютата си и смени късите панталони и тениска с топло бельо, вълнен пуловер и вълнени чорапи. После облече един гащеризон и покри гъстата си коса с плетена шапка. Костюмът имаше система за затопляне, тъй като температурата на дъното можеше да падне до четири градуса, но въпреки това топлите дрехи не бяха излишни.

Обратно на палубата, Остин бързо обясни какъв е планът. После се изкачи по една стълбичка и намърда мускулестото си тяло в долната половина на костюма. След това техниците сложиха горната половина, изпробваха батериите, системите за връзка и запасите от кислород. След като всичко беше проверено, Остин даде заповед да го спуснат.

Вдигнаха костюма над палубата и го потопиха бавно във водата. Остин нареди да спрат спускането на девет метра дълбочина, за да изпробва още веднъж системите. Всичко работеше както трябва, но той беше отрезвен от факта, че за рекордното гмуркане на шестстотин метра бяха нужни години на планиране и няколко екипа от специалисти. Това беше нищо в сравнение със стремглавото спускане на дъното, което предприемаше сега.

В шлема на костюма беше монтиран дигитален часовник, който показваше, че на батисферата ѝ остава кислород за по-малко от час.

Той се пресегна със своята ръка-щипка и откачи куката от рамката. След като се убеди, че куката е закрепена добре, Остин даде знак да го спуснат на дъното на морето.

Лебедките, спускащи костюма и въжето за батисферата работеха синхронно. От бързото потапяне се образуваха мехурчета, които пречеха на Остин да вижда какво става наоколо.

Докато минутите върху дигиталния часовник изтичаха, той не спираше да следи дълбокомера.

След като мина шестстотинте метра, Остин вече беше наясно, че костюмът навлиза в неизследвана територия, но умът му беше твърде зает с други неща, за да разсъждава върху това, че вероятно прекрачва границите на възможностите му. На осемстотин и петдесет метра, все още нямаше причина за притеснение, но той почувства промяна в скоростта на спускане.

По говорителя се чу гласът на Генън.

– Забавихме те малко, за да не пробиеш дупка в дъното, Кърт.

– Благодаря. Спрете на деветстотин.

Скоро лебедката забави и спря.

Пердето от мехурчета, което обгръщаше шлема му, изчезна. Остин включи прожекторите. Бледата им жълта светлина подчертаваше околната тъмнина, толкова лишена от цвят, че всеки опит да се опише с думи, беше обречен на провал.

Всички системи работеха, а свръзките не пропускаха вода. Остин помоли да го спуснат още малко. Лебедката бавно го свали, докато не застана на петнайсет метра над дъното.

– Оттук нататък ще разчиташ само на себе си – каза капитанът. – Ще отпускаме кабела, докато се движиш.

Отвъд обсега на прожектора се виждаха фосфорециращи точки на групички или по отделно, а една странно изглеждаща светеща риба приближи носа си до шлема на Остин.

Той натисна надолу със лявото си стъпало, двата вертикални двигателя забръмчаха и го издигнаха на около метър. След това натисна с дясното си стъпало, за да задейства хоризонталните двигатели, които го придвижиха няколко метра напред.

Остин опита да движи ръцете и краката си, и откри, че въпреки огромното налягане на водата, шестнайсетте добре смазани стави на костюма позволяваха приличен брой движения.

Той включи камерата на костюма и я насочи към един морски дявол, привлечен от светлината.

– Получихме картина – съобщи капитанът. – С добро качество е.

– Ще опитам да намеря нещо за семейния албум. Тръгвам!

Като използваше умело силата на двигателите, Остин се придвижи напред. Кабелът го следваше.

Триста килограмовият АВК вече не изглеждаше тромав и се придвижваше във водата сякаш имаше криле. Остин се загледа в малкия екран на хидролокатора, който покриваше периметер от трийсет метра в диаметър.

Върху екрана се появи тъмен обект, приблизително на седем метра вдясно и надолу.

Остин рязко завъртя костюма и се спусна, докато прожектора не освети лъскавата метална повърхност на робота. Той лежеше по гръб, подобно на умрял бръмбар.

Генън също го видя.

– Благодаря ти, че намери робота – прозвуча гласът му през говорителя.

– За нищо! – отговори Остин. – „Б3” трябва да е на една ръка разстояние.

Той увеличи обсега на прожектора с още трийсет метра и се завъртя бавно. Хидролокаторът засече още един обект наблизо. В нетърпението си Остин ускори твърде бързо и подмина батисферата. Зави рязко, за да се върне.

Шест метра го деляха от „Б3”. Температурата извън костюма бе паднала, но по челото му изби пот. Трудността от изпълнението на тази задача в толкова враждебна среда си казваше думата. Знаеше, че една грешка от прибързаност може да е фатална. Пое дълбоко дъх, натисна педала за вертикална тяга и започна да се спуска към батисферата, погребана в калта отдолу.

10

„Б3” бързо се превръщаше във фризер, защото работещата на батерии отоплителна система губеше битката с дълбоководния студ. Джо Дзавала и Макс Кейн се бяха увили с одеяла като индианци от племето навахо, и бяха опрели гръб в гръб, за да се топлят. Устните им бяха изтръпнали, а дробовете им се мъчеха да извлекат малкото количество кислород, останало във въздуха.

Дзавала се боеше, че всеки момент батериите ще се изтощят напълно. Не искаше да умре в тъмнина. Батисферата имаше резервна бутилка с кислород, но той се питаше дали си струва да удължава агонията. Все по-трудно удържаше импулса си да се предаде. Затвори очи и си спомни планините около Санта Фе. Представи си, че си почива след дълъг зимен преход, а не лежи затворен в куха стоманена топка на дъното на ледения океан.

Дрън!

Нещо се удари в батисферата. Дзавала долепи ухо до стената, забравяйки за студа, който проникваше през металната обшивка. Дочу се стържещ звук и след това повторно удряне, последвано от още няколко.

– Морзов код за буквата „К” – досети се той.

След малко, след дълга пауза, той чу „О”.

Кърт Остин!

Кейн седеше, увесил глава и обгърнал коленете си с ръце. Той вдигна глава и погледна към Дзавала с влажни, невиждащи очи.

– Какво е това? – попита Кейн. Думите излязоха завалени като от устата на пияница.

Напуканите устни на Дзавала се разшириха в сянка от усмивка.

– Подкреплението пристигна!

Остин клечеше над батисферата подобно на паяк и почукваше по корпуса ѝ с ръката-щипка. Размерът и формата на подводния костюм го правеха податлив на теченията и един подводен водовъртеж заплашваше да го избута надалеч. Остин закачи кабела върху сферата и после захвана един от манипулаторите си за въжето, за да не бъде отнесен от течението. След това нагласи двигателите на костюма да сочат надолу към калта около сферата.

Натисна педала и мигновено беше обгърнат от облак тиня, която след малко се уталожи. Изключи прожекторите на костюма. Слабата светлина, идваща от доскоро погребаните прозорци на „Б3” показваше, че системите все още работят. Остин започна да включва и изключва светлините на костюма, за да привлече вниманието на Дзавала.

Дзавала видя мигащата светлина и умът му започна да работи по-бързо, въпреки студа.

Кейн също бе видял светлината.

– Какво ще правим? – попита той.

Дзавала жадуваше за възможността да направи нещо, каквото и да е, за да се измъкне от тази каша, но знаеше, че трябва да бъде търпелив.

– Ще чакаме – отвърна той.

Остин разкачи манипулатора от кабела и започна да почуква отново по батисферата. Успя да предаде само няколко букви, преди течението да го отнесе на няколко метра от сферата. Върна се и изпрати още няколко букви.

Камерата, монтирана върху костюма, предаваше случващото се на кораба.

– Какво става там долу? – дочу се гласът на Генън. – Картината изчезна, а сега е с много лошо качество.

– Изчакайте – отвърна Остин, а после приключи с изпращането на съобщението.

– Изчакваме – отговори капитана.

Усилията изтощиха Остин. В очите му се стичаше пот и той се бореше да си поеме дъх като изхвърлена на брега риба.

– Вдигайте! – извика той в микрофона на костюма.

Дзавала внимателно слушаше съобщението, идващо през обшивката на „Б3”. Той улови първите няколко букви. След кратка пауза, разпозна и останалите.

„Издигай!”

„По дяволите, Кърт, ако можех да се издигна, щях да го направя.“

Батисферата все още седеше заседнала в калта и Дзавала изпитваше ту гняв, ту отчаяние. Може би това е сън, породен от липсата на кислород. Може би всичко това беше само игра на гладния му за кислород мозък.

Рязък звън го върна в реалността.

Върху контролното табло мигаше червена лампичка. Той осъзна, че тя мига от доста време, но неговият бавен ум не беше възприел, че това е предупреждение, че кислородът е на свършване.

Дзавала се пресегна към резервната бутилка, едва я свали от стената и завъртя клапана.

Кислородът изпълни кабината и разсея мъглата от ума му. Отвори капака, покриващ ръчката за плавателната система и зачака нещо да се случи.

Остин висеше над дъното над океана, а прожекторите на костюма му бяха насочени към купола на „Б3”. Лебедката, намираща се на деветстотин метра над главата му, започна да се върти, кабелът се опъна, но батисферата не помръдна. През главата му минаха мрачни мисли: куката можеше да се откъсне всеки момент и сферата щеше да остане в капана на калта или пък Дзавала щеше да забрави да задейства плавателната система, или пък тя нямаше да заработи и най-страшното, двамата мъже са в безсъзнание.

– Кабелът е опънат – извика Генън. – При теб има ли промяна?

Остин забеляза, че намотката на въжето се разплита.

– Продължавайте да вдигате! – нареди той и стисна зъби, сякаш можеше да вдигне „Б3” само със силата на ума си.

Батисферата не помръдваше. Кабелът продължи да се разплита.

– Мръдни, по дяволите! – извика той.

Облаци кал се издигнаха около батисферата. После тя се освободи, изскочи от тинята като тапа и застана хоризонтално. Гъст облак тиня обгърна сферата, секунда преди тя да се издигне до обсега на прожектора.

Триумфалният вик на Остин проехтя през системите от говорители на борда на кораба.

„Б3” се намираше на три метра над дъното, а от двете ѝ страни се стичаше кал. После шест метра. Но все още нямаше и следа от въздушните ѝ възглавници. Какво чака Джо? Може би капаците са затлачени с кал.

Остин поддържаше темпото и се издигаше заедно с батисферата, като не сваляше очи от куката и кабела.

Последната нишка от телта поддаде и в същия миг капаците от двете страни на сферата се отвориха и разцъфнаха шест въздушни възглавници. Батисферата се разклати силно, после се стабилизира и започна да се издига.

Остин наблюдаваше „Б3”, докато се изгуби от погледа му.

– Идват към вас – съобщи той на Генън.

– Ти си следващият – отвърна капитанът. – Как си?

– Ще съм по-добре на палубата.

Остин нагласи двигателите, така че да е в приблизително вертикална позиция и беше готов за момента, в който кабелът ще започне да го дърпа нагоре. Изключи светлините и забеляза, че не е сам.

Остин беше обграден от светещи морски създания, които висяха наоколо неподвижно като звезди. От време на време, той виждаше нещо да се движи като светлините на самолет на фона на нощно небе. Нещо отляво привлече погледа му. Съзвездието, което висеше на ръба на периферното му зрение, сякаш ставаше по-голямо. Остин завъртя глава и забеляза да се приближава нещо – три кехлибарени очи.

В мозъка на Остин светна предупредителна лампичка. Той беше толкова съсредоточен в спасяването, че забрави за зловещата сянка, която обикаляше наоколо, преди да бъдат скъсани кабелите на „Б3” и на робота.

Светлината от прожекторите на костюма се отрази от гладката, тъмна повърхност на нещо с формата на сплескана сълза. Беше някаква машина, най-вероятно автоматизиран подводен апарат, или АПА, защото не се виждаше въже. Светещите очи отпред най-вероятно бяха сензори, но Остин беше по-заинтересован от острите метални челюсти в предната част на машината.

Апаратът се движеше бързо на дълбочина, на която челюстите можеха да прережат въжето, което го свързваше с повърхността. Остин натисна педала на вертикалните си двигатели. Мина секунда, преди те да преодолеят инерцията на костюма, и после се изстреля няколко метра нагоре. Нападателят мина под него, а челюстите щракнаха във водата.

Машината направи широк обратен завой, издигна се, за да го настигне и се подготви за ново нападение.

Генън следеше атаката върху екрана на кораба.

– Какво по дяволите е това? – извика той.

– Нещо, което иска да ме хапне за вечеря! – изкрещя Остин. – Дърпайте по-бързо!

Пъргавият АПА бързо смени стратегията и скоростта си. Приближи се за повторно нападение, а после забави, преследвайки целта си с предпазливостта на хищник, чиято жертва е направила нещо неочаквано.

Остин изчака докато нещото се приближи само на няколко метра и натисна педала. Костюмът се издигна няколко метра, но не достатъчно бързо, за да избегне нападателя. Остин вдигна ръце напред, за да се защити. Ръцете-щипки се сблъскаха с манипулаторите на апарата и едната се заби в средното му око.

Главата на Остин се блъсна в плексигласовия шлем. Сблъсъкът с апарата го люшна настрани и Кърт увисна безпомощно на въжето. Преряза го силна болка в лявата китка.

Апаратът се подготви за ново нападение, но се движеше бавно и се клатушкаше подобно на хрътка, душеща следите на плячката си. Вместо да тръгне право към Остин, той избегна прякото стълкновение и се насочи нагоре към кабела. Кърт все още беше зашеметен от удара и не успя да включи двигателите навреме. Щипките на апарата хванаха издигнатата му дясна ръка в лакътя и се затвориха около нея.

С левия манипулатор, Остин хвана челюстта на апарата и се насочи надолу, а после нагоре, движейки се като йо-йо. Двигателите бяха проектирани предимно за хоризонтално, а не за вертикално движение, а и тежестта на апарата работеше против него. Въпреки това Остин не спираше да огъва челюстта на машината, докато вече не ставаше за нищо. Острието се отчупи в основата си. АПА започна да се мята лудо, после се отскубна и изчезна в мрака.

– Кърт, добре ли си? – прозвуча гласът на капитана в слушалките. – За Бога, отговори ми!

– Отлично, капитане – успя да пророни Кърт. – Издигнете ме.

– Веднага! – каза капитанът с облекчение. – Каква музика искаш да слушаш докато пътуваш нагоре?

– Оставям вие да решите – отговори Остин. Беше твърде уморен, за да мисли.

Секунди по-късно, звуците на Щраус зазвучаха в слушалките и той започна своето дълго пътуване към повърхността с „Приказки от Виенската гора“.

Когато качиха Остин на кораба, той не осъзнаваше, че все още държи в металните си щипки острието от подводния апарат, сякаш беше някакъв ловен трофей.

11

На хиляди километри от „Уилям Бийб”, Луис Мичъл се опитваше да обуздае страстите в столовата, където Гордън Пелпс вкара целия екип, като заплашваше да застреля всеки, който не му се подчини. Някой беше забелязал, че доктор Логан липсва и когато Луис им съобщи, че морският биолог е мъртъв, новината предизвика вълна от гняв и страх.

Луис се опита да надвика какофонията. Когато видя, че няма да успее, тя нареди няколко чаши на бара и ги напълни с кафе. Простият ритуал имаше успокояващ ефект. След като виковете стихнаха, Луис се усмихна невинно,

– Съжалявам, че не прилича на кафето от „Старбъкс”, но ще трябва да се задоволим с това, което имаме.

Опитът ѝ да разведри обстановката накара една жена да избухне. Нейното бледо лице и влажни очи показваха, че е на ръба на истерията. Ругаейки Луис със задавен от плач глас, жената извика:

– Как можеш да бъдеш толкова спокойна, като знаеш, че доктор Логан е убит?

Упорито отказвайки да се разплаче, Луис отвърна:

– Доктор Логан лежи в коридора пред контролната зала с куршум в сърцето. Той се опита да се бори и беше убит от мъжа, който ни затвори тук. Ако искаш да избегнеш същата съдба, ти предлагам да поемеш дълбоко дъх и да се успокоиш.

С трепереща ръка Луис ѝ подаде една чаша. Младата жена се поколеба, но после се пресегна, взе я и отпи шумно. Луис събра всички около една голяма маса и разказа за срещата си с Пелпс и убийството на Логан. Един от биолозите, най-близкият приятел на Логан, се надигна от стола и взе един кухненски нож от бара. Той събра своя гняв в две думи.

– Кучи син!

Луис не мръдна от мястото си и погледна спокойно биолога.

– Напълно си прав – каза тя. – Всъщност, мъжът, който застреля доктор Логан, е нещо повече от кучи син, той е убиец, но проблемът не е в неговия морал. Дори и да го убиеш с този нож – въпреки, че се съмнявам – какво ще стане после? Очевидно Пелпс не е единственият замесен. Имаме работа с безмилостни хора, които имат средствата да получат достъп до добре охранявана лаборатория, намираща се на деветдесет метра под повърхността. Не знам как са научили за „Селенията”, кои са и колко са на брой, но съдбата ни изцяло зависи от тях.

Ножът издрънча на бара и биологът седна.

– Права си, Луис – каза той, – просто искам да знам какво искат.

– Убедена съм, че ще ни кажат – отговори тя. – Но дотогава, предлагам да хапнем. Важно е да имаме сили. Боже мой! – продължи тя звънливо. – Звуча като актьор в някой от онези филми за катастрофи, в които той казва на всички да се успокоят, след като корабът се е обърнал, или самолетът се е разбил в джунглата.

Сравнението накара част от хората да се усмихнат нервно. Двама се насочиха към кухнята и след малко се върнаха с подноси с шунка, пуешко и сандвичи с фъстъчено масло и конфитюр. Страхът явно беше усилил глада на учените, защото те погълнаха сандвичите, сякаш не бяха яли с дни.

Тъкмо почистваха, когато столовата започна да вибрира, чу се и силно бръмчене. Всички спряха и се заслушаха. След няколко секунди, бръмченето спря и подът се разтресе като при земетресение. Последва второ друсване.

Тези, които все още стояха на крака, се мъчеха да запазят равновесие. Дочуха се и тревожни викове, но всичко затихна, когато вратите се отвориха и двама въоръжени мъже, следвани от Пелпс, влязоха в столовата. Двамата непознати носеха черни водолазни костюми, все още мокри, и държаха картечници с къса цев.

Пелпс се ухили и каза:

– Изглежда, че сме изпуснали обяда.

– Какво става с лабораторията? – попита Луис, държейки се за ръба на бара, за да не падне.

– Помниш ли като ти казах, че ще се поразходим? Преместваме лабораторията в нов квартал.

Умът на Луис препускаше.

– Това е невъзможно!

– Не е вярно, доктор Мичъл. Трябваше само да я закачим за един авариен камион, образно казано.

– Какво стана с нашия кораб?

– Изваден е от употреба – отговори Пелпс. После се обърна към мъжете: – Отведете тези хора по стаите им.

Двамата отстъпиха, за да пропуснат учените да минат пред тях.

– Благодаря ви, че позволихте на хората ми да излязат – каза Луис. Тя понечи да последва колегите си през вратата, но Пелпс се пресегна и я хвана за ръката. Той затвори вратата, дръпна един стол и накара Луис да седне. После се намести в друг стол и се облегна назад.

– Прегледах биографията ви, доктор Мичъл. Много е впечатляваща. Бакалавърска степен по морска биология от Университета в щата Флорида, магистърска от Вирджинския институт за морски изследвания, както и диплома за доктор по морска биология и биомедицина от „Скрипс”.

– Това да не е интервю за работа? – попита Луис с леден тон.

– Може и така да го наречем – отвърна Пелпс. – Началниците ми са се заинтересували от вашата работа.

– Кои са вашите началници?

– Те са малко срамежливи. Мислете за тях като за хората, които подписват моите чекове.

– Те ли ви платиха да убиете доктор Логан?

Той се намръщи.

– Това не беше част от плана, доктор Мичъл. Беше злополука. Това е всичко.

– Също като отвличането на лабораторията, предполагам.

– Може да се каже. Вижте, доктор Мичъл, знам, че не ме харесвате. Вероятно ме мразите и в червата, и не ви обвинявам за това, но за вас и колегите ви ще е най-добре да опитаме да намерим общ език, защото ще работим заедно.

– Какво имате предвид?

– Моите началници не ми казаха какво точно правите тук, в лабораторията, но дочух, че има нещо общо с медузите.

Луис не намери причина да си мълчи.

– Точно така. Използваме едно вещество, открито в рядък вид медузи, за да разработим ваксина за вируса инфлуенца, който притеснява доста хора.

– Началниците ми ме информираха, че сте на финална фаза.

„Край с тайните“, помисли си Луис.

– Точно така – отвърна тя. – Делят ни няколко дни от синтезирането на веществото, което ще използваме за основа на ваксината. Все още не сте ми отговорили на въпроса за съвместната ни работа.

– Когато стигнем до новото място, ще продължите своите изследвания. Ще можете да ходите навсякъде в лабораторията, с изключение на контролната зала. Редовно ще ми докладвате за хода на изследванията, а аз ще предавам информацията на моите началници. Като изключим това, всичко ще си е по старому.

– Ами ако откажем да работим за вас?

– Знаем, че не можем да накараме никой учен да работи, като го бием с палки. Просто ще трябва да ви оставим тук долу без храна и кислород, докато ви се доработи. Правилата са прости – ако се разбунтувате, ще умрете. Идеята не е моя, но ще трябва да се съобразя.

– Благодаря за милия съвет. Ще предам на колегите си веднага щом ми позволите да отида при тях.

Той се изправи и отвори вратата.

– Можете да вървите, ако желаете.

Луис остана на стола си.

– Още един въпрос – каза тя. – Какво ще стане след като приключим с изследването? Ще ни убиете ли, или ще ни оставите да изгнием на дъното?

Пелпс беше корав мъж и опитен професионалист. Той гледаше на своята работа като наемник като на професия, съществуваща от стотици, а вероятно и от хиляди години. Често се шегуваше, че професията му е по-древна и от проституцията. Той притежаваше странно чувство за гордост, което не му позволяваше да наранява жена, особено привлекателна като доктор Мичъл. Пелпс набързо загърби опасните мисли. В този бизнес нямаше място за привързаност, но си обеща да не изпуска Луис от очи.

– Те ме наеха да отвлека това уютно местенце и да се погрижа то да продължи да работи. В договора ми не пише, че трябва да убивам вас или приятелите ви. Когато работата тук приключи, имам намерение да ви изведа от лабораторията и да ви оставя някъде близо до цивилизацията. Може един ден да се засечем в някой бар в Париж или Рим и да се посмеем над тази случка.

Луис не искаше никога повече да вижда Пелпс. Освен това нямаше представа дали той казва истината, или не. Тя усети, че силите я напускат. Имаше чувството, че се задушава. Концентрира се върху дишането си. Поемаше дълбоко дъх с диафрагмата и след няколко секунди сърцебиенето ѝ намаля. Тя осъзна, че Пелпс внимателно е наблюдавал реакцията ѝ.

– Добре ли сте, доктор Мичъл?

Луис го изгледа с празен поглед, опитвайки се да подреди мислите си, а после стана от стола.

– Бих искала да се прибера в стаята си, ако не възразявате.

Той кимна.

– Ако ви потрябвам, ще бъда в контролната зала.

Луис тръгна към стаята си. Подът все още се люлееше и се наложи да върви с широк разкрач, за да не падне. Успя да стигне някак си, тръшна се на леглото и се зави през глава с одеялото, сякаш в опит да се изключи от света, в който беше попаднала. За щастие, след няколко минути, тя заспа.

12

Капитан Генън сбърчи вежди, докато гледаше бурното море през прозореца на мостика. Времето се влоши значително няколко часа след като „Б3” падна на дъното. Гъста сива пелена замени пухкавите бели облаци. Лекият бриз, посрещнал пристигането на кораба, се беше превърнал в бурен вятър, който мяташе вълните насам-натам. Слънцето се спусна на запад, водата притъмня и стана оловносива, а по гребените на вълните се появи пяна.

Изследователският кораб беше създаден да издържа на най-сурови условия, но прибирането на батисферата и изваждането на водолазния костюм бяха деликатни операции дори в спокойно море.

Генън премести кораба встрани от мястото, на което предполагаха, че се намира батисферата, за да осигурят на „Б3” пространство да изплува. Десният кран все още изваждаше костюма, а Остин не би искал да бъде влачен в океана, затова корабът можеше да се дръпне на късо разстояние.

„Ако някой може да издържи това изпитание“, помисли си капитанът, „то това е Остин. Той е един истински вечен двигател!“

След като се гмурна на деветстотин метра до дъното на океана, за да освободи батисферата, Остин непрекъснато поддържаше връзка с кораба и докладваше на мостика за хода на издигането, като междувременно описваше морските същества, които вижда.

Част от екипажа се беше събрал на перилата, както и на носа и кърмата. Надуваемата лодка „Зодиак” стоеше на полегата рампа, а двама водолази с неопренови костюми седяха на понтоните, готови по даден сигнал да бутнат „Зодиак” във водата.

Дизеловите двигатели ръмжаха в машинното, вълните се разбиваха в корпуса, а усилващият се вятър свистеше в такелажа. Но като изключим това, на кораба цареше мрачен покой.

Изведнъж тишината беше нарушена от вика на наблюдателя по интеркома:

– Показа се!

Без да отделя очи от новообразувалата се пяна на около сто метра вляво от кораба, Генън взе микрофона и заповяда да спуснат лодката.

Водолазите бутнаха „Зодиак” по наклонената рампа и влязоха вътре. Нейният мощен извънбордов двигател заръмжа и тя полетя над вълните. После заобиколи кораба, влачейки след себе си дългото въже за прибиране.

„Зодиак” намали и спря близо до шест мокри от водата оранжеви мехове, които се бяха показали на повърхността. Куката, захваната за края на въжето беше спусната във водата и един от водолазите скочи от лодката и изчезна под вълните.

Всички на кораба следяха как се развива драмата. Когато водолазът се показа на повърхността и размаха юмрука във въздуха, се дочуха радостни възгласи. „Б3” беше закачена. Лебедките бавно издигнаха батисферата на повърхността.

Екипът по прибирането отряза въздушните възглавници, кранът вдигна сферата, от която капеше вода и я свали бавно на палубата на кораба. Дочу се шум от гайковерт, големите болтове бързо бяха свалени и капакът на люка падна на палубата.

Корабната лекарка вкара главата си през отвора и видя купчина одеяла, около които имаше разхвърляно оборудване.

– Здравейте – каза тя колеблив с глас.

Дзавала дръпна края на одеялото и примижа срещу светлината. После се усмихна.

– Здравей и на теб – отвърна той.

Остин все още се издигаше към повърхността, когато Генън му се обади и му каза, че батисферата е на борда. Остин попита как са Джо и Док.

– Виждал съм мъртви змиорки, в които има повече живот – отвърна капитанът. – Но лекарката каза, че страдат от... дехидра-нещо си, кислородова недо-нещо си, както и изтоще-нещо си.

Остин издаде стон, който капитанът можеше да чуе и без връзката през оптичен кабел.

– Капитане, вие сте жесток човек!

– Ще се оправят – каза Генън, хилейки се. – Трябва им само вода и почивка. Уведомих пресата, че изваждането на „Б3” е успешно. Засега не разкривам детайли, но някой от техните лодки, или от хеликоптера, е надушил, че имаме проблеми. Все някога ще трябва да им обясня какво се е случило. По-късно ще мисля за това... Ами ти?

– Нямам търпение да се измъкна от тази консерва, но иначе се чувствам добре. Имам една молба: от класическата музика, която ми пускате, ми се доспива. Имате ли нещо по-живичко?

Минути по-късно, Остин слушаше Мик Джагър да пее „Не винаги можеш да получиш това, което искаш”.

Той се усмихна, съгласен с текста на песента на „Ролинг Стоунс”, че въпреки това, ако опиташ, можеш да получиш каквото искаш... особено ако имаш приятели.

Откараха двамата пасажери на „Б3” в лечебницата, сложиха ги да легнат и съблякоха смърдящите им дрехи. След това се погрижиха за натъртванията и охлузванията по телата им, и им направиха масаж, за да възстановят кръвообращението им. После лекарката ги погреба под цял куп одеяла и ги остави да се наспят.

Когато Джо Дзавала се събуди, първото нещо, което видя, беше лицето на Кърт Остин.

– Явно не съм в рая – рече Дзавала с дрезгав глас.

Остин държеше кръгла, кафява бутилка с дървена капачка.

Текила!

– Може и да си – каза той.

По устните на Дзавала се изписа лека усмивка.

– Прекрасна гледка за уморените ми очи – каза той. – Кога се върна на борда?

– Преди около половин час ме измъкнаха от костюма – каза Остин. – Ще ми споделиш ли какво се случи?

Дзавала кимна.

– Нека първо си стопля външностите – каза той. – После ще си стопля и вътрешностите и ще ти разкажа.

Едва след петнайсет минути под почти врелия душ топлината най-после проникна до костите на Дзавала. Остин му подаде пластмасова чаша с текила през вратата на душкабината, а после се прибра в каютата си, изкъпа се и се преоблече.

Когато Остин се върна при Дзавала, той вече се беше облякъл, седеше на стола и пиеше текила. Остин му помогна да стигне до столовата и поръча две порции пастърма с ръжен хляб.

Двамата погълнаха набързо сандвичите си, после Дзавала затвори очи и се облегна на стола.

– Това беше най-вкусното нещо, което съм ял – каза той.

– Ще ти напълня чашата, ако ми кажеш какво стана с батисферата – опита се да го изкуши Остин.

Дзавала вдигна чашата си и после разказа на приятеля си за ужасяващото падане на дъното на океана и за проблема със задействането на въздушните възглавници.

– Не мога да проумея как се е скъсало въжето – каза Дзавала и поклати глава.

– Не се е скъсало – каза Остин.

Кърт отвори куфара, който носеше и извади един лаптоп на масата. Той показа на Дзавала видеото, което камерата на костюма беше заснела при срещата му с АПА.

Дзавала извика едно одобрително “Еха!“, докато Остин се измъкваше от смъртоносните щипки. Когато видеото свърши с обезвреждането на апарата, Дзавала каза:

– Браво, но не си напускай работата, за да станеш матадор.

– Не съм и възнамерявал – отвърна Остин. – Като оставим бикоборството, трудно ли е да програмираш едно АПА да пререже кабела на батисфера?

– Не чак толкова, Кърт, но са нужни доста познания, за да го създадеш. Изключително постижение на инженерната мисъл. Много е пъргаво. Учи се от грешките си и се приспособява бързо. Жалко, че си го повредил.

– Прав си, Джо, трябваше да го оставя да ме убие, но точно днес не бях в настроение за това.

– На всеки се случва – отвърна Дзавала.

– Някаква идея откъде може да е дошло? – попита Остин.

– Имаше поне две дузини лодки, които следяха потапянето на батисферата. Гладната животинка може да е била спусната от всяка от тях. Защо мислиш те е нападнала, след като си освободил „Б3”?

– Нищо лично. Предполагам, че съм бил това, което военните наричат косвена жертва. – Той посочи към екрана. – Някой беше вдигнал мерника на батисферата. Нападна и мен, просто защото бях в квартала.

– Кой би искал да спре проекта „Б3”? – попита Дзавала.

– И аз се питам същото – отвърна Остин. – Да проверим дали Док се е събудил.

Кейн не само беше буден, но и доста весел. Беше се изкъпал, седеше на един стол по хавлия и разговаряше с лекарката.

– Вече знам какво е усещането да си консервирана сардина – каза той. – Благодаря, че ни спаси, Кърт! Не мога да повярвам, че кабелът се е скъсал.

– Не се е скъсал – осведоми го Дзавала. – Кърт каза, че бил прерязан.

– Прерязан? – Челюстта на Кейн увисна. – Не разбирам.

Остин показа на Кейн видеото и каза:

– Сещаш ли се кой може да положи толкова много усилия, за да прати батисферата на дъното?

Кейн поклати глава.

– Не. А вие?

– Двамата с Джо знаем толкова, колкото и ти – отвърна Остин. – Не се сещаме за причина да бъде саботиран един научен проект.

Гласът на Генън се чу през интеркома.

– Обаждане за господин Кейн – каза капитанът. – Ще го приемете ли?

Остин все слушалката от стената и я подаде на Кейн.

Той слуша известно време гласа от другата страна на линията и каза:

– Това е невъзможно!... Да, разбира се... Ще бъда готов.

Кейн остави слушалката и Остин го попита:

– Всичко наред ли е?

– Не съвсем – отвърна Кейн. Лицето му бе станало пепеляво. – Извинете ме, трябва да поговоря с капитана!

Кейн помоли лекарката да му помогне да стигне до мостика.

Остин се загледа за миг във вратата, после вдигна рамена и каза на Дзавала:

– Ела с мен до работилницата. Трябва да ти покажа нещо.

Мандибулата, която Остин откъсна от апарата, бе увита в плат и поставена в едно менгеме. С помощта на чифт дебели работни ръкавици, той освободи острието. Беше дълго около метър и двайсет, и широко петнайсет сантиметра. Беше извито към вътрешния ръб и остро като бръснач. Парчето метал беше неочаквано леко. Остин прецени, че тежи по-малко от осем килограма.

Дзавала подсвирна тихичко.

– Прекрасно е! – промърмори той. – Това е някаква метална сплав. Който и да го е създал, не е очаквал да бъде огънато там, където се съединява с апарата. Това е слабото му място. Ръбът на това нещо е остър като самурайски меч.

– Чифт от тези ножове за масло могат да ти съсипят деня.

– Жалко, че Бийб не е жив – каза Дзавала. – Това щеше да го накара да разбере, че опасностите на дълбокия океан не са преувеличени.

– Океанът не е родил това нещо. То определено е създадено от човек. – Остин обърна внимателно парчето. Металът беше изкусно изкован, като изключим една мъничка дупчица, с големината на глава на топлийка, на няколко сантиметра от мястото, където острието се беше отчупило от апарата.

Остин уви острието с плата и го захвана с менгемето.

– Ти прекара доста време с Док... Той каза ли нещо, което може да хвърли светлина върху тази загадка?

– Говореше много за медузи, но ми направи впечатление нещо. – Дзавала започна да рови в паметта си. – Докато бяхме в капана на калта, го попитах за неговите изследвания. Той каза, че работи върху нещо, което може да засегне всеки мъж, жена и дете на планетата.

– Поясни ли какво?

Дзавала поклати глава.

– Попитах го за подробности. Той каза, че ако ми каже върху какво работи, ще трябва да ме убие.

Дясното ъгълче на устата на Остин се повдигна в лека усмивка.

– Наистина ли го е казал? Звучи иронично, като се има предвид, че са ви делели няколко минути от това, което вестниците наричат зловеща смърт.

– Доста се посмяхме, но мисля, че беше искрен.

Остин помисли върху думите на Дзавала и каза:

– Какво мислиш за обаждането, което Док получи преди няколко минути?

– Докторът изглеждаше сякаш някой кон го е ритнал в стомаха.

– Няма съмнение, че беше разстроен.

Остин предложи да поговорят отново с Кейн. Излязоха на палубата и видяха Макс и капитана. Кейн крачеше към тях с все още скована походка и носеше войнишка торба. Капитанът вървеше до него.

– Тъкмо идвахме при вас, момчета – каза капитанът, сочейки към светлините на приближаващ се плавателен съд. – Това е катерът на бреговата охрана, който ще прибере доктор Кейн.

Катерът спря на около сто метра от кораба. Остин помогна на Кейн да си сложи спасителната жилетка и го съпроводи до рампата на кърмата, където го чакаше „Зодиак”. Док благодари на Остин, Джо и капитана за помощта им.

– Съжалявам, че трябва да си тръгнеш – каза Остин.

– Не колкото мен! – усмихна се Кейн а и добави: – Приключенията на Бийб бледнеят пред нашето спускане.

– На Боунфиш Кий ли се връщаш?

– Все още не... Ще поддържаме връзка.

Кейн се качи в „Зодиак”. Лодката полетя над водата и бързо стигна до катера на бреговата охрана. Там му помогнаха да се качи на борда и плавателният съд започна да се отдалечава, още преди лодката да се върне на „Бийб”.

Остин, Генън и Дзавала наблюдаваха катера, докато се изгуби от погледа им. После Генън се обърна към Остин и го попита дали иска на сутринта да поемат към пристанището. Остин предложи да се опитат да си върнат изгубения робот. Генън отвърна, че прогнозата е за хубаво време, след като силният вятър беше утихнал. Той планираше да проведе операцията по изваждането с помощта на най-големия подводен робот на кораба, механично чудовище, на име „Хюмонгъс”10.

– Всъщност ние не знаем почти нищо за Док – каза Дзавала, след като капитанът се отдалечи.

– Време е да научим тогава. Ще помоля семейство Траут да проверят Боунфиш Кий. През това време, според правилата на Британския флот, ние имаме право на втора чаша грог.

– Това е НАМПД, а не Британския флот – уточни Дзавала. – А и технически погледнато, текилата не е грог.

– Позволи ми да изтъкна, че се намираме в Бермудски води, следователно на Британска територия.

Дзавала потупа Остин по гърба и каза нещо на испански.

– Моят испански е малко занемарен, приятел – засмя се Остин. – Моля те, преведи.

Дзавала вдигна глава и подуши въздуха, сякаш е уловил неприятна миризма.

– Казах: „Много добро шоу, стари приятелю”.

10 Огромен – Бел. прев.

13

Катерът на бреговата охрана свали Кейн на сушата. Той се качи в една кола, която го откара до малък реактивен самолет на летището. Кейн наблюдаваше как светлините на Бермудите се стопяват в далечината, а после отвърна очи от прозореца на самолета и започна да прави равносметка на случилото се през последните двайсет и четири часа. Подводното изпитание го беше изтощило. Мислите в главата му се прескачаха, докато най-накрая той затвори очи и се унесе. Разтрисането на самолета при кацането го събуди, а гласът на пилота по интеркома го осведоми, че са се приземили на националното летище „Рейгън” във Вашингтон.

Самолетът спря на част от летището, запазена за много важни пътници. Едър млад мъж с военна пострижка посрещна Кейн веднага щом той стъпи на земята. Очите му бяха скрити от пилотски слънчеви очила, въпреки че беше нощ, а черният му костюм можеше да накара някой любител на конспиративните теории да припадне.

– Доктор Кейн? – попита мъжът, въпреки че не се съмняваше кой стои пред него.

Въпросът подразни Кейн, тъй като той беше единственият пътник в шестместният самолет.

– Да – отвърна той, – аз съм. Ами вие?

– Джоунс – отговори мъжът, без да промени изражението си. – Последвайте ме!

Джоунс го отведе до едно черно „Хъмви”, отвори задната врата, за да може Кейн да влезе, и после седна до шофьора, който също беше облечен като гробар. След като напусна летището, колата продължи с бясна скорост по Джорж Вашингтон Мемориал Паркуей, сякаш не съществува ограничение на скоростта. После заобиколиха града и се насочиха към Мериленд.

Джоунс мълчеше през целия път, но щом влязоха в Роквил, той извади радиостанцията и каза няколко думи. Кейн дочу нещо за някакъв пакет, който е доставен. Минути по-късно, хъмвито спря пред голяма офис сграда. Надписът отпред показваше, че това е главният офис на „Американската администрация за контрол върху храните и лекарствата”. Повечето прозорците бяха тъмни.

Джоунс съпроводи Кейн до един страничен вход. Двамата слязоха един етаж с асансьора и продължиха по празен коридор, който ги отведе до врата без надпис. Джоунс почука лекичко и отвори вратата. Озоваха се в невзрачна конферентна зала, подобна на стотици други безлични помещения, разпръснати в правителствени сгради из столицата. Подът на стаята беше покрит от със зелен мокет, а стените ѝ бяха украсени с евтини картини. Виждаше се малък подиум и голям екран за прожектор. Дванайсетина души седяха около голяма дъбова маса.

Кейн стисна ръцете на някои от тях и беше посрещнат с усмивка от всички, с изключение на един непознат, който се представи като Уилям Кумбс, представител на Белия Дом.

Кейн седна на единствения незает стол, до мъж с квадратна челюст, облечен в униформата на лейтенант от Американския флот.

– Здравей, Макс – каза той. – Как мина пътуването от Бермудите? – Казваше се Чарли Кейси.

– Кратко – отговори Кейн. – Трудно ми е да повярвам, че преди няколко часа бях на деветстотин метра под повърхността на океана.

– Гледах гмуркането по телевизията – каза Кейси, – Жалко, че загуби връзка с повърхността, точно когато започна да става интересно.

– Интересно не е точната дума – отвърна Кейн, – но е нищо в сравнение с това, което се е случило с лабораторията. Някакви новини?

Лейтенантът поклати глава.

– Все още се опитваме да се свържем – каза той, – но засега няма резултат.

– Възможно ли е да има повреда в системата за връзка?

Кейси погледна към Кумбс.

– Имаме основание да смятаме, че не става дума само за повреда в системата – каза той.

– Мисля, че е добре да споделите подробностите с доктор Кейн, лейтенант Кейси – каза Кумбс.

Лейтенантът кимна, отвори една папка и извади няколко листа хартия.

– Сглобихме картина на станалото, въз основа на разказите на очевидци. Ситуацията е объркана и все още получаваме доклади, но ето какво знаем досега. Вчера, приблизително в четиринайсет часа наше време, срещу„Прауд Мери” – корабът, който поддържа и охранява лабораторията е била изстреляна крилата ракета.

Очите на Кейн се разшириха от удивление.

– Ракета? Това не може да е истина!

– Опасявам се, че е, Макс. Ракетата ударила кораба в лявата му страна. Никой не е убит, но има поне десетина ранени. „Мери” е кораво момиче. Задържа се над водата и подаде сигнал за помощ. Кръстосвачът „Конкорд” от Американския флот, пристигнал в рамките на часове и спасил всички на борда. Няколко пъти се опитахме да се свържем със „Селенията”, но безуспешно.

– Може взривната вълна да е повредила комуникационната шамандура – предположи Кейн.

– Не е. Кръстосвачът провери шамандурата и откри, че е непокътната.

– Къде е била совалката през това време?

– Малко преди нападението, подводният апарат се е спуснал до лабораторията, за да откара един представител на компанията, отговаряща за сигурността на „Селенията”. Апаратът все още беше под вода, когато ракетата удари.

– Ами миниподводниците на „Селенията”? – попита Кейн. – Те могат да послужат за евакуация в случай на авария. В краен случай лабораторията разполага и със спасителни капсули.

– Никакви подводници и капсули, Макс. Предполагаме, че се е случило нещо внезапно и катастрофално.

Главата на Кейн се завъртя. Той се отпусна в стола и се опита да осмисли последните думи на Кейси. Сети се за Луис Мичъл и другите членове на екипа от лабораторията на Боунфиш Кий, които се бяха събрали, за да го изпратят. След малко се окопити, напомняйки си, че е учен, който работи с факти, а не с предположения.

Кейн се изправи на стола си и каза:

– Кога ще можем да огледаме самата лаборатория?

– „Конкорд” изпрати апарати с дистанционно управление – отговори Кейси. – Сега можем само да чакаме да ни докладват.

– Надявам се, че момчетата от флота не седят със скръстени ръце – намеси се Кумбс. – Проследихте ли откъде е изстреляна ракетата?

Лейтенантът повдигна вежди. Кумбс беше от онзи тип млади помощници, които можеш да срещнеш във всяко учреждение и които приличаха на отрязани от тесто с формичка за курабийки. Беше късо подстриган, подобно на курсантите в Уест Пойнт, но единствената униформа, която някога бе носил, беше тази на скаут. Той беше усвоил до съвършенство едно универсално изражение на тиха компетентност, което не успяваше да скрие трудно сдържаната му арогантност. През своята морска кариера, Кейси често бе срещал клонинги на мъжа от Белия Дом и се беше научил да скрива презрението си към тях с вежлива усмивка.

– Флотът не кръсти ръце, господин Кумбс. Възстановихме предполагаемата траектория на ракетата и сме изпратили кораби и самолети, които да проверят позицията на изстрелване.

– Белият дом не се интересува от траектории и позиции, лейтенант. Проследен ли е обектът, от който е изстреляна? Ако е дело на чужда сила, то това може да има сериозен международен отзвук.

– Ракетата може да е дошла от кораб, подводница или самолет, сър. Това е всичко, което знаем. В момента само предполагаме. Отворени сме към всякакви предложения как да процедираме, сър.

Кумбс беше прекалено опитен в изкуството на прехвърлянето на отговорност, за да се хване на въдицата.

– Ще оставя решението на флота – каза той, – но ще ви кажа едно: по всичко личи, че това е един много добре организиран и сериозно финансиран план.

– Не мога да не се съглася с вашето предположение – отвърна любезно Кейн. – По същото време, в което „Прауд Мери” беше ударен с ракета, е бил направен опит да се саботира спускането на батисферата.

Кейн изчака да стихне шумната реакция после разказа подробностите около нападението срещу сферата.

Когато Кумбс чу за спасителното гмуркане на Остин, каза:

– Чувал съм вицепрезидентът Сандекър да говори за Кърт Остин. Май е някакъв авариен монтьор на НАМПД, нали? От малкото, което знам за неговите подвизи, вие все още щяхте да бъдете на дъното на океана, ако той не се е намирал на борда на „Бийб”. Тази история с лабораторията започва да ми се изяснява. Някой иска да саботира нашия проект.

– Аз също мисля така – каза Кейн. – Хората, които стоят зад това нападение над лабораторията, навярно са мислели, че в батисферата съм готов да бъда откъснат като зрял плод.

Доктор Софи Папас, единствената жена сред учените в залата, попита:

– Защо хората, отговорни за случилото се, не са изчакали да се върнете в лабораторията? Вместо две едновременни нападения, можеше да има само едно.

– Добър въпрос. – Кумбс се обърна към Кейн: – Лабораторията може ли да продължи работата си без вас?

Кейн кимна.

– Разбира се! Като ръководител, моята задача е да контролирам проекта. Аз съм по-скоро научен координатор, отколкото изследовател. Луис Мичъл, моята помощничка, знае повече за детайлите на проекта.

– Значи смятате, че проектът може да продължи без вас, но не и без нея? – попита Кумбс.

Кейн отговори:

– Аз имам повече опит в работата с държавната бюрокрация, но тя спокойно може да завърши проекта до няколко дни и без мен. От друга страна, аз знам достатъчно, за да възобновя работата с учените, които останаха на Боунфиш Кий. Ще отнеме време, но мога да го направя.

– Не и ако сте мъртъв – отбеляза Кумбс. – Но лабораторията може да продължи да работи и без вас, което означава, че има вероятност и да не е унищожена.

– Теорията ви изглежда достоверна по един странен начин – отвърна му Кейн.

– Благодаря ви. По високите етажи на властта задължително трябва да разполагаш с непочтен ум. Осведомихме ли китайското правителство за нападенията?

– След срещата ще се свържа с полковник Минг, китайският ми колега в този проект – каза лейтенант Кейси. – Чувам, че е ужасно корумпиран, но има добри връзки. Може и да знае нещо, което да ни помогне.

– Надявам се. Този инцидент с лабораторията идва в най-лошия възможен момент – каза Кумбс. – Скоро ще падне и другата обувка.

Кумбс щракна с пръсти и неговият помощник отиде до един компютър с голям екран, в края на масата и показа карта на Китай.

– Червените точки бележат селата, от които е започнала епидемията. Тези три точки показват, че заразата е прескочила карантината и се разпространява извън областта. Смятаме, че вирусът се пренася чрез водата. Той скача от село в село. Скоро ще стигне и до големите градове. Ако пламнат Хонг Конг, Пекин и Шанхай, няма как да го спрем да не се разпространи по целия свят. До седмици ще достигне Северна Америка.

За момент около масата се възцари мълчание. Най-накрая Кейси го наруши:

– След колко време ще достигне някоя от градските зони?

– Компютърът показва седемдесет и два часа от полунощ нататък.

– Това все още ни дава време да го спрем с ваксината – каза Кейси. – Предполагам, че ще успеем да се свържем с лабораторията. След като получим културите, се надяваме, че ще можем да произведем достатъчно количество ваксина.

– Това са предположения – намеси се Кумбс. – Няма да узнаем какво се е случило с лабораторията, докато флотът не си свърши работата. – Кумбс се облегна на стола и сплете пръстите на ръцете си. – Да се върнем малко назад. Кой би спечелил от спирането на работата на лабораторията?

– Ще се въздържа от коментар, докато не научим повече – отвърна Кейн, а останалите кимнаха одобрително с глава.

– Добре тогава – каза Кумбс и сви рамене. – Някой може ли да ми отговори как нападателите са научили за съществуването и местонахождението на тази свръхсекретна лаборатория?

– Изтичането на информация е неизбежно – отговори Кейн. – Когато този комитет предостави информацията за нашите открития на правителството и Чичо Сам създаде лабораторията на Боунфиш Кий като фасада, ние нямахме почти никакъв опит в пазенето на тайна. Инстинктът на учения е да споделя информацията, а не да я укрива.

– Ето защо лабораторията беше преместена от Боунфиш Кий в „Селенията” – напомни Кумбс. – За да можем да държим ставащото в тайна и да бъдем по-близо до източника.

– Направихме го и заради безопасността – каза Кейн. – Работехме с пренасян по вода патоген и си играехме с изменени форми на живот. Лабораторията на Боунфиш Кий е близо до населени райони, които можеха да се окажат в опасност в последните етапи от нашето изследване.

Кумбс се намръщи.

– Съществуването на „Селенията“ беше по-секретно от „Проекта Манxатън”11 – каза той. – Ами онази жена в лабораторията? Докторката, която китайците изпратиха да ви помага?

– Доктор Сонг Лий? Гарантирам за нея! Тя първа информира обществеността по време на епидемията от ТОРС, като по този начин рискува да я вкарат в затвора. Нейното участие в проекта беше от съществено значение.

– Както това на Опенхаймер в „Проекта Манхатън” – каза Кумбс. – Но това не попречи лоялността му да бъде компрометирана.

– Преди да обвините доктор Лий, искам да ви напомня, че аз бях единственият на Боунфиш Кий, който знае къде точно се намира лабораторията. Информацията може да е дошла от външен източник. Ами охранителната компания?

Лейтенант Кейси каза:

– Охранителите не са знаели за какво е лабораторията, но бяха наясно къде се намира. А и предполагам, че не са умеели да пазят тайна толкова добре, колкото държавните агенти.

Лейтенанът не скри неодобрението си към наемането на външна охранителна компания и то цивилна.

– Използването на цивилни подизпълнители е широко разпространено – отвърна Кумбс, – особено след войната в Ирак.

– Което продължава да доказва ограничените способности на правителството да контролира техните действия – не се стърпя да отбележи Кейси. – Данъкоплатците плащат за професионален флот, а не за някакви океански каубои.

– Прекалявате, лейтенант! – отсече хладно Кумбс, а лицето му почервеня от гняв.

Телефонът на лейтенанта извибрира точно по средата на разгорещения спор за използването на частни воини. Той проведе кратък разговор и затвори.

– Роботът е на мястото – обяви той, поглеждайки към Кумбс. – Предава снимки от дъното.

Кейси се изправи и отиде до един компютър в края на масата, който беше свързан с прожектор за презентации. Той натисна копчето на мишката и на екрана се появи изображение на океанското дъно. Нямаше и следа от лабораторията, нито останки, от които да се предположи, че „Селенията“ са били разрушени.

– Сигурен ли сте, че сте на правилното място? – попита Кумбс с раздразнение в гласа.

– Напълно! – отвърна Кейси. – Погледнете внимателно. Виждат се големите кръгли следи в пясъка. Оставени са от подпорите на лабораторията.

– Какво означава всичко това? – попита Кумбс.

Кейси се усмихна студено.

– Познайте, господин Кумбс. Аз смятам, че „Селенията на Дейви Джонс” са били отвлечени.

Кейн все още не можеше да повярва.

– Как нещо толкова голямо може просто да изчезне? – попита той.

– Вие, момчета, разберете как лабораторията е била отмъкната под носа на Американския флот – каза Кумбс. – Аз ще се погрижа доктор Кейн да изчезне по подобен начин.

Той вдигна ръка, за да не позволи на Кейн да попита каквото и да било, бръкна в джоба на сакото си, извади мобилен телефон и припряно набра някакъв номер.

– Имаме проблем – каза той по телефона.

След кратък разговор, Кумбс затвори.

– Ще ви настаним в секретна квартира, доктор Кейн – съобщи той.

Кейн се опита да протестира, но Кумбс го прекъсна.

– Съжалявам за временното неудобство – рече той, – но някой иска да ви отстрани от играта. Тези нападения показват, че определени хора са разбрали за лабораторията, въпреки всички усилия, които положихме да я запазим в тайна. И без катастрофата, за която споменахте, политическите последствия ще бъдат сериозни в случай, че се разчуе за това изследване.

– Не виждам как ще се случи – каза Кейн. – Който и да се е опитал да саботира нашето проучване, очевидно също има тайни.

– Разликата е, че ние сме готови да се разкрием, веднага щом създадем ваксината – каза Кумбс.

На вратата се почука и Джоунс влезе в залата. Той все още носеше слънчеви очила. Кейн имаше чувството, че го поставят под домашен арест. Сбогува се с останалите и последва Джоунс в коридора.

След като Кейн излезе, Кумбс се обърна към хората.

– Ще препоръчам на президента да подготви страната за състояние на тревога – каза той. – Ще се свържем с Центровете за контрол на заболяванията и ще им кажем, че ситуацията е опасна.

– Аз лично ще информирам вицепрезидента Сандекър – каза Кейси. – Той поддържа връзка с НАМПД и ще я включи в търсенето на лабораторията.

– Добра идея – кимна Кумбс. – Може би онзи техен човек, Остин, ще успее да помогне на флота да си свърши работата.

Този хаплив коментар имаше за цел отново да обвини флота, но Кейси не му отговори, както направи и преди малко, по време на спора му с помощника от Белия Дом. Той се усмихна леко.

– Може и да успее – каза той.

Кейн се опита да измъкне нещо от мъжа в черно.

– Предполагам, че отиваме на война – каза той, докато вървяха към асансьора.

– Моля? – попита Джоунс.

– От „Кръстникът”... Мафиотски жаргон.

– Ние не сме в мафията, сър.

„Не, не си“, помисли си Кейн, докато вървеше след Джоунс, „но все едно си.“ Той не можа да устои да заимства още една реплика от филма.

– Да не забравиш канолите – каза той.

11 Кодовото название на проект за създаване на първите в света ядрени оръжия – Бел. прев.

14

Няколко минути след един през нощта, един надуваем понтон се удари леко в корпуса на „Уилям Бийб” и четири фигури в черно-зелени камуфлажни костюми, се качиха на палубата с помощта на въжени стълби, закачени за захващащи куки с омекотители. Един по един мъжете прескочиха перилата и затичаха по палубата тихи като сенки.

С изключение на нощния дежурен на мостика, всички членове на екипажа спяха в каютите си, възстановявайки силите си от изтощителното спускане и спасяването на батисферата. Остин обаче беше буден, и след като гледа известно време замислено в тавана, стана, облече се и отиде в работилницата.

Щом влезе включи осветлението и отиде да разгледа острието, захванато в челюстите на менгемето. Той взе една лупа, насочи настолна лампа към метала и проучи мъничката вдлъбнатина близо до дръжката. През лупата успя да види, че дефектът всъщност е отпечатък с формата на равностранен триъгълник, с по една точка над всеки връх.

Остин нарисува видяното върху лист хартия. Продължи да го гледа още малко, но знакът не му говореше нищо. Той остави листа и излезе на палубата с надежда свежият въздух да го разсъни. Пое дълбоко дъх, но внезапният прилив на кислород го накара да се прозее. Синапсите му явно се нуждаеха от по-мощен стимул.

Той погледна към светлината на мостика, струяща през прозореца на лоцманската кабина. Вахтеният офицер винаги имаше топло кафе. Остин се качи по външната стълба до дясното крило на мостика. През леко открехнатата врата дочу мъжки глас. Думите бяха по-скоро изръмжани, отколкото произнесени и с акцент, който Остин не успя да различи, но една дума се открои от останалите.

Кейн!

Изострените инстинкти на Остин се задействаха. Той се отдалечи от вратата, опря гръб на външната стена на мостика и спря до един прозорец. През него той видя третият помощник-капитан Марла Хейс, един от моряците и капитан Генън, които се бяха събрали в лоцманската кабина. Капитанът явно току-що се беше събудил, защото носеше яке върху пижамата си, а краката му бяха обути в пантофи.

Капитанът, третият помощник-капитан и морякът, бяха заобиколени от четири фигури в камуфлажни униформи. Трима от командосите бяха с черни качулки на главите, а четвъртият беше свалил своята и Остин успя да види азиатското му лице с нефритено-зелени очи и гладко обръснатото му теме. И четиримата носеха автоматични оръжия с къса цев, пистолети и огромни ножове, които висяха на коланите им.

– Пак ще ви повторя: доктор Кейн вече не е на този кораб – каза Генън. – Преди няколко часа се качи на един хидроплан.

Командосът без качулка реагира с бързината да нападаща гърмяща змия. Дясната му ръка нанесе къс, пронизващ удар в слънчевия сплит на капитана.

– Не ме лъжете! – извика той.

Капитанът се преви на две, но успя да отговори.

– Кейн не е тук! – изхриптя той. – Ако не ми вярвате, претърсете проклетия кораб!

– Не, капитане – каза нападателят, – вие ще претърсите кораба! Кажете на всички да се качат на палубата!

Все още превит от болката, Генън неохотно взе предавателя, свързан с говорители из целия кораб. Той се поколеба с микрофона пред устата, но нападателят насочи дулото на пистолета си в слепоочието му, за да му покаже, че няма избор.

Генън потрепна, но упорито устоя на импулса да извика. Пое дълбоко дъх и заговори по микрофона.

– Говори капитанът. Внимание! Всички офицери и моряци да се съберат на задната палуба!

Нападателят излая някаква заповед и после той и двама от съучастниците му поведоха тримата пленници към вратата. Остин видя, че се движат и се изкачи по стълбата, която водеше към радио кулата върху покрива на лоцманската кабина. От своя пост, той наблюдаваше как групата слиза на главната палуба. Остин слезе отново и погледна през един прозорец. Един от нападателите беше останал, за да пази контролния център на кораба.

Остин се спусна по стълбите към долната палуба, тихичко отвори вратата на каютата на Дзавала, влезе вътре и бодна с пръст купчината под одеялата. Дзавала изпъшка, а после отмести завивките и седна на ръба на леглото.

– О, здравей, Кърт – каза той с прозявка. – Какво става?

– Не чу ли, че капитанът вика целия екипаж на палубата? – попита Остин.

Дзавала потърка сънено очи.

– Чух го – каза той, – но аз не съм част от екипажа, затова си останах в леглото.

– Твоето умение да спориш за дреболии може и да ти е спасило живота – отбеляза Остин.

Дзавала изведнъж живна.

– Какво става, Кърт?

– Неканени гости. Няколко тежко въоръжени господа в костюми на нинджи.

– Колко са?

– Доколкото видях, четирима, но може да има още. Търсят Кейн. Генън им каза, че Док вече не е на кораба, но те не му повярваха. Принудиха го да събере екипажа.

Дзавала промърмори нещо на испански, после скочи от леглото и извади чифт джинси и яке. После нахлупи своята късметлийска шапка.

– С какви оръжия разполагат? – попита той.

Остин му разказа за автоматите и пистолетите, които носеха командосите. Дзавала се намръщи. Никой от двамата не се беше сетил да донесе оръжие на мирна научна експедиция.

– Ще се наложи да импровизираме – заяви Остин.

Дзавала сви рамене.

– Нищо ново – отвърна той.

Остин огледа коридора. След като се увери, че е празен, тръгна към мостика, а Дзавала го последва. Командосът все още беше вътре. Палеше си цигара. Остин посочи към гърдите си и после към стълбичката към покрива. Дзавала допря върха на показалеца и палеца си, за да покаже, че е разбрал. Малко след като Остин се качи на покрива, Дзавала почука по прозореца и махна на командоса, който излетя от стаята, държейки автомата си на нивото на кръста.

– Buenas noches^12 – каза Дзавала, усмихвайки се възможно най-приятелски.

Очарованието на латиноса удари на камък. Мъжът насочи оръжието си към гърдите му. Дзавала вдигна ръце. Командосът се опита да извади радиостанцията от колана, когато Остин се провикна от покрива:

– Ехооо! Тук съм!

Мъжът погледна нагоре и видя един гаргойл с посивели коси, който му се хилеше. Той вдигна оръжието си, но Остин скочи от покрива и падна с цялата си тежест върху раменете му. Мъжът се сгъна като парцалена кукла под тежестта на повече от деветдесетте килограма и падна на палубата.

Оръжието излетя от ръката му. Дзавала скочи след него и ловко го улови преди да падне зад борда. След това го насочи към мъжа, който лежеше неподвижно.

– Наистина ли каза „Ехооо”? – попита Джо.

– Нямаше време да му се представя.

Остин бутна мъжа с крак и му нареди да се изправи. След като не получи отговор, той го обърна по гръб и свали маската, която скриваше лице с азиатски черти. От устата на мъжа потече кръв.

– Ще има нужда от добър зъболекар, когато се събуди – каза Дзавала.

Остин провери пулса на врата на командоса.

– Това е най-малкият му проблем – каза той. – Ще се нуждае от услугите на гробар.

Дзавала настъпи цигарата, която беше полетяла от устата на мъжа.

– Някой е трябвало да му каже, че пушенето вреди на здравето – каза той.

Двамата завлякоха тялото на мостика. Остин набързо изпрати сигнал за помощ, докато Дзавала взимаше пистолета на мъжа. После двамата се спуснаха на палубата. Движейки се приклекнали в укритието на сенките, те стигнаха до кърмата. Мощните прожектори, които по принцип се използваха за осветяване на нощни операции, бяха включени и къпеха задната палуба в светлина. Моряците и офицерите бяха събрани като стадо. Пазеха ги двама от командосите. С едната си ръка, гладко обръснатият мъж беше насочил автомата си към Генън, а с другата навираше снимка на Кейн в лицето му.

Капитанът поклати глава и посочи към небето. Той изглеждаше повече раздразнен, отколкото уплашен.

Мъжът гневно избута Генън настрани и се обърна към екипажа на „Бийб“, като вдигна високо снимката.

– Кажете ми къде се крие този мъж – каза той, – и ще ви пуснем.

След като никой нищо не каза, той се приближи до моряците, огледа изпитателно уплашените им лица, а после се пресегна и сграбчи ръката на Марла. Принуди я да застане на колене, погледна часовника си и каза:

– Ако Кейн не се появи до пет минути, ще убия тази жена. После ще ликвидирам по един от вас през минута, докато Кейн не се покаже.

Остин легна по корем на палубата до Дзавала, опитвайки се да хване на мушка командоса. Дори и да го убие с първия изстрел, можеше да не уцели другите двама, които щяха да прочистят палубата с няколко откоса. Остин свали пистолета и даде сигнал на Дзавала. Двамата запълзяха заднешком, докато на стигнаха до сянката на корабния хангар.

– Не мога да уцеля плешивеца – каза Остин, – а дори и да го направя, приятелчетата му ще започнат да стрелят безразборно.

– Това, от което се нуждаем, е танк – съгласи се Дзавала.

Остин погледна приятеля си и го удари с юмрук по рамото.

– Ти си гений, Джо! Точно от това имаме нужда!

– Така ли? А, да – каза той, сещайки се за нещо.– „Хюмонгъс”? Това е робот, Кърт, а не танк.

– По-добре е от нищо, а и в момента нямаме друг вариант – рече Остин и набързо му обясни плана си.

Дзавала козирува в знак, че е разбрал. После се обърна и затича към контролния център. Остин влезе през вратата на корабния хангар и включи лампите. „Хюмонгъс” беше издърпан близо до вратата, тъй като на сутринта щяха да го използват за изваждането на потъналия робот.

„Хюмонгъс” беше приблизително с големината на „Ленд Роувър”. Имаше вериги, които му позволяваха да пълзи по морското дъно. Освен това разполагаше с плавателен пакет, пълен с пяна, в който се държаха инструментите, фенерите и бутилките с баласт. Шест двигателя му осигуряваха пъргави, прецизни движения във водата. Имаше и най-различна фото и видео техника, хидролокатор, уреди за взимане на проби от водата и инструменти, които измерваха нейната чистота, пропускливост на светлина и температура.

Чифт механични манипулатори, които излизаха от предния край, можеха да бъдат управлявани с хирургическа точност. Техните щипки с лекота вдигаха и най-малките проби от дъното и ги поставяха в специална клетка, висяща от предницата на машината.

Зад робота беше навито няколкостотин метра въже. Остин застана пред машината и зачака. Изминаха няколко мъчително дълги секунди. После прожекторите на машината се включиха и електрическите двигатели забръмчаха.

Остин махна с ръце пред камерата. Дзавала го видя на екрана и махна с манипулаторите, за да покаже, че е поел управлението.

Остин мина зад робота и се качи отгоре му. Дзавала натисна газта. „Хюмонгъс” литна напред и се заби в двойните врати, отваряйки ги широко. Докато роботът излизаше на палубата с неистово скърцане ва веригите, Дзавала размаха манипулаторите и включи щипките, за по-голям драматизъм.

Потенциалният екзекутор на Марла се обърна към гаража и видя към него да се носи нещо, което приличаше на огромно ракообразно. Марла се възползва от моментното разсейване на нападателя, скочи на крака и побягна. Един от другите командоси видя как третият помощник-капитан се опитва да се измъкне и насочи оръжието си към бягащата фигура.

Остин даде газ и огромния корпус на машината направи няколко дупки в тялото на агресора. Гладко обръснатият мъж и другият командос се скриха зад един кран и обсипаха идващият „Хюмонгъс” с дъжд от куршуми. Безмилостната стрелба счупи прожекторите и един случаен изстрел попадна в камерата.

В контролната зала, екранът стана черен. Дзавала накара машината да се движи напред с пълна скорост, но без електронните ѝ очи, му беше трудно да я контролира. „Хюмонгъс” зави като пиян надясно, после изведнъж спря, а накрая се стрелна наляво. Повтори същите движения няколко пъти, като през цялото време беше обсипван от куршуми. Парчета пластмаса, пяна и метал хвърчаха във въздуха, докато най-накрая стрелбата предизвика пожар в електрическата система на машината.

На Остин му се догади от ужасния пушек, който изпълни ноздрите му. Усещаше как „Хюмонгъс” се разпада под него. Той скочи от задната част на движещият се неконтролируемо робот и се скри в единия край на палубата. После се метна зад един отдушник, падна на палубата и се претърколи няколко метра. Накрая спря и започна да стреля над проблясъците от дула пред него. Беше ред на Остин да произведе точен изстрел. Едно от оръжията замлъкна. Кърт продължи да стреля, докато не остана без патрони.

Секунда по-късно, гладко обръснатият мъж се възползва от затишието и се затича към страничната част на кораба.

Остин излезе от укритието си, насочи празния пистолет към бягащия мъж и извика:

– Хей, плешивецо! Не си тръгвай толкова скоро. Веселбата тепърва започва! – Остин вдигна пистолета на нивото на раменете си.

Мъжът спря на около шест метра от Остин и се обърна с лице към него. „Хюмонгъс” вече гореше и лицето на командоса, както и странните му зелени очи, можеха да се видят на светлината от пламъците. Той се усмихна зловещо.

– Блъфираш – каза той, – щеше да ме застреляш, ако можеше да го направиш.

– Изпробвай ме – заяде се Остин и присви едното си око, сякаш се прицелва.

Или мъжът не повярва на Остин, или не му пукаше. Той вдигна собствения си пистолет и Кърт си помисли, че ще стреля, но вместо това командосът изръмжа и се затича към перилата, докато стреляше от бедрото си. Остин залегна и когато се осмели да погледне отново, мъжът беше изчезнал. Той чу звука от запалването на двигател и изтича до перилата. Лодката вече беше потеглила и след секунди се изгуби в мрака.

Остин се загледа в бледата следа от пяна във водата и се заслуша в затихващия шум от мотора в далечината. В този миг нещо изтропа на палубата зад него.

Стъпки!

Остин се завъртя бързо и клекна, но се успокои, когато видя, че Дзавала идва към него. Двамата грабнаха пожарогасителите от стената и покриха „Хюмонгъс” с пяна.

– Изглежда така сякаш тук се е разразила Третата световна война – каза Дзавала, след като потушиха пожара. – Радвам се, че все още си цял.

– Благодарение на твоята навременна поява – отговори Остин. – Де да можех да кажа същото за „Хюмонгъс” – добави той с нотка на вина в гласа.

Дзавала се загледа в тлеещия робот, чиито части бяха пръснати по палубата.

– Сега разбирам защо образът умря – каза Дзавала.

– Това не е единственото, което умря – уточни Остин.

Той се приближи до телата, проснати на палубата и свали маската на мъжа, който се опита да убие Марла. Лицето му беше с груби, азиатски черти. Вторият мъж също беше азиатец. Остин огледа палубата, която беше обсипана с гилзи. В изпълнения с пушек въздух се носеше миризмата на барут.

– Вече знаем защо „Б3” беше нападнат – каза той. – Доктор Кейн... Трябва да говорим с него.

– Успех! – каза Дзавала. – Док ни даде да разберем много ясно, че изследванията му не ни засягат.

Устните на Остин се свиха в усмивка, която според опита на Дзавала, винаги предвещава неприятности.

– Много жалко – каза Остин с равен тон, – защото ще направя така, че да ни засягат.

12 Добър вечер (исп.) – Бел. прев.

15

Шанхай, Китай

Върху регистрационния номер на сребърния „Мерцедес S65 AMG” седан, който излезе от подземния паркинг на петдесететажния небостъргач на компанията „Пирамид Трейдинг”, се виждаше само цифрата „2”, което показваше, че собственикът на колата е изключително заможен. Бляскавите номера се продаваха на търг за милиони долари на богати и суеверни хора, които вярваха, че малките цифри ще им донесат късмет.

За да се подсигури този късмет, отвън колата беше изработена от ракетоустойчиви бронирани плочи. Стъклата също бяха бронирани. Отдолу автомобилът беше защитен и от улични бомби. V-образният, 12-цилиндров двигател с мощност 600 конски сили, който се намираше под капака, можеше да ускори машината до 320 километра в час.

Един въоръжен телохранител, облечен в дочени работни дрехи, седеше на предната седалка до шофьора. За още по-голяма сигурност мерцедесът беше притиснат от двете страни от два джипа „G55 AMG” с мощност 493 конски сили. Във всеки от джиповете имаше по един шофьор и петима телохранители, въоръжени с леки картечници „Тип 79”, китайско производство, които можеха да изстрелват по петстотин куршума в минута.

Колоната от три автомобила следваше маршрут, който я отвеждаше далеч от модерните жилищни комплекси и бляскави клубове около телевизионната кула „Перлата на изтока“, най-високата подобна сграда в света. Колата и нейният ескорт ускориха покрай брега на река Яндзъ, после слязоха от магистралата и се насочиха към бедняшките квартали – най-срамната и неприятна страна на най-големия и богат град в Китайската народна република.

Шествието се залута из лабиринт от улички и навлезе в кошмарния пейзаж на една ничия земя, която беше толкова съсипана и лишена от живот, че дори най-отчаяните обитатели на гетата я избягваха. Автомобилите завиха по една тясна и неосветена уличка, и преминаха през портала на изоставен склад за тухли. Прозорците бяха заковани с изгнили дъски, а паркингът беше покрит със счупени стъкла и парчета дърво от транспортни сандъци, но бодливата тел върху електрическата метална ограда, която блестеше на фаровете, беше чисто нова.

Охранителите се изсипаха от джиповете и образуваха кордон между мерцедеса и платформата за товарене. Мъжът, който се возеше отпред до шофьора, излезе и отвори задната врата. Пътникът се показа от колата и бързо отиде до платформата, придружен от своя телохранител. Докато мъжете се изкачваха по стълбите, една добре смазаната плъзгаща се врата се отвори безшумно.

Двамата влязоха в склада и вратата се затвори. Светлината от флуоресцентните лампи на тавана разкри, че пътникът от мерцедеса е дребен мъж в син костюм, изработен по поръчка в Лондон, сребриста вратовръзка с безупречен възел, и обувки „Тестони”, струващи две хиляди долара. Мъжът имаше скована, почти военна стойка.

Посивялата коса, прилежно сресана наляво, и очилата с черна пластмасова рамка, придаваха на Уен Ло добродушен и дори безинтересен вид, който прилягаше повече на чиновник в тризвезден хотел, отколкото на началник на гигантски имотен и финансов консорциум, който служеше за прикритие на глобални операции, свързани с проституция, хазарт и наркотици.

Лицето на Уен Ло беше асиметрично, не от ляво надясно, а от горе надолу. Долната част от лицето му включваше закръглени бузки и момчешка усмивка, докато горната имаше широко чело, дълги, надвиснали вежди и бездушни нефритено-зелени очи, които не показваха повече емоция от едно сметало.

Зад вратата на склада чакаха трима мъже в синьозелени болнични престилки и двама тежко въоръжени охранители, облечени в светлокафяви военни униформи. Суровите мъже носеха електропреносни оръжия, пистолети и бухалки, които висяха на широките им кожени колани.

Един оплешивяващ мъж с лице на невестулка, облечен сякаш е в операционна зала, пристъпи напред.

– За мен е чест да ни посетите тук, сър – каза той, кимвайки бързо с глава.

Уен Ло отговори с едвам забележимо кимване.

– Кажете ми как върви вашата работа, доктор Ву – каза той.

– Имаме напредък – отговори Ву с бодър оптимизъм.

Въпреки че върху долната част от лицето на Уен Ло се изписа усмивка, очите му останаха ледени.

– Моля, покажете ми докъде сте стигнали, доктор Ву.

– С огромна радост, сър.

Ву поведе Уен Ло и личния му телохранител през две херметизирани помещения и после през къс коридор, който свършваше пред врата от дебело стъкло. Отговаряйки на жеста на Ву, един охранител натисна копче и отключи вратата. Ву, Уен Ло и телохранителят влязоха в нещо, подобно на затворнически блок. Плътни стоманени врати, в които имаше само малки правоъгълни отвори, затваряха около дванайсет килии.

Докато вървяха между килиите, доктор Ву каза:

– Мъжете и жените са разделени, по четирима в килия. Поддържаме пълна заетост през цялото време.

Няколко затворници подадоха лица през решетките на вратите и извикаха на Ву и неговите гости да им помогнат. Уен Ло се обърна към Ву, без да показва и сянка на съжаление.

– Откъде взимате тези лабораторни плъхове? – попита той.

Доктор Ву беше щедро възнаграден за своята работа. Той можеше да си позволи просторен апартамент в нов небостъргач с изглед към река Яндзъ, да облича жена си и любовницата си в най-модните дрехи, но беше убедил сам себе си, че изследването му е в полза на човечеството. Въпреки че неговата работа налагаше да потисне своята човечност с тънък похлупак от медицинска безчувственост, студенината на въпроса на Уен Ло го порази.

– Като медици, ние предпочитаме да ги наричаме пациенти – каза той.

– Много добре, доктор Ву, убеден съм, че тези пациенти, оценяват вашия професионализъм. Но все още не сте отговорили на въпроса ми.

– Извинете, сър – каза Ву. – Тази лаборатория е оградена от пренаселени гета и е лесно да се подмамят пациенти с обещания за храна и пари. Избираме само тези в сравнително добра физическа форма. Хората в гетата рядко ги обявяват за изчезнали, а и полицията не работи по тези случаи.

Уен Ло каза:

– Покажете ми следващата фаза. И преди съм виждал затвори.

Ву придружи двамата мъже извън затворническия блок и ги отведе до една стая с черни стени. Една от тях беше наполовина стъклена като тези в родилните отделения. През стъклото се виждаха няколко легла, всяко покрито с прозрачен цилиндър. Хората, които лежаха в леглата, си мълчаха през повечето време, но се случваше някой да се размърда неспокойно под прилежно подпъхнатите чаршафи. Хора в бели защитни костюми се движеха като призраци между леглата и проверяваха електронните екрани и системи.

– Това е една от няколкото болнични стаи – каза Ву. – Пациентите във всяка от тях са инжектирани с новия патоген и преминават през различните фази на заболяването. Въпреки че вирусът се пренася чрез водата, може да се разпространи и чрез допир. Виждате как са облечени техниците и отделно вентилираните легла на всеки от пациентите. Взимаме всички мерки, за да ограничим заболяването.

– Ако пациентите бъдат оставени сами, ще загинат ли? – попита Уен Ло.

– Точно така, сър, в рамките на двайсет и четири часа. Дотогава заболяването ще е напреднало, а изходът е летален.

Уен Ло пожела да види следващата фаза.

Те тръгнаха по друг коридор, през още няколко херметически врати и стигнаха до втора зона за наблюдение, подобна на първата. В стаята от другата страна на стъклото имаше осем носилки, затворени в цилиндри. На носилките лежаха четирима мъже и четири жени. Лицата им сякаш бяха изваяни от махагон. Очите им бяха затворени и беше трудно да се разбере дали са живи или мъртви.

– Това е трета фаза – каза Ву. – Тези пациенти развиха тъмен обрив, който е типичен за вируса, но все още са живи.

– Наричате тези зрели зеленчуци от вашата малка градина живи хора?

– Признавам, че щеше да бъде по-добре, ако се разхождаха, но те все още дишат и жизнените им показатели са нормални. Експерименталното лекарство помага.

– Бихте ли искали да бъдете заразени и после лекувани с този метод, доктор Ву?

Ву не можа да пропусне загатнатата заплаха. Между лопатките на гърба му се стече пот.

– Не, не бих искал, сър. На този етап лекарството не е съвършено. Вирусът е изумителен! Способността му да се приспособява към всяко лечение, което прилагаме, прави задачата ни трудна, но не и невъзможна.

– С други думи, провалили сте се.

Усмивката на Уен Ло не можа да прикрие студенината в очите му.

– Възможно е да успеем – каза Ву, – но ще отнеме време. Не знам колко.

– Времето е единственото нещо, което не ни достига, Ву.

Ву не можа да не забележи, че Уен Ло пропусна да го нарече „доктор”. Беше обречен. Той започна да моли за още един шанс, но Уен Ло размаха пръст към него.

Ву щеше да припадне, но Уен Ло го потупа по гърба.

– Не се тревожете, доктор Ву – каза той. – Ние оценяваме работата ви тук. Близо сме до създаването на едно многообещаващо лекарство в нашата лаборатория, намираща се извън страната. Ще отидете там, за да се уверите, че всичко върви по план.

– Благодаря ви, че ми давате още един шанс – каза Ву. – Кога мога да започна новите изпитания?

– Няма да има време – каза Уен Ло. – Изпитанията ще се правят чрез компютърна симулация. – Той му обърна гръб, за да погледне телата върху носилките. – Отървете се от този материал. И от всички пациенти в затворническия блок. Знаем къде е изходът.

След като Уен Ло и телохранителят му излязоха, доктор Ву погледна през стъклото лежащите по гръб тела върху носилките и въздъхна тежко. Имаше петдесет пациенти, върху които се провеждаха изпитания и повечето от тях щяха да умрат, така че просто трябваше да унищожат телата им. Но онези в затворническия блок представляваха проблем и щеше да бъде доста трудно да се отърват от тази партида. Той побърза да се върне в главната лаборатория, за да осведоми екипа каква е новата им задача.

Един час по-късно Уен Ло се качи с асансьор до последния етаж на сградата на компанията „Пирамид Трейдинг”, където се намираше луксозният му офис. Той прекоси просторната стая в класически френски стил.

Огромни прозорци от пода до тавана покриваха една от стените, но той не обърна внимание на гоблена от светлини. Уен Ло застана пред един висок шкаф и изрече на глас някаква дума. Скрит микрофон вкара паролата в софтуер за разпознаване на гласа и шкафът се помести. Зад него се показа метална врата.

Уен Ло долепи ръката си към табло, което сканира спираловидните извивки върху пръстите и линиите на дланта му, и вратата се отвори. Той влезе в стая, която беше около двайсет квадратни метра с напълно овална форма. Единствените мебели вътре бяха маса от алуминий и пластмаса и три стола. От тавана висяха конуси, които приличаха на огромни лампи. Измамната тъмнина в стаята скриваше функцията ѝ на комуникационен център. По стените бяха монтирани множество микрофони, проектори, предаватели и приемници.

Уен Ло се настани в един удобен стол, погледна през масата към другите два стола и произнесе една единствена дума:

– Започнете!

Светодиодните лампи на тавана угаснаха. Останаха да светят само конусовидните снопове светлина над всеки от столовете. Въздухът в един от сноповете започна да трепти, сякаш беше свръхнагрят, после се огъна, потъмня, появиха се малки въртеливи частички, които оформиха размазан силует. В началото силуетът беше безформен, но после стана по-плътен. Първо се появиха раменете, а после и главата. Започнаха да се открояват детайлите – очи и нос, плът и дрехи. С други думи, Уен Ло гледаше триизмерна лазерна проекция на мъж, която беше толкова реална, че почти можеше да я пипне.

Лицето на мъжа беше огледален образ на това на Уен Ло, което не беше изненадващо, тъй като той беше единият от тримата близнаци. И двамата мъже имаха високи чела, надвиснали вежди и проницателни очи, но главата на проектирания мъж беше гладко обръсната. Заплашителността върху лицето на Уен Ло беше леко загатната, докато устата и брадичката на брат му излъчваха неподправена жестокост на уличен разбойник.

– Добър вечер, братко Чанг – каза Уен Ло.

– Добър вечер и на теб, братко Уен Ло. Номер Едно е готов да се присъедини към нас.

Въздухът под третата светлина премина през същия вълнист цикъл. Холограмата, която се появи на стола, беше на мъж, облечен в червена копринена дреха и кръгла шапка с висока периферия. Лицето му беше продълговато и изпито, с високи вежди и изпъкнало чело. Човекът имаше лукави зелени очи и дълъг, тънък мустак, провиснал под брадичката му.

Уен Ло разпозна новопоявилия се и плесна с ръце.

– Браво! – възхити се той. – Доктор Фу Манчу, ако не греша.

Холограмата отговори с подхилкване.

– Поздравления, Уен Ло! – каза Фу Манчу. – В момента виждаш престъпния гений, който ще използва „жълтата опасност” срещу най-развитите държави в света.

Сребристото въплъщение на злото беше хитроумна илюзия, материализирана в светлината от най-съвременната компютърна и лазерна технология. Въпреки че фигурата на китайския злодей изглеждаше плътна, не съдържаше повече материя от литературния герой от произведенията на Сакс Рохмър. Системата, която беше събрала тризнаците на тази среща, позволяваше да се използват данни за живи или измислени хора. Така можеше да се създаде какъвто и да е образ. На предишните им срещи например бяха присъствали такива величествени фигури като Мао и Чингис Хан.

Въпреки че Фу Манчу беше илюзия, създадена от електронна ектоплазма, гласът на злия сатана принадлежеше на човек от плът и кръв, който ръководеше престъпна империя, за която злодеят на Рохмър можеше само да си мечтае.

Според традициите на многовековните престъпни общества, познати като Триади, тризнаците, които ръководеха огромната организация бяха известни не с имена, а с номера, дадени им по реда, по който са се родили. Уен Ло беше Две. Той управляваше престъпните дела на Триадата зад тънкия параван на порядъчността. Чанг беше Три и отговаряше за цялостната сигурност на мрежата, включително и бандите, които действаха в китайските квартали във всички по-големи градове. Тризнакът зад маската на Фу Манчу беше генерален директор, ръководещ престъпните и законните операции – отговорност, която вървеше с името Първи.

– Хареса ми човекът със секирата от войните на тонговете^13 – каза Чанг.

– Не се учудвам, като имам предвид уменията на нашите собствени хора със секири – каза Фу Манчу. – Въпреки това, разбирам, че тази ефективност не се е проявила по време на експедицията ви до Бермуда. Доктор Кейн е избягал от дъното на океана.

– Нашата подводница преряза кабела на батисферата. Нямаше как да бъде спасен на тази дълбочина.

– Очевидно някой го е направил. Името му е Кърт Остин. Телевизионните репортери твърдят, че той е инженер от НАМПД. Освен това, как ще обясниш провалената атака на кораба на агенцията?

Чанг се намръщи.

– Срещнах неочаквана съпротива – каза той.

– Не можем да си позволим повече неуспехи. Нямаше да сме изправени пред този проблем, ако беше следил по-отблизо какво става в твоята лаборатория, Уен Ло.

Третият тризнак се наслаждаваше на смущението на своя брат, но сега беше негов ред да се повърти неспокойно на стола под студения поглед на главния злодей.

– Поемам цялата отговорност. Охранителят от лабораторията, който беше пренесъл вируса в своята провинция, не е следвал процедурите по обеззаразяване. Заповядах да ги затегнат и забраних на охранителите да пътуват.

– Вирусът разпространил ли се е и на други места? – попита Фу Манчу.

– Прескочил е зоната на карантина. Правителството се опитва да овладее заразата.

– Това не е хубаво – каза Фу Манчу. – Нашият план беше да пуснем вируса на определени места, когато разполагаме с ваксина, с която да го контролираме. Опитваме се да дестабилизираме правителството и да спечелим от разпространението на болестта. Избиването на човешката раса ще доведе до обратния резултат, не мислиш ли?

– Той ще реши основния проблем в тази държава, а именно пренаселеността – каза Уен Ло в слаб опит да се пошегува.

– Убеден съм в това. За съжаление, ние сме част от това население. Разбрахте ли къде е доктор Кейн?

– Проверихме на Боунфиш Кий – отвърна Чанг. – Не се е връщал там. Нашите хора все още го търсят, но изглежда, че е изчезнал.

– Неговото изчезване не ме притеснява толкова, колкото възможността да е разбрал, че го преследваме и да е споделил опасенията си с други хора. За щастие, той вече не е необходим за завършването на проекта. Но не бива да позволим да продължат изследванията на Боунфиш Кий.

– Единственият, освен доктор Кейн, който може да възстанови проекта, е доктор Сонг Лий, представителката на Китайската народна република, изпратена да работи с американските учени – каза Чанг. – Ще я отстраним.

– Увери се, че ще го свършат бързо и чисто – нареди Фу Манчу. – А ти, братко Уен Ло, докъде стигна с ваксината?

– Тя скоро ще се превърне в реалност и ще можем да продължим със следващата фаза. Заповядах да затворят лабораторията ни на сушата и да ликвидират всичко, което съдържа.

– Много добре. Това ли е всичко?

– Засега – отвърна Уен Ло.

Фу Манчу кимна с глава и събра длани. Злото му лице започна да се разпада, превръщайки се във въртеливи частички, ставащи все по-светли докато накрая изчезнаха. Секунди по-късно се стопи и втората холограма.

Уен Ло се надигна от стола и напусна празната стая. Чакаше го много работа.

Чанг остана умислен в стола си. След неуспешното нападение на кораба на НАМПД, той се качи на една бърза моторница, която го откара до сушата. Оттам нае частен реактивен самолет и отлетя за Съединените щати. Чанг влезе в страната с документите на търговски представител и се присъедини на холографската среща с братята си от един склад във Вирджиния, служещ като прикритие на Триадата.

След като помисли няколко минути, Чанг се обърна към компютъра и написа името на Кърт Остин. Търсачката го прехвърли към сайта на НАМПД, където Остин беше представен лаконично като инженер. Снимката му също беше там.

Чанг се взираше в кораловосините очи и усмивката, с която сякаш му се подиграваше, докато не можа да издържи повече. Натисна копчето за изключване и ликът на Остин изчезна. Чанг се загледа в черния екран.

– Следващият път, когато те срещна Кърт Остин – изсъска той, – ще се погрижа да изчезнеш завинаги!

13 Престъпни кланове, които контролирали живота на китайските емигранти в Новия свят – Бел. прев.

16

Катерът на бреговата охрана на Бермудите отговори бързо на съобщението за помощ на капитан Генън. След кратко оглеждане на телата и празните гилзи по горната палуба, служителите побързаха да се свържат с Морската полиция. След няколко часа, една лодка с криминални следователи на борда, приближи кораба на НАМПД.

Шестимата следователи, които стъпиха на борда на кораба, приличаха повече на служители в някой хотел в Насау, отколкото на полицаи. С изключение на главен детектив Колин Рандолф, всички бяха облечени в еднакви сини бермуди, леки сини ризи и чорапи до коленете. Като офицер, Рандолф имаше право да носи бяла риза.

Мъжете в своите стегнати униформи, бяха в пълен контраст с Генън, който все още беше по пижама и пантофи. Той поздрави Рандолф и екипа му и ги поведе към горната палуба, където ги представи на Остин и Дзавала, които разговаряха с екипажа за снощните събития. Инспекторът се здрависа отривисто с всеки от мъжете и насочи вниманието си към телата на палубата.

Главният детектив беше кръглолик мъж на около четирийсет и пет години, който говореше с акцент, издаващ, че е родом от Барбадос.

Той изду бузите си като риба-балон.

– Боже милостиви! – възкликна той. – Това тук прилича на бойно поле. – После погледна към останките на „Хюмонгъс” и възкликна: – Какво е това нещо?

– Беше подводен апарат с дистанционно управление, проектиран да се движи по морското дъно – отговори Дзавала.

– Както гледам, тази купчина старо желязо няма да може да се движи никъде. – Той поклати глава. – Какво му се е случило?

– Остин го използва за прикритие, а нападателите го направиха на решето – обясни Дзавала.

Рандолф погледна Остин, а после се взря изпитателно в Дзавала – нищо в лицето му не подсказваше, че се шегува. Главният детектив поклати удивено глава и нареди на екипа си да огради местопрестъплението с жълта полицейска лента.

После се обърна към капитана.

– Ще ви бъда много благодарен, ако ми кажете какво се е случило снощи на кораба.

– С удоволствие – отвърна Генън. – Около три през нощта, четирима въоръжени мъже се качиха на кораба от малка лодка и ме измъкнаха от леглото. – Той показа пижамата си. – Както виждате, не очаквах гости. Те търсеха доктор Макс Кейн – учен, който участваше в проекта на батисферата.

– Споменаха ли защо търсят доктор Кейн?

Генън вдигна рамене.

– Водачът им беше зловещ тип с обръсната глава. Когато му казах, че Кейн е напуснал кораба, той събра целия екипаж и заплаши, че ще избие всички ни. Щеше да изпълни заканата си, ако Кърт и Джо не се бяха намесили.

Рандолф се обърна към Остин и Дзавала.

– Значи вие сте отговорни за тази бъркотия?

– Снощи нямахме голям избор – оправда се Остин.

– На всички изследователски кораби на НАМПД ли има въоръжени охранители?

– Двамата с Джо не бяхме въоръжени. Взехме назаем автоматите на нападателите. А и не сме охранители, а инженери, работещи по проекта „Батисфера 3”.

Рандолф огледа всичко – телата, оръжията до тях и унищожения робот. Той беше прехапал долната си устна и очевидно му беше трудно да свърже потопената в кръв палуба с обяснението на Остин.

– Инженери... – повтори Рандолф с равен тон. Изкашля се и после каза: – Какви инженери?

– Аз съм специалист по дълбоководно гмуркане и спасяване – отвърна Остин. – Дзавала конструира и управлява подводни апарати. Той построи батисферата.

– Значи вие, двама инженери, въпреки факта, че шансът не е бил на ваша страна, сте обезвредили група въоръжени бандити и сте използвали техните собствени оръжия, за да убиете двама от нападателите?

– Трима – поправи го Остин. – Има още едно тяло на мостика.

– Извадихме късмет – вметна Дзавала, сякаш това обясняваше всичко.

– Какво стана с четвъртия мъж с обръснатата глава? – попита Рандолф.

– Късметът му се усмихна – отговори Остин. – Измъкна се.

Рандолф имаше диплома по полицейски науки и беше полицай-ветеран, но дори един случаен човек щеше да забележи, че в тези двама инженери на НАМПД има нещо различно. Колкото и спокоен и общителен да изглеждаше, широкоплещестият Остин имаше внушително присъствие, което не се ограничаваше само с изумително сините му очи, гъстата коса и изваяните черти. А красивият Дзавала изглеждаше сякаш току-що е излязъл от някоя безразсъдна любовна авантюра.

– Възможно ли е мъжете да са били пирати? – попита Рандолф. – През Бермудите минават много туристически кораби и слуховете за пирати могат да накърнят индустрията.

– Възможно е, но е малко вероятно – отговори Остин. – Това тук не е Сомалия и тези мъже не се интересуваха от научното оборудване, което обикновено пиратите отмъкват, когато нападат изследователски кораби. Те знаеха, че доктор Кейн е бил на борда и го търсеха.

– Слава на Бога! Тогава ще го обявя за изолиран случай.

– От Бреговата охрана откриха ли нещо? – попита Остин.

– Огледаха водата около кораба и ще продължат да патрулират. Предполагам, че лодката, пренесла нападателите, е изчезнала отдавна. Бих искал да получа подробни показания от вас, господа, и от всеки на борда. Как мога да се свържа с доктор Кейн?

– Не знаем къде се намира в момента – отвърна Генън. – Можем да се опитаме да се свържем с него.

– Направете го, капитане. Бихте ли ми изготвили списък с хората на борда?

– Веднага ще се заема, главен детектив. Можете да проведете разговорите в столовата.

– Благодаря за съдействието, капитане.

Генън побърза да изпълни молбата на Рандолф, а детективът каза:

– Сега, господа, тъй като сте толкова отблизо запознати със снощните събития, вероятно няма да имате нищо против да разпитам първо вас.

– С радост ще ви разкажем цялата история – каза Остин.

Докато Рандолф се отдалечаваше, за да провери работа на своя екип, изпръхтя като кон:

– Инженери! – измърмори той.

Остин предложи на Дзавала да бъде разпитан пръв, докато той се опитва да се свърже с Кейн. Кърт се дръпна встрани и набра помощното меню на своя мобилен телефон. Искаше да получи номера на Морския център на Боунфиш Кий. Компютърно генериран глас го информира, че лабораторията не е достъпна за всички и насочи обаждането към уеб-страницата на центъра.

След като помисли малко, Остин избра друг номер от списъка в телефона си.

Тих, хладен женски глас отговори на обаждането.

– Здравей, Кърт – каза Гамей Морган-Траут, – поздравления! Двамата с Пол гледахме спускането на батисферата по телевизията, но връзката прекъсна. Как са солените дълбини?

– Солени и дълбоки. Друг път ще ти разказвам. Съжалявам, че прекъснах почивката ви в „Скрипс”, но имам нужда от услуга. Искам ти или Пол да си уредите покана за морската лаборатория на Боунфиш Кий във Флорида. Те отпращат посетителите, но ако някой може да отиде там, то това сте вие.

– Директорът на лабораторията не се ли спусна с Джо?

– Името му е Макс Кейн, но не очаквайте помощ от него.

– Ще опитам, Кърт. Какво точно очакваш да открием?

– Не знам. Просто си отваряйте очите за всяко нещо, което ви се стори странно.

Гамей отговори с леко подхилкване.

– Харесва ми яснотата и конкретността на молбата ти, Кърт.

– Преминал съм курс, в който те учат „как да си пазиш задника”. Първият урок е: „Ако нещо се обърка, вината не е твоя”. Обадете ми се, когато ти или Пол стигнете до Боунфиш Кий. Двамата с Джо ще останем на „Бийб” още няколко дни.

Остин затвори телефона и се приближи до парапета. Не искаше да прекъсва почивката на Пол и Гамей Траут от специалния екип на НАМПД, но докато той и Дзавала успееха да се освободят от полицейското разследване, съпрузите щяха да бъдат техните очи и уши.

Остин се загледа в отразяващите се от водата лъчи на утринното слънце. Той понякога се шегуваше, че страда от така наречения синдром на цар Нептун. Беше прекарал толкова голяма част от живота си върху или под вода, че беше развил собственическо отношение върху две трети от морската повърхност.

Остин мислеше за проекта „Батисфера 3” като начин да вдъхне уважение към морето у младите хора, които един ден ще се превърнат в негови пазители.

Неясните лица, стоящи зад нападението, почти провалиха намеренията му.

Той познаваше границите на своите възможности като смъртен. За разлика от Нептун, Остин не можеше да предизвика буря с тризъбец.

В очите му се появи студенина и той стисна устни.

Беше показвал многократно, че може да създава неприятности. Нямаше търпение да слезе от кораба, за да разтърси стените на подземното царство на Хадес.

17

Пол Траут почти приключваше семинара за глобалното затопляне, който водеше, когато мобилният му телефон започна да вибрира. Без да губи нито миг, той бръкна в джоба на спортното си яке, изключи апарата и пусна следващата графика върху екрана, но зад гърба му се дочу слаб смях. Зачуди се какво може да е толкова смешно в една графика на солеността на океана.

Никой не гледаше графиката. Очите на всички в залата бяха вперени през прозореца към една привлекателна червенокоса дама в бански костюм от две части, която стоеше на тревата пред сградата. Тя подскачаше и махаше с мобилен телефон.

Траут сведе глава и погледна замислено над очилата си.

Един от участниците в семинара попита с насмешка:

– Коя е тази луда жена?

По устните на Траут се изписа лека усмивка.

– Боя се, че тази луда жена е съпругата ми. Моля да ме извините!

Тихо ахване изпроводи Траут до вратата, но подобни реакции вече не го учудваха. Той беше привлекателен млад мъж с големи кафяви очи и светлокестенява коса, прилежно оформена на път и сресана назад в стил „Великият Гетсби”. В своя костюм, ушит по поръчка, който идеално обгръщаше високата му фигура, той изглеждаше изключително стилно. Но въпреки че притежаваше закачливо чувство за хумор, хората често смятаха, че неговото сериозно поведение контрастира с това на по-жизнената му съпруга.

Траут излезе в коридора и погледна телефона си. Появи се съобщение.

„Можеш ли да говориш?”

Траут натисна копчето, за да върне обаждането.

– Доста добро представление сътвори на моя семинар за климатичните промени – каза Траут със сух тон. – Да не отиваш на конкурс за танцьорки?

Звънлив женски смях проехтя в слушалката.

– Опитах да ти се обадя, но ти не отговори, herr� професор – каза Гамей. – После започнах да махам с ръце пред прозореца ти, докато лицето ми не посиня. Носех банския си костюм от сутрешното гмуркане, затова от отчаяние си съблякох дрехите и направих малко шоу. Очевидно имаше ефект.

Пол се усмихна.

– Да, определено имаше – каза той. – Телесната температура на всички мъже в залата се покачи с шест градуса. Малкият ти стриптийз навярно е повишил глобалното затопляне.

– Съжалявам – каза Гамей, – но се обади Кърт. Той и Джо все още са на „Бийб”.

– Кърт? Защо не каза веднага? Как е минало спускането с батисферата?

– Казах му, че сме го гледали докато сигналът не прекъсна. Отговори ми, че спускането е билозапомнящо се.

– Странен подбор на думи. Какво е имал предвид?

– Каза, че ще ми обясни друг път. Но очевидно нашият опит да преживеем отново началото на нашата любов тук, в „Скрипс”, приключи. Кърт има нужда от някой, който да отиде във Флорида, за да огледа Морския център на Боунфиш Кий.

– Защо точно там?

– Пак каза, че ще ми обясни друг път. Помоли да се поразходим из центъра и да му съобщим, ако нещо там ни се стори странно... Имаше предвид чудато.

– Ще ми е трудно да си разместя графика – каза Пол. – Чакат ме още два дни семинари и лекции.

– Аз приключих с моите изследователски гмуркания – каза Гамей. – Ти довърши своя семинар, а аз ще отида във Флорида. Можеш да дойдеш, когато свършиш тук.

Пол погледна часовника си.

– Да го обсъдим на обяд – каза той. – Ще те чакам в столовата след като охладя страстите в моята група.

Той беше развеселен, но не и изненадан от ефективния, но нестандартен метод за привличане на вниманието, демонстриран от съпругата му. Това беше типично за нейната изобретателност. Тя беше широко скроена, за разлика от сдържания Траут, но двамата бяха привлечени един към друг още в мига, в който се запознаха в Института по океанография „Скрипс” в Ла Хоя, Калифорния. Пол се готвеше да защити докторантура по морски науки, а Гамей беше сменила сферата си на интереси от подводна археология към морска биология и също работеше върху своя докторат.

Срещнаха се на едно пътуване с учебна цел до Ла Пас в Мексико и само след година вече бяха женени. Бившият директор на НАМПД, Джеймс Сандекър, беше забелязал техния уникален талант и им предложи да се присъединят към Специалния екип под ръководството на Остин. След тяхната последна мисия, бяха поканени да се върнат в „Скрипс” и веднага се възползваха от шанса. Между семинарите и гмурканията, те прекарваха времето си в обикаляне на познати места и разговори със стари приятели.

Траут не обърна внимание на насмешливите усмивки, които го посрещнаха в залата и продължи презентацията си. Когато приключи, той отиде в столовата, където го чакаше Гамей. С облекчение си отбеляза, че си е облякла ризата.

Гамей беше луда по фитнеса и вманиачена в яденето на полезни храни, но се беше отказала да се бори със слабостта си да хапва богатата на скорбяла храна в столовата. Тя потопи едно дълго пържено картофче в купичка с кетчуп и го пъхна в устата си.

– Добре че си тръгвам – оплака се тя. – Сигурно съм качила девет килограма, откакто пристигнахме. Ще се надуя като кърлеж.

Пол погледна отегчено нагоре. Гамей ставаше всеки ден в шест сутринта и тичаше по осем километра. Това със сигурност изгаряше всяка следа от евентуален кулинарен излишък. Въпреки че беше висока един и седемдесет и седем, не тежеше повече от шейсет килограма. Тялото ѝ беше изградено предимно от изваяни мускули – резултат от активния ѝ начин на живот.

Пол погледна към една висока чаша с ледена боровинкова напитка.

– Може би не трябваше да си купуваш фрапето – каза той.

Гамей отмести кичур тъмночервена коса от очите си и се усмихна закачливо, показвайки лекото разстояние между двата си предни зъба.

– Последното е... обещавам!

Докато отпиваше бавно и с наслада, очите ѝ гледаха замечтано.

– Заминаваш, така че ще е лесно да изпълниш това обещание. Какво знаеш за Боунфиш Кий?

Гамей избърса с една салфетка розовия мустак от горната си устна.

– Само това, което съм чела в научните списания и в интернет. Намира се на западното крайбрежие на Флорида. Направили са някакви открития, довели до пробив в сферата на биомедицината. В момента интересът към откриване на субстанции от природата, които помагат да се лекуват редица болести е много голям.

– Помня био-златотърсачите, които срещнахме преди години в амазонските дъждовни гори.

Гамей кимна.

– Същата идея, но все повече се разпространява мнението, че потенциалът на океана като източник на фармацевтични и медицински открития, надминава този на дъждовните гори. От гледна точка на биологията, организмите, които живеят в океаните, са много по-динамични от живеещите на сушата.

Пол сбърчи вежди и каза:

– Щом Кърт се интересува от морския център, защо не помоли за помощ Кейн?

– И аз го попитах същото. Той каза да не очаквам помощ от Кейн. Че сме сами и че...

– ...ще обясни друг път – довърши изречението ѝ Пол.

Гамей го погледна с възхищение.

– Понякога си истински медиум.

Той постави показалец на слепоочието си.

– Моите магически способности ми подсказват, че ти ще ми предложиш остатъка от боровинковото си фрапе.

Гамей бутна чашата си към него.

– Как предлагаш да подходим, щом като не можем да разчитаме на Кейн?

– Можем да използваме твоите връзки в НАМПД, за да си издействаме една обиколка на мястото.

– И на мен ми хрумна същото. Агенцията може да ми помогне да стъпя на острова, но едва ли ще успея да получа достъп, който да ни свърши работа.

Пол кимна в знак на съгласие.

– Ще получиш първокласно обслужване, бърза обиколка с някой отговарящ за връзките с обществеността, сандвич с шунка и топло сбогуване. Очевидно Кърт иска да надникнем зад кулисите.

– Такова е и моето впечатление. Трябва ми помощ и мисля, че знам, откъде мога да я получа.

– Докато работиш върху това, ще опитам да ти намеря билет до Флорида.

Пол се отби в кабинета си, за да уреди подробностите около пътуването. Гамей отиде на пристанището, за да съобщи на екипа, помагащ ѝ при гмурканията, че заминава. После занесе екипировката си в стаята в общежитието, която им бяха дали. Гамей се свърза с един колега океански химик от Центъра по морски биотехнологии и биомедицина в „Скрипс”. В своя добре познат стил, тя заговори направо по същество.

– Опитвам да си уредя една нощувка на Боунфиш Кий. Помня как веднъж спомена, че твоят център е работил с тях върху морски лекове за астма и артрит.

– Точно така – отвърна Сту Симпсън, морски биолог. – Повечето от институциите, работещи върху тези неща, споделят информацията си. Но достъпът до Боунфиш Кий е крайно ограничен. Свърза ли се с техния директор, доктор Кейн?

– Много е трудно да бъде открит.

– Чух, че често работи извън лабораторията и го замества доктор Мейхю. Срещали сме се на конференции. Не е много общителен, но може и да помогне. Кейн работеше с Океанографския институт „Харбър Бренч” във Форт Пиърс, Флорида, преди да намери пари и да създаде лабораторията на Боунфиш Кий. Имам един приятел там, който е близък с Мейхю. Длъжник ми е. Ще видя дали ще успея да уредя нещо.

Докато Гамей чакаше Симпсън да ѝ се обади, тя включи лаптопа и потърси информация за Боунфиш Кий. Четеше едва от няколко минути, когато се обади доктор Мейхю. Гамей му обясни, че се интересува от Боунфиш Кий. Каза му, че в момента е в „Скрипс”, но ще ходи на гости при приятели във Флорида и че би желала да посети лабораторията. Той ѝ отговори, че оценява интереса на човек от НАМПД към работата на морския център, но графикът за посещения бил препълнен.

– Много жалко – каза Гамей. – НАМПД без проблем осигури условия за престоя на вашия директор, докато работеше върху проекта „Б3”. Защо не говорите с господин Кейн? Убедена съм, че ако го попитате, той с радост ще отвърне на гостоприемството ни.

– Това не е възможно. – Кратко мълчание. – Имаме една свободна стая за гости, но само за утре вечер. Жалко, че се намирате в другата част на страната.

Гамей видя възможността и нападна със скоростта на кобра.

– Утре ще бъда при вас – каза тя.

– Не бих искал да биете целия този път само за една нощ.

– Няма проблем, ще променя графика си. Нека тогава бъдат две нощи. Как да стигна до острова?

Човекът от другата страна на линията мълчеше стъписано.

– Когато пристигнете във Форт Майерс, се свържете с мъж, на име Дули Грийн. Той работи за центъра и има лодка, с която ще ви докара.

Мейхю за малко да затвори, без да ѝ даде телефонния номер на Грийн. „Мило“, помисли си тя, докато си записваше информацията. Когато Пол се върна няколко минути по-късно, тя вече приготвяше багажа си.

– Успя ли? – попита той.

– На косъм.

Тя му разказа как е извила ръцете на Мейхю.

– Ловко! – възхити ѝ се Пол. – Между другото, извади късмет. Пътническото бюро към НАМПД ти е резервирало сутрешен полет до Форт Майерс. И аз ще дойда щом приключа със семинара.

Двамата прекараха останалата част от следобеда в разходки из института, посещавайки местата, които са обичали като студенти. След вечеря, Гамей приключи с опаковането на багажа и двамата си легнаха рано. На следващата сутрин, Пол откара съпругата си до летището, целуна я за довиждане и каза, че ще се видят след няколко дни.

Самолетът се отлепи от пистата и се изравни на десет хиляди метра височина. Гамей се отпусна в стола си и започна да чете на лаптопа информацията, с която разполагаше за Боунфиш Кий. Това беше тънка ивица земя близо до остров Пайн в Мексиканския залив. Населяван от индианци, преди испанците да го превърнат в нещо средно между търговски пост и форт. Години по-късно, островът се превърнал в риболовен център, кръстен на рибите боунфиш, които се намират в изобилие във водите около него.

Около хиляда и деветстотната година, един предприемчив нюйоркчанин построил хотел, но той бил разрушен от ураган. След това островът сменил няколко собственици. След като друг ураган провалил опитите да се построи нов хотел, собственикът продал Боунфиш Кий на някаква фондация и така парчето земя станало център за изследване на морските организми с фармацевтичен потенциал.

Полетът беше безпроблемен и Гамей използва част от времето, за да довърши доклада за работата си в „Скрипс”. Когато самолетът кацна късно следобед на летище Форт Майерс, пътническото бюро на НАМПД вече ѝ беше уредило микробус, който да я откара до ферибота за остров Пайн.

За кея беше вързана моторница с двоен корпус. Прошареният мъж на кормилото имаше бронзов тен, който само отчасти скриваше бръчките върху веселото му лице.

– Предполагам, че ще ходите на Боунфиш – каза той. – Аз съм Дули Грийн. Изпълнявам поръчки на морския център, което ме прави официалният посрещач.

Гамей метна сака си в лодката и се качи на борда със сигурността на човек, който прекарва много време в плавателни съдове.

– Аз съм доктор Морган-Траут – каза тя, стискайки ръката на Дули със сила, която го изненада. – Наричай ме Гамей.

– Благодаря, доктор Гамей – каза той, без да изпусне почтителното обръщение. Въпреки нейната непринуденост, царственото ѝ излъчване всяваше респект. Окуражен от приятелското ѝ отношение, той добави: – Красиво име. Не се среща често.

– Баща ми беше луд на тема вино. Кръстил ме е на любимия си сорт грозде.

– Любимото питие на баща ми беше евтиният джин – каза Дули. – Трябва да съм благодарен, че не ме е кръстил „Юпитер”.

Дули освободи въжето и избута лодката от дока. Докато излизаха от залива, той определено не изглеждаше, че бърза.

– Откога работиш за центъра? – попита Гамей.

– Грижех се за пристана на хотел „Боунфиш Кий”, когато всички рибари и собственици на кораби в района обичаха да киснат в бара. След като хотелът беше разрушен от урагана Чарли, собственикът фалира. Но когато морският център купи острова, възстанови и хотела. Доктор Кейн ме помоли да карам водното такси и да донасям провизии. Бях доста зает в пренасянето на служителите, но сега всичко замря.

– Като изключим работещите там, много посетители ли идват на острова?

– Не. Момчетата в лабораторията не са особено дружелюбни... Учени! – Той поклати глава. После, осъзнавайки грешката, която беше направил, добави: – По дяволите, и вие ли сте учен?

– Да, Дули, но от дружелюбните – каза тя с чаровна усмивка. – И знам какво имаш предвид. Говорих с доктор Мейхю по телефона.

– На мен ли го казвате – отвърна Дули с усмивка, подобна на разнебитена дървена ограда.

Той бръкна в джоба на ризата си, извади изтъркана визитка и я подаде на Гамей.

– Не живея на острова – каза той. – Обадете ми се, ако искате да го напуснете. Телефоните там не работят, освен ако не се качите на водната кула.

– Доктор Мейхю ми се обади от острова.

– Те разполагат с радиотелескоп, който се използва в спешни случаи и от надувковците.

Лодката се отправи към морето, преминавайки през зелен лабиринт от мангрови дървета. След известно време завиха и се насочиха към остров, който беше по-голям и висок от околните. Острият връх на бялата водна кула, за която беше споменал Дули, се издигаше над дърветата като виетнамска шапка. Той върза лодката към малкия кей и изключи мотора.

Тревист хълм се издигаше до верандата на една измазана в бяло постройка. Тя буквално беше скрита от окъпаните от слънце палми. Лекият бриз донасяше влажния им аромат до ноздрите на Гамей. Една бяла чапла газеше във водата близо до брега. Гледката беше достойна за картичка, но мястото ѝ вдъхваше безпокойство. Може би беше от отдалечеността, изсъхналата растителност, или просто от неземното спокойствие.

– Толкова е тихо – каза тя, шепнейки неволно. – Почти плашещо!

Дули се захили.

– Лабораторията е построена върху индианска могила. Островът е принадлежал на племето калуса, преди белите хора да ги избият, или да ги заразят с болести. Хората все още усещат отрицателната енергия.

– Да не твърдиш, че островът е обитаван от духове, Дули?

– Не и на индианци, ако това имате предвид. Но всичко, което бива построено тук, след време отива по дяволите.

Гамей вдигна сака си и стъпи на кея.

– Да се надяваме, че това не включва моето кратко посещение, Дули.

Тя се опита да повдигне мрачното настроение с шегата си, но Дули не се усмихваше, докато я придружаваше по кея.

– Добре дошли в рая, доктор Гамей!

18

Докато Дули вървеше по кея заедно с Гамей, насреща им се зададе млада азиатка.

– Добър ден, доктор Сонг Лий – поздрави Дули. – Подготвих каяка ви, преди да отскоча до остров Пайн.

– Благодаря ти, Дули!

Лий обърна погледа си към Гамей, която прецени, че изражението на жената не е нито дружелюбно, нито враждебно. По-скоро неутрално.

– Това е доктор Морган-Траут – каза Дули. – Тя ще отседне няколко дни на острова. Може двете да отидете да карате каяк заедно.

– Да, разбира се – отговори Лий без ентусиазъм в гласа. – Приятно ми е да се запознаем, докторе. Приятно изкарване.

Лий се здрависа вяло с Гамей и продължи по кея.

– Доктор Лий отдавна ли е тук? – попита Гамей.

– От няколко месеца – отговори Дули. – Тя не говори много за това, което прави, а и аз не я питам.

Той спря на края на кея.

– По-нататък не ми е позволено да отивам – каза той. – Обадете ми се, ако ви потрябвам. Запомнете, телефоните имат покритие единствено от върха на водната кула.

Гамей благодари на Дули и изчака, докато лодката му се скрие от погледа ѝ. После вдигна сака си и се качи по стълбите до сградата. В този миг предната врата се отвори и мъж в бяла престилка се стрелна по стълбите. Той имаше болезнено слабата физика на бегач. Ръкостискането, с което поздрави Гамей, беше отпуснато и меко като на умряла риба.

– Доктор Морган-Траут, предполагам – каза той, усмихвайки се бързо и отмерено. – Аз съм доктор Чарлс Мейхю и отговарям за тази лудница, докато доктор Кейн отсъства.

Гамей предположи, че Мейхю е наблюдавал пристигането ѝ от сградата. Тя се усмихна.

– Благодаря ви, че ме приехте на острова.

– За нас е удоволствие – отговори Мейхю. – Нямате представа колко се зарадвахме да научим, че НАМПД е поканила доктор Кейн да се гмурне с батисферата. Гледах как се спуска. Жалко, че телевизионното излъчване беше прекъснато.

– Дали ще имам възможност да се запозная с доктор Кейн? – попита Гамей.

– В момента работи извън лабораторията – каза Мейхю. – Ще ви покажа стаята ви.

Двамата се качиха до верандата и преминаха през двойните врати към предверие, чиито стени бяха облицовани с дърво. След него се намираше просторна, светла трапезария с ратанови столове и маса от тъмно дърво. От трите страни се виждаха огромни прозорци. Точно до трапезарията имаше една по-малка стая, която всички наричаха „Доларовия бар”. Името беше останало от дните, в които гостите се подписвали на банкноти от един долар и са ги закачали на стената. Мейхю обясни, че парите били отнесени от урагана.

Стаята на Гамей беше надолу по коридора, на няколко стъпки от бара. Въпреки твърдението на Мейхю, че всички стаи били заети до пръсване, Гамей беше единственият гост в къщата. Простичката стая имаше дървени стени, старо легло с метална рамка и дрешник. През втора врата се излизаше на веранда, която предлагаше гледка към водата през палмите. Гамей остави сака си на леглото.

– „Щастливият час“ в „Доларовия бар” започва в пет часа – каза Мейхю. – Чувствайте се като у дома си. Ако пожелаете да се разходите, островът предлага много живописни пътеки. Няколко зони са с ограничен достъп, за да се предотврати външно заразяване, но те са ясно отбелязани.

Мейхю се отдалечи със своята подскачаща походка. Гамей отвори капака на мобилния си телефон, за да съобщи на Пол, че е пристигнала, но си спомни думите на Дули, че покритие има само от върха на водната кула.

Тя тръгна по една пътека от начупени мидени черупки, минаваща покрай няколко малки бунгала и стигна до кулата. След като се качи на най-горната платформа, видя, че има сигнал, но се поколеба. Пол най-вероятно беше в семинар и тя не посмя да го прекъсне отново. Прибра телефона в джоба си.

Гамей се наслади на прекрасната гледка от кулата. Дългият, тесен остров имаше формата на смачкана круша. Беше един от групата мангрови острови, които погледнати от въздуха, приличаха на разхвърляни във водата парцали.

Гамей се спусна от кулата и вървя, докато не стигна до плетеница от мангрови дървета, пред която свършваше пътеката. Тя се обърна и обходи мрежата от пътеки на острова, преди да се върне в стаята си. След една освежителна дрямка, Гамей се изкъпа и тъкмо излизаше от банята, когато чу смях. „Щастливият час“ беше започнал.

Гамей облече къси бели панталонки, светлозелена памучна тениска, която подчертаваше тъмночервената ѝ, събрана на кок коса и отиде в „Доларовия бар”. Около дванайсетина души в бели престилки седяха на бара или на масите. Разговорите почти секнаха при нейното влизане като в сцена от стар уестърн, в който стрелецът отваря летящите врати на кръчмата.

Доктор Мейхю стана от една маса в ъгъла, приближи се до бара и поздрави Гамей с бърза усмивка.

– Какво ще пиете, доктор Траут? – попита той.

– Един „Гибсън“ ще ми се отрази добре – отговори тя.

– Чист или с лед?

– Чист, моля!

Мейхю предаде поръчката на бармана – мускулест млад мъж с къса военна прическа. Той разклати джина, изсипа го в чаша и набучи три лукчета на клечка за зъби.

Мейхю покани Гамей на своята маса в ъгъла. Той ѝ дръпна един стол и я представи на четиримата, които седяха около масата, обяснявайки ѝ, че всички те са част от екипа за развитие на центъра.

Единствената жена на масата имаше къса коса, а красивото ѝ лице беше по-скоро момчешко, отколкото женско. Дори Бенет се представи и каза, че е токсиколог. Тя пиеше „Май-тай“ във висока чаша.

– Какво ви води на острова на доктор Моро? – попита жената.

– Чух за този прекрасен бар. – Гамей огледа голите стени и добави с равен тон: – Изглежда, че тук вече не се закачат банкноти.

Около масата се разнесе смях.

– Жена учен, която има и чувство за хумор – отбеляза Айзък Клейн, химик.

– Доктор Клейн, да не намеквате, че аз нямам чувство за хумор? – попита доктор Бенет. – Намирам вашите научни трудове доста смешни.

Добронамерената шега накара хората около масата да се разсмеят отново.

Доктор Мейхю каза:

– Доктор Бенет забрави да спомене, че помощник директорът на центъра също е жена: Луис Мичъл.

– Ще имам ли възможност да се запозная с нея? – попита Гамей.

– Не и преди да се върне от... – Доктор Бенет прекъсна изречението си по средата. – Тя замина... по работа.

– Луис работи с доктор Кейн – добави Мейхю. – Когато тя е тук, островът не изглежда толкова лишен от женско присъствие, колкото може да ви се стори на пръв поглед.

Гамей се престори, че не е забелязала как Мейхю леко побутна ръката на Бенет и погледна към другите маси в помещението.

– Това ли е целият персонал на лабораторията? – попита тя.

– Това е основният екип – отговори Мейхю. – Повечето от нашите колеги работят на терен.

– Сигурно този терен е много голям – каза тя в нелеп опит да се пошегува.

Тишината, която последва, можеше да се реже с нож.

Най-после Мейхю показа зъбите си.

– Да, предполагам, че е така – отбеляза студено той. После погледна към другите, които приеха коментара му като знак да се усмихнат и го направиха с нежелание.

Гамей имаше чувството, че всички са свързани помежду си чрез кабели и Мейхю държи ключа за тяхното включване.

– На кея се запознах с още една жена – каза тя. – Мисля, че се казваше доктор Лий.

– А, да, доктор Сонг Лий – отвърна Мейхю. – Не я споменах, защото тя е гостуващ учен и не е част от постоянния екип. Тя е изключително срамежлива и дори вечеря сама в бунгалото си.

Чък Халъм, който оглавяваше отдела по имунология, каза:

– Тя е завършила „Харвард”, и е един от най-гениалните имунолози, които съм срещал някога. Като говорим за гости, каква е истинската причина да дойдете на Боунфиш Кий?

– Интересувам се от морска биология – каза Гамей. – Чела съм научните статии за революционните открития, които правите в сферата на биомедицината. Имах намерение да посетя едни приятели в Тампа и не можех да пропусна възможността да се запозная с труда ви отблизо.

– Известна ли ви е историята на морския център? – попита Мейхю.

– Разбрах, че сте организация с нестопанска цел, спонсорирана от една фондация, но не знам нищо повече – отвърна Гамей.

Мейхю кимна.

– Когато доктор Кейн създаде тази лаборатория, първоначалният капитал дойде от наследството на една студентка от Университета в щата Флорида, която беше загубила близък човек от болест. Група ядосани роднини оспориха завещанието в съда и парите започнаха да привършват и тогава създадохме фондацията и започнахме да събираме средства от други източници. Доктор Кейн си представяше Боунфиш Кий като съвършеният изследователски център, защото се намира далеч от суетата на претъпканите университети.

Един звънец обяви, че вечерята е готова и всички се преместиха в столовата. Барманът влезе в ролята на сервитьор. Готвачът беше приготвил прясна сьомга с орехи пекан. Като допълнение имаше изтънчено френско вино „Совиньон блан”. Разговорът около масата течеше леко, почти без да се споменава за работата на острова.

След вечеря, учените се преместиха на верандата. Там разговорите продължиха, но голяма част от тях не бяха свързани с лабораторията. Със спускането на мрака, повечето хора се прибраха в бунгалата си.

– Тук си лягаме доста рано – обясни Мейхю, – и ставаме с изгрева на слънцето. Да, затваряме бара, но след десет вечерта не се случва нищо интересно.

Мейхю зададе на Гамей още няколко любезни въпроса за работата ѝ в НАМПД, после я помоли да го извини и каза, че ще се видят на закуска. Всички останали го последваха. Гамей остана сама на верандата да попива гледките и звуците на субтропичната нощ.

Тя реши, че сега е подходящо време да се обади на Пол и тръгна по същата пътека към водната кула, по която вървя по-рано. Начупените бели мидени черупки блестяха под ярката луна. Тя започна да се качва по стълбата на кулата, но се спря. От платформата се чуваше женски глас. На Гамей ѝ се стори, че жената говори на китайски.

Разговорът приключи след минута-две и Гамей дочу тихи стъпки. Тя се спусна по стълбата и се скри зад една палма. После видя как доктор Лий слезе от кулата и тръгна бързо по пътеката.

Гамей я последва до бунгалата. Само едно от тях светеше и тя видя как светлината в прозореца изгасна. Остана още малко, взирайки се в тъмната постройка. Гамей се питаше как ли би постъпила Нанси Дрю в подобна ситуация.

Тя реши да се върне при водната кула и остави съобщение на гласовата поща на Пол. Каза му, че е пристигнала успешно и после се върна в стаята си.

Гамей седна на верандата и се замисли върху впечатленията си от няколкото кратки часа, които прекара на острова. Нейната вродена интуиция беше изострена от годините работа като научен наблюдател – първо като подводен археолог, а след това и като морски биолог.

Тя си спомни коментара на Дули, че на Боунфиш Кий не всичко е такова, каквото изглежда. Мъжът, който ѝ беше приготвил коктейла, изглеждаше сякаш е излязъл от страниците на списание „Войник на съдбата”. Освен това Мейхю и неговите подчинени бяха комично нескопосани в опитите си да отбягват всяка тема, свързана с доктор Кейн, загадъчните проекти на центъра и местонахождението на останалата част от екипа. Тя беше заинтригувана от младата азиатка, която я посрещна студено на кея и как Мейхю удобно забрави да спомене доктор Сонг Лий. А също и как другите учени отбягваха Гамей, сякаш беше прокажена.

Остин ѝ поръча да следи за нещо странно на острова.

– Какво ще кажеш за откачено, Кърт, стари приятелю? – промърмори тя.

По стандартите на Остин, Боунфиш Кий трябваше да бъде истински цирк. Но докато Гамей седеше в тъмнината и слушаше звуците на нощта, започна да разбира защо Дули не се усмихваше, докато я приветстваше в рая.

19

Добронамереното равнодушие на главен детектив Рандолф беше подвеждащо. Той сякаш беше едновременно навсякъде. Остана малко с криминалните експерти, които фотографираха местопрестъплението и събираха доказателства, после изслуша свидетелските показания, за да види дали няма да открие разминаване и после внимателно огледа целия кораб.

Единственото, което липсваше, за да бъде пълна картината, беше шапката за лов на елени и лулата.

Главният детектив и неговият екип продължиха да работят до късно през нощта. Накрая умората ги надви и те се възползваха от временните спални помещения, които Генън им беше подготвил. На следващия ден, по молба на Рандолф, капитанът даде заповед корабът да акостира в пристанището. Труповете бяха откарани в лабораторията, за да им направят аутопсия.

След като Остин и Дзавала дадоха показания, отидоха да изчистят батисферата и да я проверят за повреди. С изключение на местата, където боята е била изтъркана от неочакваното падане на дъното, безстрашната малка водолазна камбана беше излязла от това преживяване в добро състояние.

На Остин му се искаше да може да каже същото и за „Хюмонгъс”. Той с тъга гледаше как местят останките от робота от палубата на „Бийб” в камион на брега, който щеше да ги откара до някакъв гараж.

Удовлетворен, че това последно парче от физически доказателства е в ръцете на полицията, главен детектив Рандолф благодари на Генън и екипажа му за тяхното съдействие и каза, че корабът е свободен да отплава. Той добави, че ще отговори на въпросите на десетките журналисти, които се бяха събрали около участъка, след изтичане на информация за нападението.

Рандолф откара Остин и Дзавала с полицейска кола до летището. Там ги чакаше самолет на НАМПД, с който щяха да летят за Вашингтон. Дзавала беше опитен пилот с разрешително да управлява малки самолети и късно през деня той вече вкарваше летателния апарат в хангара на Националното летище „Рейгън”, запазен за самолети на НАМПД. Остин и Дзавала се разделиха, като се разбраха да се чуят на следващия ден.

Остин живееше в къща-лодка от викторианската епоха, част от по-голям имот, който беше купил, когато пътуваше всеки ден за работа до главния щаб на ЦРУ в близкия Лангли. По онова време той беше това, което брокерите наричат „собственик ентусиаст”. Къщата миришеше на плесен и застояло, но местоположението ѝ на брега на река Потомак убеди Остин да отвори портфейла си и да посвети безбройни часове в стягането ѝ.

Както обикновено Остин пусна сака си в предверието, отиде в кухнята и извади студена бутилка бира от хладилника. После излезе на верандата, за да напълни дробовете си със застоялия и влажен аромат на Потомак. Той остави бирата, после отиде в кабинета си и седна пред компютъра. Това беше неговият оазис. Остин се оприличаваше с капитаните на кораби, на които им втръсва от морето и след пенсионирането си заживяват в Канзас или на някое друго място, далеч от океана. Морето беше капризна любовница и беше приятно да се отскубнеш за малко от силната ѝ прегръдка. С изключение на няколко картини на кораби от художници-любители и снимки на малката му флотилия лодки, в къщата нямаше почти нищо, което да подсказва за връзката му с най-влиятелната агенция за изследване на океаните.

Стените бяха покрити с рафтове, на които беше подредил колекцията си от книги по философия. Остин обичаше да чете старите мислители заради тяхната мъдрост и защото текстовете им му даваха моралната котва, която му пречеше да се понесе по течението. Мъжете на „Бийб” не бяха първите, които се наложи да убие. За жалост нямаше и да са последните.

Над камината имаше чифт пистолети за дуел, част от колекция, която той считаше за най-големия си порок. Остин се възхищаваше на пистолетите заради техническите нововъведения, но те му напомняха и за ролята, която късметът играе в ситуации на живот и смърт.

Той извади една плоча на Майлс Дейвис от също толкова голямата си колекция с джаз и я постави върху грамофона. После се отпусна стола си и се заслуша. След като се поотмори, той изпука пръстите си и започна да пише. Искаше да завърши първата част от доклада си за нападението върху „Б3”, докато детайлите бяха все още свежи в паметта му.

Малко след полунощ, Остин се пъхна в леглото, високо в кулата на къщата. Събуди се свеж около седем часа сутринта. Направи си кана ямайско кафе и изпече един замразен геврек, който откри в полупразния хладилник. Възстановил силите си, той се върна към доклада.

Направи изненадващо малко промени. След като го прочете набързо, той го изпрати по електронната поща до директора на НАМПД, Дърк Пит.

Остин реши да възнагради усиления си труд с гребане по река Потомак. Това беше основното упражнение, което правеше, когато си е у дома, и благодарение на което мускулната маса на и без това широките му рамене сериозно нарастна. Остин измъкна олекотения си спортен каяк от хангара под къщата.

Докато каякът се плъзгаше по повърхността на водата, отмерените силни загребвания и красотата на реката успокоиха мислите му. Щом подреди целия безпорядък в главата си – саботажът над „Б3”, битката с робота и нощното нападение над „Бийб” – Остин нямаше съмнение, че първоначалното му предположение, че някой иска да убие Макс Кейн и е готов на всичко, за да го направи, е абсолютно вярно.

След гребането, Остин прибра каяка, взе си душ, за да отмие потта от тялото си, обръсна се и се обади на Пол Траут.

Траут му каза, че Гамей е отпътувала за Боунфиш Кий преди ден и че е получил гласово съобщение от нея, потвърждаващо, че е пристигнала, но все още не са говорили.

Остин му разказа набързо за нападението над батисферата.

– Сега вече знам защо си казал на Гамей, че спускането е било запомнящо се – каза Траут. – Какво ще правим сега?

– Надявам се, че Гамей ще разбере нещо за доктор Кейн. Сега той е главната ни следа. Двамата с Джо ще се чуем, за да обсъдим следващите действия.

Остин увери Траут, че ще го държи в течение и после изпече още един геврек, за да си направи сандвич с риба тон. Изяде сандвича в кухнята, спомняйки си с копнеж за прекрасните ястия, които беше ял в различни столици по света. В този момент телефонът му започна да вибрира.

Той погледна екрана, за да види кой го търси. После натисна копчето на високоговорителя и каза:

– Здравей, Джо, тъкмо щях да ти се обадя.

Дзавала премина направо към въпроса.

– Можеш ли да дойдеш веднага? – попита той.

– В черното тефтерче на Дзавала има повече женски номера, отколкото в телефонния указател на града, така че съм сигурен, че не си самотен. Какво става?

– Искам да ти покажа нещо.

Остин отбеляза нотката на вълнение в гласа на Дзавала, който по принцип говореше спокойно.

– Ще се видим след час – каза Остин.

Когато работеше в морето, Кърт обикновено се обличаше с хавайска риза, къси панталони и сандали. Промяната от морско в земно същество винаги го шокираше. Струваше му се, че обувките са менгемета, захапали стъпалата му, краката му са затворници в памучните панталони, а яката на официалната му синя риза го души. Когато обличаше синьото ленено сако, той категорично отказваше да сложи вратовръзка. Имаше чувството, че тя е примка около мускулестия му врат.

За разлика от Дърк Пит, който колекционираше автомобили и изглежда, че имаше по един за всеки случай, Остин влагаше страстта си в своите старинни пистолети за дуел и караше тюркоазен „Джип Чероки” от автопарка на НАМПД.

Градският трафик беше ужасен, но Остин познаваше преките пътища и по-малко от час след обаждането на Джо, той спря пред една малка сграда в Арлингтън.

Кърт застана на предната врата на бившата библиотека, въведе кода в електронното табло и влезе в главното жилищно ниво. Пространството, в което навремето е имало лавици с книги, сега приличаше на вътрешността на кирпичена сграда в Санта Фе. Подовете бяха покрити с червени мексикански плочки, вратите бяха сводести, а в ниши в стените бяха изложени цветни предмети на художествените занаяти, които Дзавала беше събирал по време на пътуванията си до своя наследствен дом в Моралес. Неговият баща, който беше опитен дърводелец, му беше изработил мебели с прекрасни орнаменти.

Остин повика Дзавала.

– В лабораторията на Франкенщайн съм – чу се гласа на Джо от мазето, където прекарваше свободното си време, когато не лежеше под своя „Корвет”.

Остин се спусна по стълбите към ярко осветената работилница. Дзавала беше използвал всеки квадратен сантиметър от складовото помещение на бившата библиотека, за да побере своята зашеметяваща колекция от стругове, бормашини и фрези. Метални части със странна форма, чиято функция беше ясна само на Дзавала, висяха по стените до черно-бели плакати на стари двигатели.

В стъклени кубове се виждаха умалени модели на най-съвременните подводни апарати, които Дзавала беше създал за НАМПД. Един парен двигател модел „Стюарт”, който той реставрираше, беше поставен на масата. Дзавала не се колебаеше да си изцапа ръцете, когато ставаше дума да си поиграе с механични приспособления или да създава нови, но днес той се беше вторачил в екрана на компютъра.

Кърт огледа смущаващия храм на движещите се части, който Дзавала бе създал.

– Мислил ли си да продължиш оттам, откъдето доктор Франкенщайн беше спрял? – попита той.

Дзавала се завъртя на стола си, а по устните му се изписа обичайната лека усмивка.

– Създаването на чудовища от ненужни части е в историята, Кърт. Бъдещето е в роботиката. Нали така, Юри?

Един тиранозавър рекс, висок около двайсет и пет сантиметра, с пластмасова кожа, с цвета и текстурата на авокадо, стоеше до компютъра. Животното размаха опашка, размърда крака, завъртя очи, отвори пълната си със зъби уста и каза:

– Si, señor Zavala^14.

Остин си дръпна един стол.

– Кой е зеленият ти приятел?

– Юри, на кратко от „Юрски парк”. Купих го по интернет. Програмиран е да изпълнява около двайсет функции. Поиграх си с вътрешностите му, за да го накарам да говори и на испански.

– Двуезичен Т-рекс – каза Остин, – впечатлен съм.

– Не беше толкова трудно – поясни Дзавала. – Електрониката му е относително проста. Може да се движи, да хапе и да реагира на външни стимули. Дай му малко повече мускули, по-големи зъби, оптични датчици, сложи го във водонепромокаем костюм, и ще получиш нещо подобно на механичната акула, която беше решила, че Остинбургерът е нещо много вкусно.

Дзавала се плъзна със стола си настрани, за да може Остин да погледне монитора. На черен фон се виждаше въртяща се триизмерна анимация на апарата-манта, който беше скъсал кабела на батисферата и после нападна Остин.

Кърт подсвирна тихичко.

– Същото е. Къде го намери това нещо?

– Използвах първия видео-запис от камерата на костюма.

Дзавала натисна копчето на мишката, за да пусне отново битката с опасния АПА. Появи се кратка поредица от изображения, вихрушка от мехурчета и самият апарат.

– Не ти дадох много материал, с който да продължиш – каза Остин.

– Даде ми достатъчно. Забавих скоростта на видеото и избрах някои детайли от тук и там. Използвах ги, за да създам приблизително изображение на въпросния АПА, което по-късно сравних с автоматизираните подводни апарати от моята база данни. Имам информация за всичко със собствено задвижване, създавано някога, но в началото не успях да открия нищо за този апарат.

– Първото ми впечатление беше, че прилича на „Манта” – подводницата, която флотът разработи за откриване и унищожаване на мини.

– Близо си – каза Дзавала. – Това е „Манта”. Виждаш някои от детайлите, които се препокриват на този компютърно създаден модел. Но твоят приятел е нямал крилата, върху които се монтират миниатюрните детектори за мини, нито пък торпеда, като при модела на флота.

– И по-добре. Сега нямаше да сме тук, ако малкият ни приятел беше въоръжен с тези неща.

– След като прегледах военните модели, се прехвърлих на научните разработки. Повечето АПА-та, които открих, са с формата на торпедо, като АБИ-то на Океанографския институт в Уудс Хол, или „Роувър”-ът на „Скрипс”. След като изключих военните и учените, проверих и индустриалците. Но ударих на камък с нефта, газа и комуникациите. Затова проверих индустриалния риболов.

Той отвори една статия от списание за търговски риболов.

Остин погледна снимката към статията и се усмихна.

– Право в десетката – каза той.

– Апаратът от списанието е използван, за да се снимат експериментални рибарски мрежи – поясни Дзавала.

– Това обяснява формата на манта – отбеляза Остин. – Ако искаш нещо да мине под мрежите, то трябва да е плоско и гладко, без стърчащи перки, които да се закачат.

– Челюстите позволяват на АПА да прегризе въжетата, ако случайно се заплете – каза Дзавала. – Използван е от китайската компания „Пирамид Сийфуд Експортс”.

– Китайска? Това е следа. Мъжете, които нападнаха кораба, бяха азиатци. Оръжията, които носеха, бяха китайски.

– Проверих името в „Гугъл” – продължи Дзавала. – Главният офис на „Пирамид” е в Шанхай, но това е международна компания.

Остин каза:

– Защо една законна компания за риболов ще се замесва в нападения срещу „Бийб” и батисферата?

– Може и да успея да отговоря на този въпрос след като се видя днес с моята приятелка Кейтлин Лайънс от азиатския криминален отдел на ФБР – каза Дзавала.

Остин трябваше да признае, че широката мрежа от приятелки на Дзавала понякога беше много полезна.

– Откри ли как е било организирано нападението срещу „Б3”? – попита Остин.

– Апаратът може да е бил пуснат от всяка една от лодките за забавление, или от тези на пресата, които наблюдаваха гмуркането – отвърна Дзавала.

– Може някой да е видял как го потапят – предположи Остин. – Предлагам да помолим главен детектив Рандолф и Бреговата охрана на Бермуда да поразпитат.

– Това не е лоша идея, но предполагам, че апаратът е бил потопен часове преди спускането на батисферата и е работил в „спящ” режим. Вероятно е бил програмиран да се събуди след определено време и да започне лова. Може да е бил засечен на повърхността в района около „Бийб”.

– А как е открил мишената?

– Хидролокатор, комбиниран с оптични датчици, би могъл да търси въже във вертикала. АПА се насочва към кабела на „Б3” и щрак-щрак. Батисферата отива на дъното.

– А също и доктор Кейн и загадъчният изследователски проект, който би засегнал всички на тази планета.

– Някакви новини от Кейн, откакто се изгуби в необятната синя водна шир? – попита Дзавала.

– Опитах няколко официални и неофициални канала – отвърна Остин. – Боунфиш Кий е единствената ни следа.

– Съмнявам се, че е там. Някой искаше той да умре от мъчителна смърт на дъното. Боунфиш Кий е първото място, на което биха го потърсили, след като разбраха, че не е на „Бийб”.

По лицето на Остин се изписа тревога.

Той извади телефона от джоба си и се обади на Пол Траут.

– Чувал ли си се с Гамей? – попита го той.

– Опитвам се да се свържа, но телефонът ѝ е извън обхват – отговори Траут.

– Продължавай да опитваш – каза Остин. – В къщата на Дзавала съм. Вероятно съм бил прекалено нехаен, когато ви помолих да проучите лабораторията на Кейн. Гамей трябва да знае, че може да се окаже под заплахата на хора, които искат да убият доктора.

– Не се безпокой, Кърт, Гамей може да се грижи за себе си – успокои го Траут.

– Знам, че може – отговори Остин. – Просто ѝ кажи да бъде внимателна и да не поема излишни рискове.

След като направи всичко възможно, за да предупреди семейство Траут, Остин се свърза с НАМПД и поиска информация за търговската компания „Пирамид”. Компютърният център на агенцията, ръководен от кибер-гения Ирам Йейгър, беше едно от най-големите хранилища на специализирана информация в света. Мощните компютри на НАМПД бяха свързани с бази данни по целия свят и мигновено можеха да намерят информация за всичко, което има нещо общо със световния океан.

Остин каза, че ще говори с Дзавала след като разгледа резултатите от компютърното търсене. Той се качи в джипа си и пое към главното управление на НАМПД – трийсететажната кула от зелено стъкло, извисяваща се над река Потомак. Паркира в подземния гараж и се качи с асансьора до своя скромно обзаведен кабинет.

На бюрото му беше оставена дебела папка с бележка от Йейгър, на която пишеше: „Приятно четене!”

Остин отвори папката. Тъкмо довършваше първата страница, когато телефонът му звънна. На екранчето не се изписа кой го търси.

Той разбра защо, след като вдигна слушалката и чу ясния глас на Джеймс Сандекър, основателят и дългогодишен директор на НАМПД, преди да бъде избран за вицепрезидент на САЩ. Типично в негов стил, Сандекър заговори направо по същество.

– Пит ми препрати твоя доклад за произшествието с „Б3”. Какво по дяволите става, Кърт?

Остин си представи изумително сините очи на Сандекър и огненочервената му „вандайкска” брада, които от години бяха неизменна част от НАМПД.

– И аз бих искал да знам, адмирале – отвърна Остин, използвайки спечеленото с много усилия звание на Сандекър, вместо по-новата му политическа титла.

– Как се чувства Дзавала след преживяното?

– Джо е добре, адмирале.

– Радвам се. Ако Дзавала беше гушнал букета, половината от жените във Вашингтон щяха да потънат в траур и щеше да се наложи да затворим целия проклет град... А и това нападение над „Бийб”...Шокиращо! Цяло чудо е, че никой не е пострадал. Някакъв напредък?

– Мислим, че има китайска връзка – каза Остин. – Апаратът, който нападна мен и „Б3”, е от същия модел, използван от една китайска риболовна фирма. Тя, от своя страна, е част от международна търговска компания, наречена „Пирамид Трейдинг”. Мъжете, които нападнаха кораба, носеха китайски оръжия и бяха азиатци. Дзавала ще провери възможна връзка с организираната престъпност. Аз пък ще говоря с полицията в Бермуда, за да видя дали тяхното разследване не е открило нещо, което да ни бъде от полза. Смятаме, че работата на доктор Кейн е ключът към всичко. Гамей отиде на Боунфиш Кий, за да провери лабораторията.

Сандекър се засмя тихичко.

– Не знам как е успяла да проникне там, но едва ли ще научи нещо. Работата им е строго секретна.

– Изглежда знаете какво се върши на острова.

– Повече, отколкото ми се иска. Това е само част от нещо голямо, Кърт, и ние трябва да действаме бързо. Ситуацията достигна критичната си точка. В момента уреждам среща, на която ще ви обясним всичко. Ще ти се обадя след час, така че бъди готов. Междувременно си приготви багажа.

– Все още не съм го разопаковал.

– Чудесно! Двамата с Джо ще трябва да тръгнете възможно най-скоро. Все още изглаждам детайлите, но сега нямам време да ти обяснявам. Не вярвай на никого, който ти казва, че работата на вицепризидента е само да ходи по коктейли.

Сандекър затвори, без да каже нито дума повече. Остин гледа в слушалката в ръката си известно време. Но после загърби спекулативните мисли и се потопи в папката на бюрото си. Не му отне много време да научи, че „Пирамид” не е обикновена корпорация.

14 Да, господин Дзавала. (исп.) – Бел. прев.

20

Тънки снопове слънчева светлина събудиха Гамей в ранни зори. Тя се измъкна от леглото и облече къси гащета за бягане, потник и маратонки и излезе тихичко през вратата към верандата. Направи няколко упражнения за загрявка, заобиколи бунгалото и затича – първо бавно, но постепенно ускори темпото.

Мидените черупки под краката ѝ скърцаха, но Гамей тичаше с атлетична грациозност. Леките ѝ, пестеливи движения подсказваха, че ако някога се прероди, ще бъде гепард. Тя тичаше всяка сутрин – навик, който ѝ остана от дните ѝ на мъжкарана, когато се мотаеше по улиците на Расин с банда момчета.

Гамей чу стъпки и се обърна. Доктор Мейхю се приближаваше зад гърба ѝ.

Той настигна Гамей и затича до нея.

– Добро утро, доктор Траут! – каза той запъхтян. – Наслаждавате ли се на тичането?

– Да, много, благодаря ви!

– Радвам се! – Той закачи дежурната си усмивка. – Ще се видим на закуска.

Мейхю ускори темпото, изпревари Гамей и изчезна зад един завой.

Пословичната влажност във Флорида скоро измести утринната свежест и Гамей се върна в стаята си, мокра от пот. Тя си взе душ и облече чисти къси панталони, потник и сандали. После последва шума от гласове до столовата.

Доктор Мейхю махна на Гамей да седне при него и колегите му, с които се беше запознала предишната вечер. Всички на масата си бяха поръчали омлет с френско сирене и домати. Беше приготвен съвършено и поднесен с домашно приготвен овесен хляб.

Забелязвайки задоволството на Гамей, Мейхю каза:

– Храната тук е една от привилегиите, за които настояхме, преди да се съгласим да бъдем изоставени на Боунфиш Кий.

Той допи кафето си и избърса устата си със салфетка. После се пресегна под стола си и подаде на Гамей пластмасова торба с чиста лабораторна престилка.

– Готова ли сте за обиколката, доктор Траут?

Гамей се изправи и облече дрехата.

– Стига и вие да сте, доктор Мейхю.

Той отговори с неизбежната си дежурна усмивка.

– Последвайте ме!

Двамата тръгнаха по една немаркирана пътека от мидени черупки в посока обратна на главната алея и не след дълго стигнаха до едноетажна тухлена сграда, боядисана в светлозелено. Въздухът вибрираше от бръмченето на невидими електрически мотори.

– В тази сграда се прави култивиране на ресурси – обясни Мейхю. – Може да прилича на гараж, но лабораторията, която се помещава вътре, е една от водещите в сферата на биомедицината.

В слабо осветената сграда имаше десетки големи, светли аквариуми. Двама техници с бели престилки и с папки с листове, обикаляха от аквариум на аквариум. Те не обърнаха особено внимание на новодошлите, а само им махнаха любезно. Във въздуха се носеше влажна миризма на риба.

– Тези соленоводни резервоари са направени така, че да наподобяват максимално точно местообитанието на водните организми, които съдържат – обясни Мейхю.

– Колко различни видове изучавате? – попита Гамей.

– Десетки видове и подвидове. Позволете ми да ви покажа звездата на нашето шоу.

Мейхю се приближи до един аквариум, в който се виждаха няколко трептящи червени същества, всяко с големината на грейпфрут. Къси, остри пипала обграждаха устите им. Те красяха камъните в аквариума.

– Прекрасни са! – каза Гамей. – Това трябва да е морското цвете, за което съм чела в научните списания.

– Колегите обичат да кръщават съществата с по-простички имена – каза Мейхю. – Това ни спестява оплитането на езика с латинските наименования. Има морска звезда, морско цвете и така нататък. Иронията е, че тези изящни същества всъщност са съвършени машини за убиване, развили способността да привличат малки рибки, а после да ги ужилват и поглъщат.

– Има и още нещо иронично – каза Гамей. – Въпреки, че са отровни, могат да ни помогнат да лекуваме заболявания.

– Убиването и лекуването не са взаимно изключващи се. Курарето е силна отрова, която се използва в медицината. Ботоксът също.

– Разкажете ми за морското цвете, доктор Мейхю.

– С удоволствие! Историята на тази малка красавица, всъщност е свързана с един сюнгер, открит през 1984 г. От Океанографския институт „Харбър Бренч” спуснали подводния апарат „Сий-линк” близо до бреговете на Бермуда. Учените открили парче сюнгер в смукателната му тръба. След като го изследвали в лабораторията и провели различни тестове открили, че в съществото се съдържа вещество, което убива раковите клетки.

– Чела съм за това. Вълнуващо откритие! – каза тя.

Мейхю кимна.

– А също и обезсърчаващо – добави той.

– В какъв смисъл, доктор Мейхю?

– В продължение на двайсет години, учените търсили цял сюнгер, но без успех. После на някой му хрумнала гениалната идея да се спуснат по-надълбоко и да видят дали там няма да намерят хабитата му. Още с първото гмуркане открили достатъчно сюнгери, за да продължат изследването. Оказало се, че са ги търсили на грешното място – там, където живеели други същества, а сюнгерът си растял самотен на дълбочина триста метра, където дъното било на практика голо.

– Същият подход ли използвахте при морското цвете? – попита Гамей.

– В общи линии да. Открихме части от един непознат вид, недалеч от местата, на които са се гмуркали колегите от „Харбър Бренч”. Направихме проучване на хабитата и както казва онзи телевизионен майстор готвач – „Бум!” – намерихме цели цветя, които също съдържат вещество, убиващо раковите клетки. Екземплярът на „Харбър Бренч“ отделя вещество, което е десетки пъти по-мощно от най-силното лекарство. Цветето е почти два пъти по-перспективно.

– Нотка на самодоволство ли долавям в гласа ви, доктор Мейхю?

Върху лицето на учения се появи усмивка, която за пръв път не изглеждаше като залепена.

– Чака ни още много работа, преди да можем да изпратим готовото вещество на някоя фармацевтична компания за клинични тестове. Трябва да открием начин да произведем по-големи количества. Събирането на морски цветя от дъното не е изгодно нито от икономическа, нито от екологична гледна точка.

– Убедена съм, че сте опитали да размножавате морското цвете чрез аквакултура – каза Гамей.

– Проучваме тази възможност, но ще е по-ефикасно да култивираме микроорганизмите, които отделят веществото. По-този начин ще постигнем целта си да синтезираме веществото в по-големи количества. – Той сви рамене. – Но първо трябва да разберем как действа.

– Изглежда, знаете какво трябва да правите, доктор Мейхю.

– Така е, и потенциалните ползи са изключителни. Очаква се в бъдеще океанската биомедицина да стане основният източник на лекарства.

Гамей огледа вътрешността на лабораторията.

– Какво има в другите аквариуми? – попита тя.

– Още техни роднини, но от различни видове. Всеки екземпляр има свои отделни химически характеристики. Ние търсим лек за различни заболявания. Например, наскоро открихме корали, отделящи антибактериални и антивирусни вещества, както и обезболяващи, много пъти по-мощни от морфина, но без да водят до пристрастяване. Възможностите са неограничени.

Мейхю се опита да продължи с обиколката.

– Малко съм озадачена – каза Гамей, оказвайки лека съпротива на галантно побутващата я ръка на доктора. – На вашата интернет страница пишеше, че правите изследвания и с други безгръбначни. Мисля, че не видях представители на тип Мешести.

Изглежда, че нейният въпрос завари Мейхю неподготвен. Той пусна лакътя на Гамей и инстинктивно погледна към една врата към друга част от лабораторията.

– Медузи? Ами...

Мейхю може да беше учен, доказал своя професионализъм, но беше истински аматьор в изкуството да шикалкавиш. Очите на Гамей проследиха неволния му поглед и му пусна възможно най-чаровната си усмивка. Хващайки го за ръката, тя го поведе към вратата.

– Обзалагам се, че сте забравили – каза тя.

– Не е това – отвърна той. – Просто... Не обичаме да ги безпокоим. – Той омекваше под нейния неумолим поглед. – Е, предполагам, че няма да им стане нищо.

Той отвори вратата и подкани Гамей да влезе в стая, която беше напълно тъмна, с изключение на светлината, струяща от един аквариум, широк метър и двайсет и висок два и четирийсет.

Пулсиращата синя светлина идваше от около дванайсетина медузи, всяка с големината на зелка. Те не спираха да се движат, като преминаваха от дъното към повърхността на водата в аквариума, в нежен и хипнотизиращ подводен танц.

Една фигура, качена на стълба, се беше надвесила над отвора на резервоара и се обърна, за да види кой я прекъсва. Неземната светлина освети лицето на токсиколога, доктор Бенет. Тя отвори уста от изненада.

– Доктор Мейхю, не очаквах...

– Аз настоях доктор Мейхю да ми покаже тази част от лабораторията – обясни Гамей. – Надявам се, че не ви прекъсвам.

Бенет погледна към Мейхю, който кимна.

– Съвсем не – каза Бенет с колеблива усмивка. Тя размахваше мрежичка с дълга дръжка в ръката си. – Тази процедура не е никак лесна.

Погледът на Гамей се спря върху защитните ръкавици, прозрачната пластмасова маска и гумения гащеризон на Бенет, а после и върху трептящите, почти кубични форми на медузите и техния странен акробатичен танц. Тънки пипала бяха закачени за ефирни ресни, които ограждаха всяко от прозрачните същества. Тяхната биолуминесценция беше толкова силна, че можеше да се чете книга на нея.

– За всичките си години на гмуркане – каза Гамей, – не съм виждала нищо по-красиво!

– И по-смъртоносно – добави Мейхю, който беше застанал зад нея. – Медузите в този аквариум произвеждат отрова, която може да накара дори кобра да се засрами.

Гамей порови в паметта си.

– Това са Кубомедузи, нали? – попита тя.

– Точно така. Chironex fleckeri, или морска оса. Има близо сто регистрирани смъртни случая от нейното ужилване, което може да убие човек за по-малко от три минути. Предлагам да се дръпнем и да оставим доктор Бенет да работи.

Токсикологът пусна маската пред лицето си и потопи мрежичката в аквариума.

Гамей се изненада, като видя, че медузите не се изплашиха от мрежата, а се струпаха около нея, което улесни хващането на една от тях и прехвърлянето ѝ в стъкленица. Междувременно, цветът на медузата потъмня и пулсирането зачести, сякаш беше раздразнена.

– Никога досега не съм виждала медуза да реагира така – каза Гамей. – Обикновено се опитват да избегнат всяка заплаха.

– Медузите са хищници – каза Мейхю, – но повечето видове просто се носят по течението, надявайки се жертвите им да попаднат в обсега им предимно случайно. Окото на медузата е по-добре развито, което означава, че тя по-скоро вижда, отколкото усеща плячката си. Но като добавим и способността ѝ да се придвижва чрез изтласкване, тя спокойно може да преследва набелязаната цел.

Бавно поклащайки глава, Гамей каза:

– Не съм сигурна, че разбирам. Казахте „повечето видове”. Нали това са Кубомедузи?

Доктор Мейхю осъзна, че е каза повече, отколкото е искал.

– Преди малко допуснах грешка – каза той. – Всъщност, това е близка роднина на морската оса, но по-добре развита и агресивна.

– Не съм виждала морска оса с такъв цвят – каза тя.

– Аз също. Обсъдихме всякакви интересни имена, преди да се спрем на „синя медуза”.

– Какъв е техният фармацевтичен потенциал?

– Все още сме на ранен етап от изследването, но веществото, което отделят, е много по-сложно от всичко, което сме срещали. Експериментирането с това деликатно създание е като да яздиш див жребец.

– Невероятно! – каза Гамей.

Мейхю погледна часовника си.

– Благодаря ви, доктор Бенет – каза той. – Ще ви оставим насаме с отровния ви приятел.

Гамей не се противи, когато Мейхю я поведе към изхода. Той ѝ показа някои от видовете, върху които работят, а после двамата излязоха от сградата и повървяха до още една тухлена постройка.

В тази лаборатория имаше по-малко аквариуми. Океанолозите обичат да разграничават мокрителаборатории, в които се помещават и подготвят видовете, и сухите, където се намират компютрите и другите чувствителни инструменти за анализиране. Мейхю обясни, че тази е и двете. Във водната част се отделяха химическите вещества и се комбинираха с вируси или бактерии, за да се провери каква би била реакцията.

Двамата прекараха повече време в тази лаборатория, отколкото в другата и докато Гамей задоволи любопитството си, стана време за обяд.

– Гладен съм като вълк! – заяви Мейхю. – Да отидем да хапнем!

В кухнята им предложиха хамбургери с превъзходно качество. Мейхю не спря да говори за най-различни неща и Гамей реши, че той просто протака. След дългата почивка, обиколката продължи с посещението на трета сграда, в която имаше предимно компютри и никакви аквариуми.

Мейхю обясни, че компютрите сравняват характеристиките на веществата с различните болести по-бързо, отколкото може да го направи човек. Гамей погледна доктор Сонг Лий. Тя беше вперила поглед в един монитор.

Към средата на следобеда, обиколката приключи. Мейхю изглеждаше спокоен за пръв път откакто Гамей го срещна. Той я помоли да го извини и попита дали има нещо против, ако не я изпрати до бунгалото.

– Съвсем не – отвърна тя. – Ще се видим в „Щастливия час“.

Докато напускаше зоната на лабораториите, Гамей се почувства сякаш е изгонена. Откакто стъпи на острова, тя получаваше вино, храна, показаха ѝ набързо забележителностите и сякаш я подготвяха да я изпратят на сутринта.

Мейхю имаше основание да се опасява от интереса на опитен наблюдател като Гамей. Прекаленото му внимание към всеки неин ход можеше да се възприеме като недодялан опит за гостоприемство, но нямаше и капка съмнение, че докторът се опита и то доста недодялано да отклони темата от обитателите на аквариума за медузи.

Гамей и за миг не се заблуди от неговата любезност. Малката задружна изследователска групичка беше просто фасада. Никакви фалшиви усмивки не можеха да прикрият факта, че островът беше едно потайно, херметически затворено пространство под налягане. Хората се смееха твърде пресилено, или пък, какъвто беше случаят с Мейхю, използваха дежурни усмивки.

Гамей отиде на кея, за да подиша малко свеж въздух. Дули Грийн боядисваше една лодка. Той я видя да се приближава и извади пурата от устата си.

– Добър ден, доктор Гамей. Доктор Мейхю показа ли ви лабораториите?

– Беше кратко, но интересно – отвърна тя с безизразно лице.

Дули долови вялост в отговора ѝ.

– Така си и мислех – каза той със своята хитра усмивка.

– Видях доктор Лий в една от лабораториите – каза тя. – Тя не кара ли каяк всеки ден по това време?

Дули кимна.

– Като по часовник. Но днес ще тръгне малко по-късно.

Гамей посочи към каяците.

– Може ли да взема назаем един от тези, Дули? Имам няколко часа и мисля, че ще е добре да разгледам мангровите гори.

Дули потопи четката си в една кутия с разредител.

– С радост ще ви разведа с моята лодка, доктор Гамей. Ще видите много повече и ще си спестите гребането.

Тъй като нямаше какво друго да прави, Гамей се качи в лодката на Дули. След като се отделиха от кея и бяха на достатъчно разстояние от брега, той подаде повече газ. Двойният корпус пореше гладката вода както ножица коприна. След няколко минути навлязоха в малък залив, скрит от мангрови дървета.

Дули уверено държеше щурвала, захапал изгасналата пура. Присвил очи заради отразяващите се от спокойната повърхност на водата слънчеви лъчи, той насочи лодката към една стара дървена яхта близо до брега на обрасъл с мангрови дървета остров. Тя стоеше под ъгъл, а кърмата ѝ беше във водата. Стъклата по прозорците липсваха, а в изгнилия ѝ корпус, точно на ватерлинията, имаше толкова голяма дупка, че човек можеше да влезе през нея с плуване.

– Ураганът изхвърли това корито върху една плитчина – каза Дули, забавяйки лодката. – Служи за добър ориентир, докато плаваш из мангровите гори. Лесно е да объркаш посоката, дори с GPS и компас.

Лодката беше подминала заострения дълъг нос на Боунфиш Кий, навлизащ доста навътре в морето. Кеят на морския център вече не се виждаше, а палмите скриваха водната кула. Ниските, еднообразни острови изглеждаха толкова еднакви, че човек трудно би се ориентирал по тях.

– Навярно познаваш тези води като дланта си – каза Гамей.

Дули примижа срещу слънцето.

– Всичко изглежда еднакво, но с времето започваш да забелязваш малки детайли, които повечето хора биха пропуснали. – Той отвори една кутия и посочи към чифт очила за нощно виждане. – Аз мамя, когато ходя на нощен риболов – каза той с хитра усмивка. – Купих ги по интернет. Имам още един чифт в навеса.

– Къде обича да кара каяк доктор Лий?

– Тя гребе от другата страна на онзи плаж. Там има много птици. Ще ви покажа.

Дули насочи лодката между дърветата. Каналът започна да се стеснява, докато накрая не свърши. Той изключи мотора и подаде един бинокъл на Гамей. Тя го вдигна до очите си и видя десетина бели и големи сини чапли, които газеха в плитчините в търсене на храна.

Дули посочи към един дървен кол, който стърчеше от водата на няколко метра от брега.

– Оттам тръгва пътеката, минаваща през целия остров. Дълга е само няколкостотин метра, а от другата страна има много добро място за риболов.

Дули включи двигателя, лодката бързо излезе от залива и се насочи към изхвърлената на брега яхта. После направи остър завой и пое обратно към Боунфиш Кий. Водната кула отново се показа и минути по-късно Дули намали скоростта и умело приближи лодката до кея. Гамей я върза с въжетата от носа и кърмата. После благодари на Дули и взе назаем карта на района с обяснението, че иска да види къде са били.

Тя се размина с доктор Лий, която беше тръгнала към кея за своята редовна разходка с каяк. Гамей ѝ махна приятелски и получи същия учтив поздрав като при първата им среща.

Гамей застана на върха на хълма, който се намираше над залива и внимателно изгледа как Лий отплава с каяка.

Пищната красота на острова не можеше да скрие от опитното око на Гамей, че всъщност той е доста занемарен. Мангровите дървета бяха полумъртви, а хълмовете още не бяха изсъхнали след урагана и отделяха миризма на гнило, която беше по-силна от аромата на цветята, и висеше над острова като невидима миазма.

Тя сбърчи нос.

„Това място понамирисва и то не само в преносния смисъл“, помисли си Гамей.

21

Джо Дзавала седна зад волана на своя „Шевролет Корвет” модел 1961-а и полетя по междущатската магистрала 95 към Куантико, Вирджиния, с безопасните шестнайсет километра над ограничението. Покривът на кабриолета беше свален, мощният осемцилиндров двигател под капака мъркаше като тигър, компактдискът на Ана Габриел свиреше, вятърът развяваше тъмнокафявата му коса, НАМПД му плащаше заплатата и той отиваше да се срещне с една красива жена. Животът беше прекрасен.

На около шейсет километра югозападно от Вашингтон, той слезе от магистралата, пое по един сенчест път и продължи през район, в който се виждаха военна техника и сгради. Накрая стигна до контролен пункт, пазен от въоръжена охрана. Джо показа служебната си карта от НАМПД, а охраната провери името му в списъка с посетители. Пуснаха го и Джо продължи навътре, следвайки табелите, водещи към главната сграда на Академията на ФБР.

Оградено от сто петдесет и пет хектара гори, училището било построено през седемдесетте години на двайсети век в база на морската пехота по време на управлението на Джон Едгар Хувър. Комплексът, приличащ на университетско градче, се състоеше от двайсет и една сгради, боядисани в успокояващ меден цвят и свързани с мрежа от покрити със стъкло коридори.

Дзавала влезе през главния вход на основната сграда, мина покрай един бълбукащ фонтан и прекрачи прага на огромно предверие. Застана пред рецепцията и каза, че има среща с агент Кейтлин Лайънс. Той получи пропуск за посетители, който закачи на врата си. Една млада жена беше изпратена да го придружи през лабиринта от сгради и коридори. Джо чу суматоха, която звучеше като престрелка и разбра, че се намира близо до стрелбището. Жената го подкани да влезе и му посочи редица с кабинки.

– Номер десет – каза тя. – Ще ви чакам отвън. Тук е доста шумно. Не бързайте.

Дзавала ѝ благодари и взе чифт предпазни наушници от служителя. После отиде до кабинката и застана зад жената, която стреляше по нарисуван силует на мъж. Тя държеше пистолета с двете си ръце и бавно и методично пронизваше целта. Уцелваше я на места, които щяха да доведат до смърт, ако куршумите минавах през човешка плът вместо през хартия.

Дзавала нямаше никакво желание да стряска опитен агент на ФБР, докато държи пистолет в ръка. Той изчака търпеливо зад нея, докато тя не се обърна и не го видя. Жената го покани да влезе в кабината, после замени празния пълнител с пълен, подаде му пистолета и посочи мишената.

Оръжието „Валтер”, модел „ППК”, беше от любимите на Дзавала и дръжката пасна удобно в ръката му. Той го вдигна до нивото на очите, вдигна предпазителя и даде шест бързи изстрела. Всяко натискане на спусъка доведе до появяването на нова дупка в центъра на мишената, точно над сърцето. Той свали предпазителя и върна оръжието на жената. Тя натисна едно копче, което приближи мишената до кабината. После вкара пръст в една от дупките, които бяха пробили куршумите на Дзавала и каза нещо, което той не можа да чуе. Джо свали предпазни наушници и тя повтори.

– Фукльо!

Жената прибра пистолета в кобура на кръста си и посочи часовника си. Двамата тръгнаха към вратата, като първо оставиха наушниците. Придружителката чакаше в коридора, но Кейтлин каза, че ще изпрати Дзавала до предверието, щом срещата им приключи.

– Да се поразходим – предложи тя.

Поеха по една сенчеста алея, която беше коренната противоположност на миришещото на барут и проглушавано от изстрели стрелбище.

Кейтлин Лайънс беше привлекателна жена на около трийсет и пет и ако не беше облечена в черен комбинезон с къси ръкави, и не носеше оръжие на кръста си, можеше да мине за член на музикалната група „Celtic Woman”. Кожата ѝ бе светлорозова, а веждите над забележителните ѝ синьозелени очи бяха високи и извити. Тъмнорусата ѝ коса беше скрита под черна бейзболна шапка с надпис „ФБР”.

– Добре стреля, Джо. Мислил ли си да работиш за ФБР?

– Веднага щом си направят флот – отвърна Дзавала.

Кейтлин се засмя.

– Много смело от твоя страна да се приближиш до мен, докато държа пистолет в ръка.

– Имах ли причина да се притеснявам?

– Знаеш какво казват за отритнатите жени...

Дзавала потрепна. Привлекателният му външен вид и галантни маниери го бяха направили популярен сред жените във Вашингтон. Той беше излизал с Кейтлин, но техният разцъфващ романс беше прекъснат от една мисия на Специалния екип. Двамата не се бяха виждали оттогава.

– Отритната е грозна дума, Кейт. Имах намерение да се свържа с теб след края на последната си мисия.

– А какво ще кажеш за изоставена? Зарязана? Пренебрегната? Забравена? – Тя забеляза тревогата, която се изписа на лицето му. – Спокойно, Джо – каза тя с усмивка, – не съм ти ядосана за това, че ме остави и отиде на поредната мисия на НАМПД. Аз съм ченге, вероятно щях да направя същото. А и без това не търсех сериозна връзка. Във ФБР не е много по-различно, отколкото в НАМПД. Освен това, ако имам нужда от теб, просто трябва да включа телевизора и да видя прелестната ти латино персона. Гледах спускането с батисферата. Беше много вълнуващо.

– Най-вълнуващо беше това, което не си видяла.

Кейтлин го изгледа с любопитство и посочи към една пейка край алеята. Седнаха и Дзавала ѝ разказа за нападението над батисферата, преживяванията на Остин и връзката на случилото се с търговската компания „Пирамид”. Когато приключи с разказа си, тя хвана ръката му и я стисна.

– Ти си простак и мерзавец, Джо, но щях да се почувствам ужасно, ако ти се беше случило нещо. – Тя го целуна по бузата. – Сега как мога да ти помогна за разкриването на това океанско престъпление? Както сам каза, аз съм сухоземен плъх.

– Но също така ти си експерт по азиатски престъпления, а аз не.

Дзавала описа триъгълния символ, който Остин бе открил върху острието на робота и връзката между подводния апарат, който беше нападнал батисферата и риболовната компания, собственост на „Пирамид Трейдинг”.

Кейтлин подсвирна тихичко.

– „Пирамид”! Най-лошите сред лошите! Ти и Кърт имате късмет, че сте още живи.

– Какво знаеш за „Пирамид”?

– Нека ти обясня нещо – каза Кейтлин. – Моята задача е да държа азиатските престъпници колкото се може по-далеч от бреговете на САЩ и да разплитам престъпления, които вече са се случили. Засега губим битката. Азиатски криминални групировки действат на територията на страната още от началото на двайсети век, като се започне с Китайските тонгове.

– Терминът „човекът със секирата” не произлиза ли от тях? – попита Дзавала.

– Мъжете със секирите са били китайски бандити, които се биели помежду си по време на войните на тонговете. Тези групировки са се зародили като социални клубове, но са се превърнали в банди. Те все още действат, но вече са част от международна мрежа, която е контролирана от криминални организации, познати като Триади. Ето защо триъгълникът, който описа, е толкова интересен.

– Какво имаш предвид?

– Терминът „Триада” е измислен от британците, които видели, че китайският символ за тайно общество е триъгълник.

Дзавала присви очи.

– Права си – каза той, – това наистина е интересно.

– Триъгълникът символизира единството на небето, земята и човека – обясни Кейтлин. – „Пирамид” го използва като търговски знак за своите законни операции. Но компанията продължава да се занимава с изнудвания, убийства, проституция, наркотици, лихварства и пране на пари.

– Всичко, което е добре изпитано и печелившо.

– Поддържат и мрежа от банди в почти всички градове. Имената на всички започват с „Призрачен”: „Призрачните дяволи”, „Призрачните сенки”, „Призрачните дракони”. Те вършат мръсната работа – сплашвания, грабежи, убийства. Готови са да действат веднага след получаване на заповед „отгоре”.

– Ами правната страна?

– Престъпната дейност е основата, но групировката се е превърнала в нетрадиционна организация с чуждо участие и легални бизнеси: производство, недвижими имоти, филми, фармацевтика. И както ти си открил, търговски риболов. Някои от подразделенията им са имали проблеми с властите заради произведени от тях опасни продукти.

– Управлението на „Пирамид” има ли човешко лице?

– Да, всъщност цели три. Твърди се, че компанията се управлява от тризнаци.

– Това е много странно.

– Не и ако се вземе предвид докъде се простира империята им. „Пирамид” е нещо като самостоятелна държава. Има огромна съкровищница, армия от готови на всичко бандити и дипломатически корпус, който общува с китайското правителство, а то по принцип подкрепя Триадите. Компанията разполага с банди във всеки по-голям град, включително и в САЩ. Това е най-голямата престъпна организация в Китай, а вероятно и в света.

– Как се бориш с такова нещо? – попита Дзавала.

– Трудно. Азиатските престъпни групи са хитри, богати и гъвкави. Усъвършенстването на транспортните средства и комуникациите им позволи да разпространят дейността си по целия свят. Ние можем да създаваме главоболия на уличните им банди и да захапваме периферията на тяхната финансова империя, но досега не са допускали сериозен пробив.

– Какво се промени?

– Изправени са пред единствения си враг, който може да им нанесе вреда: китайското правителство. То се опитва да извади „Пирамид” от играта.

– Чакай малко, нали каза, че правителството подкрепя Триадите?

– Това беше отдавна. В Китай границите между това кое е законно и кое не, са много размити. На това разчитат Триадите. Досега правителството не беше предприемало нищо, защото въпросните престъпни организации правят пари, поддържат реда и обичат страната си.

– На какво се дължи тази внезапна промяна?

– Китайските военни от години въртят бизнес с Триадите. „Пирамид“ е особено близка с армията, от която получава политическа подкрепа, за да защитава престъпните си интереси, но правителството се притеснява, че тези близки взаимоотношения са дали на „Пирамид“ прекалено много власт. Те вкараха хиляди корумпирани длъжностни лица от Националното народно събрание в затвора, но атаката се засили след скандалите около безопасността. Китай живее от износа и всичко, което го застрашава, заплашва стабилността на страната и нейните управляващи.

– Разкажи ми за тризнаците – каза Дзавала.

– Няма много за разказване. Триадите се обръщат към своите хора с номера според техния ранг, вместо с имена. Но обикновено имат човек, който служи за лице на организацията. Представителят на „Пирамид” е един изключително богат човек, на име Уен Ло. Никой не е виждал другите двама тризнаци. Триадите обикновено са децентрализирани, но „Пирамид” напоследък започна да затвърждава позициите си, което определено тревожи правителството. – Тя млъкна за момент. – Сега е мой ред, Джо. Защо една китайска Триада ще иска да саботира батисферата?

– Кърт смята, че са вдигнали мерника на доктор Кейн заради един таен изследователски проект, в който участва. Мислиш ли, че е възможно?

– С тази банда всичко е възможно. Какво искаш да направя?

– Надявах се да провериш тук там и да видиш какво ще успееш да откриеш.

Кейтлин вдигна наперено нос.

– Не искам да звуча надуто но ти какво ще ми предложиш в замяна?

– Разходка с моя „Вет” и романтична вечеря в един отдалечен стар мотел във Вирджиния.

– Вече съм го правила, señor. Слушай, Джо, ако „Пирамид” е замесена в каквото и да било, то със сигурност е част от нещо много голямо. Компанията определено не прави нищо, което не носи големи печалби.

– Възможно ли е акциите на правителството да имат нещо общо с това, за което говорихме?

– Предполагам. „Пирамид” реагира като ранена змия след началото на чистката. Убиха ченгета, съдии и висши чиновници като предупреждение към правителството да не ги закача. Но не виждам връзката с доктор Кейн.

– Аз също. Можеш ли да помогнеш?

– Ще те свържа с Чарли Ю. Той е агент от Китайското управление за сигурност, изпратен тук да работи с ФБР. Той е специалист по бандите. „Пирамид” направи грешката да подцени теб и Кърт. Но ще те посъветвам нещо...

– Винаги се вслушвам в съветите на професионалистите, Кейт.

Кейтлин сложи ръка на кобура си. Това беше инстинктивно движение сякаш се почувства застрашена.

– Това е добре, Джо, защото, доколкото познавам „Пирамид”, ти и Кърт вече сте техни мишени. И втория път няма да пропуснат.

На хиляди километри от Вирджиния, полковник Минг също говореше за „Пирамид Трейдинг”. Стройният сдържан мъж с гъста прошарена коса стоеше пред една полуразрушена сграда в бедняшки квартал на Шанхай. Някой се беше опитал да я изгори, но огнеборците бяха успели да попречат на пожара да се разпространи и го бяха угасили навреме.

Пушекът все още лютеше на очите на полковника, въпреки че седеше на няколкостотин метра от сградата. Той не искаше пепелта, летяща във въздуха, да изцапа изгладената му до съвършенство военна униформа. Дори и да искаше да се приближи, нямаше да успее заради десетките камиони за обеззаразяване и кордона от въоръжени полицаи.

Той се обърна към един представител на Министерството на здравеопазването, който го беше повикал.

– Не съм сигурен защо ме помолихте да дойда тук – каза Минг. – Изглежда, че ситуацията вече е овладяна. Не виждам нужда армията да контролира хората.

– Това не е обикновена сграда и пожарът не е случаен – отговори служителят, чието име беше Фонг. – Вътре са били правени някакви медицински опити.

– Доста необичайно място за подобна дейност. Сигурен ли сте?

Фонг кимна.

– Открихме множество хора, заключени в килии – каза той. – Били са оставени да изгорят, но за щастие, въпреки че бяха в тежко състояние, можеха да говорят. Казаха, че са били отвлечени и много други са били извеждани от килиите, без никой да ги види повече. Предполагаме, че са ги премествали в лаборатории и съдейки по оборудването, което открихме, са правили експерименти с тях.

– Какви експерименти, Фонг?

– Не знаем със сигурност, но открихме следи от вирусен щам, който притеснява нашето министерство. Той е същият, който предизвика епидемия в едно селище на север. Човекът, пренесъл заразата, беше от Шанхай.

– Интересно съвпадение – отбеляза Минг.

– Нещо повече, човекът е бил нает като охранител от „Пирамид Трейдинг”, чиято централа е тук, в града. Колкото и да не ви се вярва, тази сграда е притежание на „Пирамид”.

– Мисля, че знам накъде биеш с това, Фонг. Обществена тайна е, че армията поддържа верига публични домове в партньорство с „Пирамид”. Но не виждам връзката – каза той и махна с ръка.

– Разбирам, полковник, но вероятно ще искате да преразгледате партньорството си, когато ви кажа какво друго открихме в сградата: останките на десетки други човешки същества. Намираха се в един крематориум. Мисля, че са били използвани в експериментите.

Реакцията на Минг беше нещо средно между страх и погнуса. Страх от това името му да бъде свързано с „Пирамид” и погнуса от експериментите.

Той се загледа в сградата, опитвайки се напразно да си представи ужасите зад четирите ѝ стени.

– Много ви благодаря – каза той. – Ще проверя случая и ще взема необходимите мерки.

– Надявам се – отвърна Фонг. – Това не е добре за Китай. Отговорните трябва да си понесат последствията, но това трябва да стане без много шум.

– Напълно съм съгласен с вас, че трябва да запазим всичко в тайна – каза полковник Минг. – И мисля, че знам откъде да започна.

22

Дули Грийн вдигна поглед от извънбордовия мотор, който поправяше в края на кея и по лицето му се изписа широка усмивка, когато видя младата азиатка да се приближава към него.

– Добър ден, докторе – каза той. – Ще опитате да снимате онази розова птичка ли?

Доктор Лий потупа телеобектива на цифровия фотоапарат, който висеше на шията ѝ.

– Да, Дули. Знаеш колко искам да фотографирам онази прекрасна розова лопатарка.

– Лопатарките са доста срамежливи – каза той. – Каякът ви чака. Ще ви донеса оборудването.

Дули остави отвертката и извади едно гребло и спасителна жилетка от навеса. После двамата с Лий отидоха до плажа, където ги чакаше светлосин туристически каяк от фибростъкло. Носът му беше отчасти потопен във водата. Лий пъхна ръцете си в жилетката, закопча катарамите и намести стройното си тяло в лодката. Дули ѝ подаде греблото и избута каяка във водата.

– Докато се върнете, аз най-вероятно вече ще съм на континента, затова приберете оборудването в бараката. Успех с онази лопатарка – провикна се Дули. – И се пазете от дядо Алигатор.

Лий размаха греблото, за да покаже, че е чула предупреждението му.

– Благодаря ти, Дули! Ще си отварям очите на четири.

Това беше шега между тях. Когато Сонг Лий за пръв път стъпи на Боунфиш Кий, Дули ѝ разказа за един чудовищен алигатор, който дебне в мангровите гори. Разбирайки по изражението на лицето ѝ, че е повярвала на историята, той бързо ѝ обясни, че от десетилетия не са виждали алигатори в района на Боунфиш Кий.

Дули се загледа как Лий насочва каяка към входа на залива и си помисли колко много е започнал да се привързва към китайската докторка. Той не беше прекалено стар, за да оцени нейната напомняща цвете красота, но интересът му към нея съвсем не беше похотлив. Лий беше на около трийсет години, приблизително на възрастта на дъщеря му, която се беше отрекла от него преди доста време. Дули беше спрял да пие, след като провали семейния бизнес със скариди заради джина, покера и няколкото съпруги, но той и дъщеря му все още не си говореха.

Дули се върна при мотора, а Лий продължи да гребе покрай брега на острова и след малко стигна до малък залив. Тя насочи носа на каяка към изоставената яхта и навлезе в заливчето с форма на фуния, което Дули беше посетил по-рано с Гамей. Виждайки вълни по повърхността на морето, Лий прибра греблото и секунда по-късно бе възнаградена от гледката на един лъскав черен гръб с белези от витла, който се показа над водата.

Морска крава!

Тя направи няколко снимки, но скоро тромавият бозайник се потопи на дъното, за да се храни.

Лий отново грабна греблото и продължи навътре в залива. Разстоянието между мангровите гори намаля от четиристотин метра до около шейсет.

Една голяма синя чапла излетя със силен размах на мощните си дълги крила. Лий наблюдава птицата, докато се изгуби от погледа ѝ, после извади своя бинокъл, за да види по-добре двойка бели чапли, газещи в плитчините. Сърцето ѝ прескочи, когато видя нещо розово зад една от тях.

Чаплите се поместиха и тя вдигна фотоапарата. През визьора Лий видя птица, която приличаше на фламинго с патешка човка. Тя направи няколко снимки на розовата лопатарка и после ги разгледа. Бяха съвършени. Лий се усмихна и отново грабна греблото.

С няколко загребвания, тя насочи каяка към един тъмносив дървен стълб, който стърчеше от водата близо до мангровата гора. Той отбелязваше началото на просека в иначе непроходимата плетеница от корени. Корпусът на каяка застърга в плитчината и спря на брега. Лий скочи в топлата вода, която ѝ стигаше до коленете. Въпреки че знаеше, че огромният алигатор на Дули беше измислица, тя побърза да изкара каяка върху тесния плаж. После грабна раницата, в която носеше вода и шоколад, и вървя около трийсет метра през тунела от дървета, преди да излезе на открито. Пътека от бял пясък, дълга няколкостотин метра, се виеше през кактуси и храсталаци, и водеше до другата страна на острова.

Мек полъх на вятъра, идващ от тюркоазените води на Мексиканския залив, охлади лицето на Лий, щом стъпи на плажа. Тя повървя малко по брега и седна на пясъка, опряла гръб в един изхвърлен от морето дънер.

Една рибарска лодка със син корпус беше закотвена малко зад разбиващите се вълни. Като се изключи присъствието на лодката, Лий беше напълно сама на плажа. Тя я беше виждала няколко пъти през последната седмица, но плавателният съд стоеше на почтително разстояние. Лий я разгледа през телеобектива на фотоапарата си, но не видя никого на палубата.

Когато преди няколко месеца Лий стъпи за пръв път на Боунфиш Кий, доктор Кейн я посъветвана да си намери някакво занимание, с което да се разсее от работата. Някои от учените разпускаха, като ловяха риба, а други играеха шах или четяха. Имаше и такива, които прекарваха твърде много време в „Доларовия бар”. Ежедневните разходки с каяка сред мангровите гори бяха нейното спасение. Почивката, която правеше всеки следобед, я зареждаше с нови сили и ѝ позволяваше да работи до късно през нощта.

Проектът беше почти към края си и на Лий щеше да ѝ липсва красотата на острова, когато се върне в Китай. Тя се питаше дали правителството ще я награди за положените усилия, или просто ще я върне към практиката ѝ в провинцията.

Тя се предаде на умората и се унесе. Щом се събуди, погледна часовника си. После огледа плажа и забеляза, че лодката със син корпус беше изчезнала. Лий се начумери. Отново беше сама, но беше време да се връща на работа. Изправи се, изтупа пясъка от късите си панталони и тръгна през острова към каяка.

Щом излезе от гората, забеляза, че каякът не е там, където го остави. Пусна раницата си на пясъка, нагази във водата и огледа цялата лагуна.

От каяка нямаше и следа.

Лий отново се върна на брега и зърна синя пластмаса в тревата. Каякът беше издърпан във високата растителност, встрани от плажа. Тя се зачуди кой и защо е направил това и нагази в тревата, за да го измъкне. Мястото беше отдалечено и тя усети тревога, че не е сама на острова.

Лий издърпваше каяка обратно във водата, когато почувства кожата по врата ѝ да настръхва. Знаеше, че това няма нищо общо с лекия ветрец. Обърна се и видя един мъж с черни слънчеви очила.

Той се беше появил безшумно от храсталака и препречваше пътя на Лий към морето. Фигурата му изглеждаше заплашителна. Суровите му азиатски черти сякаш бяха изковани с чук. Тънките му устни навяваха усещането, че не могат да бъдат разтворени в усмивка дори и с кози крак. Носеше къси панталони, а мускулите по ръцете и краката му изглеждаха способни да разбият и тухлена стена.

Това, което го правеше още по-страшен, беше оръжието в ръцете му. Цевта беше насочена право към Лий.

Въпреки уплахата, Сонг успя да попита:

– Кой сте вие?

– Аз съм призракът, който наблюдава – отговори той, без да променя изражението си.

„Що за глупост“, помисли Лий. Мъжът определено беше ненормален. Тя се опита да поеме контрол над ситуацията.

– Вие ли преместихте каяка ми? – попита тя.

Стори ѝ се, че видя леко кимване.

– Ще съм ви благодарна, ако ми помогнете да го издърпам обратно във водата.

Той се засмя и свали оръжието. Мислейки, че номерът ѝ е минал, тя се обърна, за да хване каяка.

– Доктор Лий?

Щом чу името си, тя разбра, че тази среща не е случайна. С ъгъла на окото си видя бързо движение. Мъжът беше вдигнал оръжието над главата си и го свали рязко надолу. Лий усети разкъсваща болка в задната част на главата и видя лъч бяла светлина, преди тъмнината да я погълне. Младата жена изпадна в безсъзнание още преди да падне по очи в калта.

23

Сградата на централното управление на ФБР, кръстена на Джон Едгар Хувър, е антитезата на пасторалния, потънал в сенки двор на Куантико. Масивната, седеметажна сграда беше направена от бетон в популярния през шейсетте архитектурен стил Брутализъм. „Хувър” още повече заприлича на крепост след терористичните нападения на 11 септември. Всички туристически обиколки бяха прекратени и около първия етаж изникнаха бариери.

Кейтлин Лайънс се беше обадила предварително, което улесни достъпа на Дзавала до светилището на ФБР. Отново му дадоха пропуск на посетител и вежлив придружител – този път сериозен млад мъж. Той умело водеше госта си из лабиринта от коридори, без да се налага да ползва карта или GPS.

Придружителят спря пред една врата без надпис и почука лекичко. Глас от другата страна на вратата се провикна да влязат. Дзавала благодари на младежа и натисна дръжката.

Кабинет, в който се озова, беше малко по-голям от сивата метална маса и столовете, които бяха разположени в средата му. По стените нямаше нищо, с изключение на една чернобяла снимка на Великата китайска стена.

Зад бюрото седеше мъж и разговаряше по телефона на китайски. Той махна на Дзавала да седне, продължи да говори още около минута, после прекрати разговора и остави слушалката. Подобно на човече на пружина, той се изправи бързо и стисна ръката на Дзавала, сякаш се опитваше да извади вода с помпа. После отново седна на стола си.

– Съжалявам, че ви накарах да чакате – каза той. – Аз съм Чарли Ю. – Мъжът се усмихна приятелски. – Моля ви, не се шегувайте с фамилното ми име. Чувал съм достатъчно „юху-та” и „ю-юкания”. Стигат ми за цял живот.

Ю беше тънък като молив мъж на около трийсет и пет години. Беше облечен в стилен лъскав сив костюм, кобалтовосиня риза и вратовръзка на сини и червени райета. Стилът му повече подхождаше на човек, който често посещава бара на хотел „Уилард”, отколкото на служител, работещ в подземията на ФБР, където консервативните сини униформи бяха задължителни. Ю говореше с нюйоркски акцент, като изреченията излизаха подобно на залпове от фотонна енергия.

– Приятно ми е да се запознаем, агент Ю. Аз съм приятелят на Кейтлин, Джо Дзавала.

– Човекът от НАМПД... Прекрасна организация, Джо. Моля, наричай ме Чарли. Кейтлин е фантастична жена и изключителен полицай. Тя спомена, че се интересуваш от Триадата „Пирамид”.

– Точно така. Тя каза, че би могъл да ми помогнеш.

Ю се облегна на стола и сключи пръсти.

– Извинявай за въпроса, Джо, но доколкото знам, НАМПД се занимава с подводни изследвания. Защо някой човек от агенцията ще се интересува от китайската организирана престъпност?

– Обикновено не го правим, но някой се опита да саботира операция на НАМПД и разполагаме с косвени доказателства, че един от филиалите на „Пирамид Трейдинг”, занимаващ се с морска храна, може да е замесен.

Ю вдигна вежди.

– Прощавай, че подхождам толкова скептично, Джо, но не мисля, че „Пирамид” се занимава с такива неща. С какви доказателства разполагате?

– Нека да започна отначало. Преди няколко дни, НАМПД спусна във водите на Бермуда „Батисфера 3” – копие на една известна водолазна камбана. Потапянето се предаваше на живо по целия свят... Може да си го гледал по телевизията.

Ю разтвори ръце. Не беше.

– Доста съм зает, Джо. Нямам време да гледам телевизия. Това ли е апаратът, за който твърдиш, че „Пирамид” се е опитал да саботира?

Дзавала кимна.

– Аз проектирах водолазната камбана – каза той, – а Кърт Остин, моят партньор от НАМПД, ръководеше проекта. Най-интересната част от спускането не беше предадена, защото един подводен робот преряза кабела на батисферата.

– Еха! – възкликна Ю с широка усмивка на момчешкото си лице. – Подводен робот. Това е доста откачено, Джо.

– И аз си помислих същото. Когато въжето се скъса, сферата беше заровена в калта на деветстотин метра под повърхността на водата.

Ю се наклони над бюрото. Усмивката му беше изчезнала.

– Не се шегуваш, нали? Каква невероятна история! Как се измъкнахте от тази ситуация?

– Кърт се гмурна да ни спаси и успяхме да задействаме плавателната система. Докато пътувахме към повърхността, роботът нападна и Остин. Той обаче успя да отчупи парче от механичната ръка, с която беше прерязал кабела ни. Върху метала открихме триъгълник, който съвпада с емблемата на „Пирамид Трейдинг”.

Ю поклати глава.

– За момент си помислих, че може да си прав. Съжалявам, Джо, но триъгълникът е много разпространен символ. Може да означава всичко.

– Съгласен съм, Чарли, но има още нещо. Роботът е идентичен с този, който филиалът на „Пирамид”, занимаващ се с морска храна, използва, за да проверява мрежите си.

– Сигурен ли си в това?

Дзавала кимна.

– Напълно, Чарли!

Дзавала бръкна в джоба си и извади сгънато копие на статията, в която се разказваше за робота на „Пирамид”, и го сложи на бюрото. До него постави снимки от камерата на Остин. Ю прочете статията и огледа снимките.

– Леле! – каза Ю. – Добре, печелиш... От „Пирамид” са се опитали да саботират гмуркането ви. Но защо?

– Нямам представа. Затова дойдох да се срещна с Кейтлин. Тя каза, че „Пирамид Трейдинг” са най-лошите сред лошите, когато става дума за китайски Триади.

– „Пирамид” определено е един от големите играчи, но е една от стотиците Триади, действащи в повечето китайски градове. Кейтлин каза ли ти какво да правиш?

– Тя спомена, че ти си специалист по китайските банди в света.

– Аз съм нещо повече от специалист. Членувах в такава банда. Роден съм в Хонг Конг, но родителите ми се преместиха в Ню Йорк.

– Ето защо имаш американски акцент – каза Дзавала.

– Научих се да говоря английски на тротоарите на улица „Мълбери”. Там се присъединих към „Призрачните сенки”, една от най-големите банди в страната.

– Кейтлин каза, че тази банда е клон на „Пирамид”.

– Точно така. Родителите ми видяха какво става и решиха да се преместим в Китай, за да ме предпазят от бандите. Татко имаше сервиз за велосипеди и непрекъснато ми намираше работа. Целта му беше да съм постоянно уморен и да нямам време да мисля за глупости. Странях от неприятности и влязох да уча в колеж. Сега вече съм част от специалното звено към Министерството на сигурността.

– Как попадна във Вашингтон? – попита Дзавала.

– Вие имахте нужда от моя опит. Ще остана няколко месеца, за да споделям информация с ФБР. Това е временен офис, както предполагам си се досетил.

– Кейтлин каза, че „Пирамид” започва да нарушава старите традиции, съсредоточава влиянието си и това е една от основните причини да е на нож с китайското правителство. Както и скандалите със заразените продукти.

– Кейтлин е експерт по Триадите – каза Ю. – Ще се съглася с думите ѝ.

– Тя каза още, че лицето на „Пирамид” е мъж, на име Уен Ло.

Ю направи едва забележима пауза, не по-дълга от секунда, преди да отговори.

– Както вече казах – започна той, – Кейтлин знае повече за Триадите. Аз познавам организацията и как тя действа на улично ниво, но други хора могат да ти разкажат за лидерите ѝ.

Ю говори още пет минути за ритуалите на бандите и силовите структури, преди да погледне часовника си.

– Съжалявам, че трябва да прекъснем, Джо, но имам среща.

– Няма проблем – отвърна Дзавала. Той се надигна от стола си. – Много ти благодаря за отделеното време, Чарли. Много ми помогна.

Двамата си стиснаха ръцете и Ю звънна на охраната. Изчакаха няколко минути в коридора, преди придружителят да дойде и да заведе Дзавала до изхода.

Ю се усмихна.

– Ти събуди любопитството ми с този разказ за робота. Ще проверя тук-там и ще опитам да намеря нещо повече.

Ю си записа телефонния номер на Дзавала и му пожела успех. После се върна в кабинета си и заключи вратата. Той седна зад бюрото и с безизразно лице набра един номер от списъка в телефона си. Сигналът обиколи света няколко пъти, минавайки през поредица от филтри и отклонения, докато вече не можеше да бъде проследен.

– Докладвай, Номер 39 – каза сърдит глас.

– Току-що излезе – отвърна Ю.

– Какво знае?

– Прекалено много, за да бъдем спокойни.

Ю преразказа накратко разговора си с Дзавала.

– Това е едно щастливо съвпадение – каза гласът. – Дзавала е дребна риба. Използвай го като примамка. Искам да заловиш Остин жив и да ми го доведеш.

– Незабавно ще се заема – отвърна Ю.

Дзавала пътуваше със своя „Корвет” към главното управление на НАМПД, когато телефонът му звънна. Беше Чарли Ю.

– Здравей, Джо, отдавна не сме си говорили. Виж, открих нещо интересно за Триадата „Пирамид”.

– Доста бързо – каза Дзавала с искрена изненада в гласа. Мислеше, че Ю ще е доста муден, щом се отнася до полицейска работа.

– Извадихме късмет. На момчетата от Бюрото трябва да им вадиш думите с ченгел. Те са ме проучили щателно, но аз съм чужденец, така че все още ми нямат доверие. Както и да е, в момента тече разследване на една операция за вкарване на незаконни емигранти в страната. Разказах им за нашия разговор и те ни поканиха на среща. Така ще имаш шанс да поговориш и с други специалисти по азиатска престъпност. Може да стане интересно, ако заловят бандитите в крачка.

– Къде и кога? – попита Дзавала.

– По-късно тази вечер, от другата страна на реката. Съгласен ли си? Партньорът ти, Остин, също е поканен, ако не е зает.

– Ще го попитам и ще ти се обадя.

Дзавала затвори и побърза да се обади на Остин, за да му разкаже за поканата на Ю.

– Очаквам до няколко минути обаждане от Сандекър – отвърна Кърт. – Нямам представа какво е подготвил старият морски вълк. По-късно ще ти звънна.

– Обади се, когато се освободиш. И не позволявай на Сандекър да те задържа прекалено дълго.

– Няма шанс, приятел – каза Остин и добави нещо, което щеше да го преследва по-късно. – По дяволите, Джо, не бих искал да се забавляваш без мен.

24

Вторият “Щастлив час” в „Доларовия бар” беше повторение на първата говорилня. Празните приказки около масата изостриха нервите на Гамей, но тя трябваше да признае, че гибсънът беше превъзходен, а вечерята – невероятна. Менюто предлагаше прясно уловени скариди в кисела джамбалая.

Мейхю изчаka вежливо докато поднесат десерта, преди да ѝ съобщи новините.

– Дули ще ви вземе точно в девет и петнайсет утре сутринта – каза той. – Можете да тръгнете веднага след закуска. Беше ни много приятно да ни гостувате, доктор Траут. Съжаляваме, че трябва да си заминете.

Широката усмивка на Мейхю контрастираше с тъгата от предстоящото отпътуване на Гамей. Тя се питаше колко дълго ще задържи усмивката си, ако му съобщи, че иска да остане още една нощ.

– И на мен не ми се иска да тръгвам – каза тя, влизайки в роля, достойна за Етел Баримур^15. – Благодаря ви за гостоприемството и че ми позволихте да се докосна до прекрасната работа, която вие и вашият екип вършите в това кътче от рая.

Мейхю беше твърде увлечен да се преструва, за да улови прикритият сарказъм в думите ѝ. Той предложи да излязат на верандата, да пийнат и да се насладят на залеза.

Учените се събраха на групички и разговаряха тихичко. Гамей дочу един научен термин, което ѝ подсказа, че говорят за изследването, върху което работят.

До девет часа, всички от екипа вече се бяха прибрали в бунгалата си. Гамей остана сама. Тя изчака още половин час, докато всички заспят и после тръгна по пътеката към бунгалото на Сонг Лий. В прозорците не светеше.

Гамей се изкачи на малката веранда и почука на вратата, първо лекичко, а после по-силно. Никой не ѝ отговори.

Тя с изненада откри, че вратата е отключена. Влезе вътре и светна лампите. Трябваха ѝ само няколко секунди да разбере, че вътре няма никого. По нищо не личеше, че Лий е вечеряла сама в стаята. Гамей изгаси светлините и побърза да стигне до плажа. Каякът на Лий не беше под навеса.

Младата жена се зачуди какво да прави. Можеше да събуди доктор Мейхю и останалите от екипа, но като се има предвид склонността им да пазят всичко, което става на отрова, в тайна, най-вероятно щяха да я държат настрана от случващото се.

Гамей импулсивно вдигна втория каяк и го остави на пясъка.

После ѝ хрумна нещо друго и бързо се върна при навеса, за да вземе очилата за нощно виждане на Дули. Тя си ги сложи на главата, избута каяка във водата, влезе в него и загреба с всички сили.

Движеше се покрай бреговете на острова, а после се насочи към входа на залива. Изхвърлената на брега яхта изглеждаше зелена и на точки през очилата. Гамей пое направо към нея, за да се ориентира и после зави към залива с форма на фуния, който Дули ѝ беше показал по-рано същия ден.

Мангровите гори от двете му страни започнаха да се събират. В най-тясната му част, Гамей откри дървения стълб, който отбелязваше началото на пътеката между дърветата. Тя стигна до брега, излезе от каяка и тъкмо го издърпваше на плажа, когато се натъкна на раницата на Сонг Лий на пясъка.

Гамей се огледа наоколо и видя нещо да проблясва в тревата. Каякът на Лий.

Гамей се отправи към вътрешността на острова, следвайки криволичещата между дърветата пътека. В ръката си държеше дървеното гребло. Пътеката я изведе от гъстата растителност и продължи да я води между кактуси и храсталаци. Шепотът на вълните, разбиващи се в плажа, беше като фон на хора на насекомите.

С очилата за нощно виждане, Гамей вървеше бързо по пътеката, която скоро я изведе на плажа. Тя спря и се огледа. По пясъка се виждаха следи от стъпки на двама души. Подобно на хрътка, която преследва животно по миризмата му, Гамей последва стъпките зад един завой. Тя вече тичаше, но забави щом мерна жълта светлина в далечината. Съзря къща, отчасти скрита от дървета и храсти. Младата жена се приближи и видя, че светлината струи от вратата и прозореца.

Гамей се промъкна тихичко до постройката и опря гръб в стената, на няколко крачки от прозореца. Чу как мъж и жена говорят разпалено на китайски. В началото гласовете им бяха тихи, но постепенно се усилиха. Мъжът звучеше гневно, а жената изпадна в истерия.

Гамей се приближи до прозореца, вдигна очилата за нощно виждане на челото си и надникна през стъклото. Видя оскъдно обзаведена стая, осветена от туристически газови фенери.

Сонг Лий седеше на стол до кухненската маса пред един заплашително изглеждащ азиатец, облечен в къси панталони и тениска. На плота до печката лежеше автоматично оръжие. Очевидно мъжът току-що беше загубил и последната си капка търпение. Той вдигна ръка и удари Лий по лицето. Ударът я свали на земята.

Мъжът се обърна, за да вземе оръжието си и това беше голямата му грешка. Лий се изправи и грабна един кухненски нож от рафта до нея. Острието проблесна, преди да го забие в бедрото на мъжа. Той изкрещя от болка, изпусна пистолета на земята и се хвана за кървящия си крак.

Лий се изправи и хукна към вратата. Мъжът се втурна след нея с яростни крясъци, но тя беше по-бърза. Младата жена изхвърча навън и затича по плажа.

Мъжът взе оръжието си и закуцука към вратата. Като застана на прага, той изкрещя нещо на китайски, а после вдигна автомата.

Точно в този момент, Гамей излезе от сянката, вдигна греблото и с цялата си сила удари мъжа по главата. Дръжката се пречупи като суха вейка, а мъжът се срина на земята и затисна оръжието с тялото си.

Гамей се надяваше, че от удара е изпаднал в безсъзнание, но скоро той простена и се размърдва.

Тя свали очилата и се затича по плажа. Видя Лий да бяга на няколкостотин метра пред нея и я извика по име. Китайката спря и се обърна, за да види кой я преследва. Стискаше ножа в ръката си, готова да се отбранява.

Гамей свали очилата от главата си.

– Аз съм... Доктор Траут!

– Докторе... Какво правите тук?

– Проследих те.

Гамей погледна назад към къщата.

– Нямаме време за разговори – каза тя. – Забавих приятеля ти, но само за малко.

Гамей хвърли безполезното гребло и двете с Лий побягнаха по плажа. В бързината пропуснаха отклонението на пътеката, което водеше до другата страна на острова и трябваше да се върнат. Но Гамей тръгна напред и след няколко минути вече бяха при залива. Тя помоли Лий да ѝ помогне да измъкнат каяка от тревата.

По пътеката се дочуха стъпки и няколко секунди по-късно от храсталака се показа човешка фигура. Мъжът, който беше отвлякъл Сонг Лий, включи фенер и изръмжа победоносно. Той се изненада като видя Гамей, но само за миг, защото бързо смени фенера с оръжие, насочено към гърдите ѝ.

Гамей наведе глава, втурна се напред като бик и блъсна мъжа в корема. Мускулите му бяха като каменна стена. Той я удари по главата с приклада и я повали на земята. Въпреки че беше зашеметена, тя ритна ранения му крак и го чу да крещи от болка.

Лий скочи на гърба на мъжа и го стисна, но той се отърси от нея и жената падна на земята. Азиатецът се загледа в Сонг, без да мърда, а после оръжието падна от ръката му и той се сви на пясъка, сякаш беше балон, останал без въздух. Светлината от фенера освети дървената дръжка на ножа, който стърчеше от гърдите му.

Докато Гамей помагаше на Лий да се изправи, младата азиатка погледна убития мъж.

– Никога не съм правила подобно нещо – каза тя. – Никога!

– Ще свикнеш – отвърна Гамей. – Кой беше той?

– Не знам. Появи се, докато вадех каяка от храстите, и ме удари с оръжието си. Каза, че ме е наблюдавал и че другите ще дойдат с лодка, за да ме приберат.

Гамей хвана ръката на Лий.

– Чуй! – каза тя.

От пътеката се чуваше китайска реч. Другите бяха пристигнали.

Двете жени измъкнаха каяка на Лий от тревата и го примъкнаха до водата. Китайката извади едно резервно пластмасово гребло и го подаде на Гамей. После избутаха двата каяка от брега и загребаха като луди. Намираха се на около трийсет метра от дърветата, когато върху повърхността на водата около тях проблесна светлина от фенери.

Лъчите се отразиха от лъскавите корпуси от фибростъкло. Гамей каза на Лий да се приближат към брега, където ще бъдат по-трудна мишена. Тя се сниши, очаквайки да чуе изстрели, но светлините изгаснаха.

– Връщат се за лодката си – каза Лий. – Ще минат от другата страна на острова, за да ни пресрещнат.

– Колко време им трябва, за да стигнат дотук? – попита Гамей, без да нарушава ритъма на гребане.

– Може би пет-десет минути. Какво ще правим?

– Ще гребем сякаш животът ни зависи от това... защото наистина е така.

Двете жени влагаха всичките си сили във всяко загребване и излязоха от залива, но скоро звукът от двигател на лодка наруши тишината на нощта. По водата започна бавно да се плъзга светлина от прожектор. По брега нямаше място, на което можеха да стъпят и да се скрият. Плътни, зловещи корени излизаха от гората и образуваха непреодолима преграда.

Един силует се появи пред очите им. Приближаваха изхвърлената на брега яхта. Гамей загреба към лодката и Лий я последва. Двете се качиха на борда на старото корито, издърпаха каяците след себе си и легнаха по корем на изгнилата палуба.

През процепите в корпуса, те видяха светлината от прожектора да подминава яхтата. За секунда, Гамей си позволи да прояви оптимизъм, но той бързо се стопи, след като моторната лодка промени курса си, заобиколи яхтата и се приближи. Светлината премина през пукнатините и попадна върху лицата им.

Преследвачите засипаха яхтата с дъжд от куршуми. Те не бързаха и стреляха методично куршум след куршум в старото корито. Дървени трески валяха върху двете жени. Гамей покри главата си с ръцете и започна да проклина своята глупост. Единственото, което бяха постигнали, качвайки се на старата лодка, бе да предоставят на бандитите чудесна мишена за стрелба. Беше въпрос на секунди, куршумите да ги достигнат.

Внезапно изстрелите секнаха.

Гамей очакваше нападателите да се качат на борда, но вместо това бутилка, пълна с горящ бензин, полетя във въздуха и се търкули на палубата. Огънят от коктейла „Молотов“ бързо се разпространи и забушува току пред краката им. Топлината стана непоносима. Двете жени се изправиха, предпочитайки да бъдат застреляни, вместо да изгорят. Но лодката на нападатели се отдалечаваше. Яхтата вече се беше превърнала в горяща факла.

– Скачай! – извика Гамей.

Двете жени се гмурнаха във водата и се отдалечиха с плуване от горящата развалина. Насочиха се към близката мангрова гора. Не бяха изминали и няколко метра, когато отново чуха шум от двигател и видяха светлината на прожектор.

Надеждата на Гамей се стопи. Стрелците се връщаха да ги довършат.

Лодката забави и прожекторът зашари по повърхността на водата. Най-накрая откри двете жени. Гамей очакваше, че звукът от стрелба ще е последното нещо, което ще чуе някога, но вместо това чу познат глас.

– Гамей – извика Пол Траут, – ти ли си?

Тя спря да плува и вдигна едната си ръка във въздуха. Лодката се приближи, застана до тях и тя видя как дългите ръце на Пол Траут се протягат към нея, за да я издърпат.

15 Американска театрална актриса, игралана Бродуей през първата половина на ХХ век.

25

Дзавала паркира корвета си пред търговския център „Идън” във Фолс Чърч, Вирджиния, както го беше инструктирал Чарли Ю. Китайският агент чакаше Дзавала близо до часовниковата кула в един черен „Форд Краун Виктория” с правителствени номера. Той свали стъклото на прозореца.

– Къде е приятелят ти, Остин?

– Забави се – отвърна Дзавала. – По-късно ще се присъедини към нас. А може и да го почакаме.

Ю се намръщи, вдигна показалец, за да покаже на Джо, че трябва да изчака и вдигна прозореца. Дзавала видя как устните му се движат и предположи, че говори по безжична „Блутут” слушалка. След малко прозорецът отново се свали.

– Момчетата, които подготвят засадата, казаха да отидем сега. После можеш да се обадиш на Остин и да му кажеш къде си. Качвай се!

На Дзавала не му хареса идеята да остави безценния си корвет на обществен паркинг, но вдигна гюрука, заключи вратите и седна на седалката до шофьора. Ю напусна паркинга, мина покрай „Седемте ъгъла”, насочи се към булевард „Уилсън” и след няколко километра забави, за да поеме по една странична отбивка. Не след дълго, двамата стигнаха до индустриален парк с внушителни сгради от метал и бетон. С изключение на кехлибарените охранителни светлини над вратите пред рампите за разтоварване, комплексът беше тъмен и привидно изоставен.

Дзавала очакваше Ю да отбие и да паркира, за да отидат пеша до мястото за следене. Ю намали скоростта и изведнъж, без да спира, завъртя волана рязко надясно и ускори през отворена врата с надпис: „Успех – Фабрика за курабийки с късметче“.

Ю продължи да натиска педала на газта, заобиколи сградата с рязък завой и насочи колата към входа на някакъв паркинг. Докато автомобилът летеше към големия черен квадрат, Дзавала се подготви за удар, но фаровете осветиха почти напълно отворена врата. Ю най-накрая натисна спирачките, задницата на колата поднесе и се заби в стена от картонени кашони.

Решетката на машината се удари със силен, хрущящ звук. Кашоните се отвориха, разпръсквайки по капака десетки курабийки с късметчета в прозрачни пликчета.

Въздушните възглавници експлоадираха и омекотиха удара.

Дзавала си пое дъх, а после се пресегна и разкопча колана си. След като отмести въздушната възглавница, той видя, че Ю вече не е на шофьорската седалка. Излизането на Дзавала от колата не беше много грациозно и той падна на едно коляно. Джо трудно палеше, но докато се изправи, вече искаше да откъсне главата на Ю.

Лампите над главата му се включиха. Чарли Ю не се виждаше никъде, но Дзавала не беше сам.

Беше заобиколен от няколко азиатци, облечени в черни анцузи. Те носеха автоматични оръжия, които сочеха към гърдите му. Най-близкият до Дзавала мъж го бутна в корема с дулото на оръжието си.

– Тръгвай! – заповяда той.

26

Остин прелисти последната страница от внушителното досие на компанията „Пирамид Трейдинг”, облегна се на стола и разтърка очите си. Картината, която досието представи, беше на огромна корпорация, която не зачита човешкия живот. „Пирамид” бе произвела над триста вредни продукта. Изнасяла е развалена риба, смъртоносна храна за домашни любимци и опасни автомобилни гуми. Също така отровни пасти за зъби, бонбони, витамини и лекарства. След силен международен натиск, китайското правителство трябвало да признае, че има проблем с „Пирамид” и обещало да намери решение. Но нищо от това, което Остин прочете, не можеше да обясни защо „Пирамид” ще се захване с Кейн и неговия проект.

Кърт се приближи до прозореца и загледа светлините на Вашингтон, сякаш щяха да се съберат в една кристална топка, която може да отговори на множеството въпроси в главата му. Телефонът звънна и Остин вдигна слушалката. От другата страна на линията се дочу гласът на адмирал Сандекър, който както винаги звучеше авторитетно и делово.

– Кърт! Искам те отпред след пет минути!

Сандекър затвори, без да дава повече обяснения.

Остин прибра папката на „Пирамид” в чекмеджето на бюрото си, после изгаси лампите и се насочи към асансьора. Точно пет минути по-късно, той излезе през предната врата на главното управление на НАМПД. В същия момент тъмносин „Шевролет Събърбън” спря до тротоара.

Млад мъж в униформа на офицер от флота излезе от колата и поздрави Остин. Беше лейтенант Чарли Кейси – изгряващ млад офицер, с когото Сандекър го беше запознал на прием в Белия Дом.

– Здравей, Кърт! – каза Кейси. – Качвай се!

Остин седна на задната седалка с Чарли, а автомобилът се гмурна в обичайното за Вашингтон задръставане.

– Радвам се да те видя отново, лейтенант. Какво става?

– Много съжалявам, Кърт, но адмиралът ме помоли засега да се въздържам да отговарям на въпросите ти.

– Добре. Тогава защо поне не ми кажеш къде отиваме?

– Не ние. Въпросът е къде отиваш ти. – Кейси посочи нещо. – Ето там.

Автомобилът беше изминал само няколко пресечки от Главното управление на НАМПД, преди отново да отбие до тротоара. Остин благодари на Кейси за возенето, излезе от машината и влезе през входа на един ресторант. На неоновата табела отпред пишеше: „Егейска пещера”.

Собственикът на ресторанта, жизнерадостен грък от Наксос, на име Ставрос, спря Остин, още докато прекрачваше прага.

– Добър вечер, господин Остин! Какво става в „Рибния дом”?

Ставрос използва прякора на главното управление на НАМПД, където много от неговите редовни клиенти работеха като учени, или техници.

– Нищо интересно – отвърна Остин с лека усмивка. – Имам среща с един човек.

– Приятелят ви пристигна преди няколко минути – уведоми го Ставрос. – Настаних го на масата на адмирала.

Той поведе Остин към една ниша в задната част на ресторанта. Адмирал Сандекър често вечеряше на това място, докато беше директор на НАМПД. То предоставяше известно усамотение, но и гледка към цялото помещение. Сините стени, ограждащи масата, бяха декорирани с изображения на сепии, октоподи и други създания от кухнята на Ставрос.

Мъжът, който седеше на масата, махна на Остин, за да му покаже, че го е видял.

Кърт дръпна един стол и седна срещу Макс Кейн.

– Здравей, Док! – каза той. – Много приятна изненада.

– Шокиран съм, че успя толкова лесно да ме познаеш с тази дегизировка.

– За момент ме заблуди, Док, но после забелязах, че линията на косата ти е наклонена към десния борд.

Кейн свали гъстата черна перука от главата си. С едно замахване на китката, той я запрати като космато фрисби към най-близката маса, на която седяха двама мъже. Перуката за малко да кацне в купа със супа авголемоно. Мъжете погледнаха към Кейн, единият пъхна косматата топка под сакото на тъмния си костюм и после продължи да вечеря.

Кейн избуха в смях.

– Не гледай толкова притеснен, Кърт. Тези момчета са моите детегледачки. Те настояха да нося тази перука, когато излизам навън.

Остин се усмихна леко на Кейн, но не беше в настроение за празни приказки. През краткото време, което прекара с колоритния микробиолог, той за малко да загуби един член от своя екип, проектът „Б3” се провали, и се сражава с подводен робот на дълбочина от деветстотин метра. Кърт очакваше отговори, а не подхвърляния на перуки. Той даде знак на Ставрос, вдигайки два пръста във въздуха, а после се обърна към Кейн и го прониза със своя кораловосин поглед.

– Какво по дяволите става, Док? – попита той.

Кейн се сви на стола, сякаш някой му беше изпуснал въздуха.

– Съжалявам, Кърт, прекарах последните няколко дни с тези тъпаци в някаква тясна квартира и карах само на пица и китайска храна. Усещам, че след малко ще припадна.

Остин подаде на Кейн менюто.

– Ето го моят антидот за бързата храна. Препоръчвам ти псари плаки, риба приготвена по атински. А за разядка, дзадзики и тарамосалата.

Когато Ставрос донесе две чаши с узо, Остин поръча от вкусната риба. После вдигна чашата си и гледайки Кейн право в очите, каза:

– Да пием за откритието, което ще засегне всеки мъж, жена и дете на планетата.

– Явно Джо ти е преразказал моето предсмъртно признание.

– Спомена, че надвисналата опасност да бъдеш погребан на дъното, те е накарала да си развържеш езика.

Кейн стисна устни в хитра усмивка.

– Предполагам, че ти дължа обяснение – каза той.

– Предполагам, че да! – отвърна Остин.

Кейн отпи блажено от узото и остави чашата.

– От няколко години съм председател на една научно-изследователска група, наречена Борд на морските биолози... На кратко, БМБ – започна Кейн. – Бордът включва някои от най-блестящите умове в областта на морската биомедицина. Ние работим с Националния съвет за изследвания и информираме правителството за най-новите и обещаващи научни открития.

– Какво беше твоето многообещаващо откритие, Док?

– Около година след като се прехвърлих в лабораторията на Боунфиш Кий, открихме рядък вид медуза, роднина на морската оса. Кръстихме я „синя медуза”, защото светеше изключително ярко, но това, което наистина ни изуми, беше отровата, която това същество отделяше.

– Защо, Док?

– Токсинът на медузата не убива, а обездвижва жертвите, за да ги изяде живи. Това не е изключение в природата. Паяците и осите обичат да имат винаги прясна закусчица.

Остин кимна в посока на аквариума с омари.

– Хората правят същото.

– Значи разбираш какво искам да кажа. Кравите и прасетата, които превръщаме в пържоли и свински котлети, получават по-добро медицинско обслужване от много хора. Дори тъпчем тези животни с антибиотици и други лекарства, за да бъдат възможно най-здрави, докато не дойде моментът да ги изядем.

– Не разбирам от животновъдство, Док. Накъде биеш?

– Отровата на синята медуза е най-сложното естествено произвеждано химическо вещество, което съм виждал. То изгражда стена, която държи патогените надалеч. Обречената жертва се радва на изключително добро здраве, докато чака да бъде погълната. – Кейн се надвеси над масата и снижи глас. – Представи си какво ще стане, ако успеем да разработим лекарство, което има същите защитни свойства.

Остин се замисли над думите на Кейн.

– Ще се получи универсално хапче – каза Кърт. – Едно време продавачите на змийско масло са го наричали панацея.

– Бинго! Само че този път не се добива от змии. Ние открихме чудотворно лекарство, което може да премахне едни от най-големите бичове на човечеството, болестите, причинени от вируси. Но то лекува не само настинки, но и рак.

– Тогава защо е цялата тази потайност? – попита Остин. – Ако хората разберат, че си открил панацея, ще издигнат статуи в твоя чест.

– По дяволите, Кърт, в началото решихме сами да се номинираме за Нобеловата награда за медицина. Но след първоначалната еуфория осъзнахме, че сме на път да отворим кутията на Пандора.

– Няма да получите любовни писма от фармацевтичните и застрахователните индустрии – каза Остин. – Но в дългосрочен план светът ще стане по-здрав.

– Точно тази дългосрочност ме притеснява – каза Кейн. – Да кажем, че дарим това хапче на света, без да искаме нищо в замяна и тази лесно достъпна панацея започне да се произвежда. Средната продължителност на живота ще се увеличи значително. Вместо шест милиарда души на планетата, ще имаме десет или дванайсет. Представи си как ще се отрази това на земята, водата, храната и енергийните ресурси.

– Ще започнат бунтове, войни, ще има свалени правителства и глад.

Кейн разтвори широко ръце.

– А сега си представи какво би станало, ако бяхме запазили откритието в тайна.

– Нищо не може да се пази вечно в тайна. Информацията ще изтече. Тези, които не са имали достъп до лекарството, ще намразят тези, които са имали. Хора с живото-застрашаващи заболявания ще започнат да тропат по вратите на градския съвет. Отново хаос!

– Научният борд стигна до същото заключение – каза Кейн. – Намираме се в безизходица. Затова изготвихме доклад, който предадохме на правителството. После се намеси съдбата. В Китай избухна епидемия от вирус тип инфлуенца, имащ потенциала да предизвика световна пандемия, която би убила милиони. И познай какво? Нашата откачена малка лаборатория държи ключа към лекарството.

– Синята медуза?

– Да.

– Това ли имаше предвид когато каза, че изследването може да засегне всеки човек на тази планета?

Кейн кимна.

– Оказва се, че нашите усилия са единствената надежда в борбата с това нещо – продължи той. – Правителството пое контрола над лабораторията, заключи вратите и започна да работи с китайските ръководители, за да държи изследването под похлупак, докато успеем да разработим синтезирана форма на веществото. Дори измислиха история за прикритие, а именно, че новият вирус е просто още една епидемия от ТОРС и следователно може да се контролира. Но не е. Това е мутирал щам, който е още по-смъртоносен от вируса, предизвикал пандемията от 1918 г. Тогава само за една година, той е убил милиони хора.

Остин подсвирна тихичко.

– Като се има предвид колко лесно се пътува днес от единия край на планетата до другия – каза той, – загиналите през 1918 г. ще са само капка в морето.

– Този път ще бъде цялото море, Кърт. Правителството засекрети откритията ни и направи всички работници в лабораторията държавни служители. Така, ако някой проговори, ще може да бъде съден за държавна измяна. Включиха в борда и хора от Белия дом и армията. После преместиха апаратурата и учените в една тайна подводна лаборатория.

– Защо не останахте на Боунфиш Кий? – попита Остин.

– Най-вече, защото е твърде близо до цивилизацията. Но имаше и практически причини. Искахме да бъдем близо до източника. Преди синята медуза обитаваше обширен район, но сега се намира главно в един изолиран дълбоководен каньон. А и беше важно да работим под карантина. Разработвахме усъвършенстван организъм, нещо като супермедуза – опасен хищник, който не би искал да откриеш в басейна си.

– Да не искаш да кажеш, че сте работили с опасни и мутирали форми на живот, Док?

– Горе-долу, да...

– Какво би станало, ако попаднат на свобода?

– Не се тревожи, няма опасност да изтребят океанската биомаса. Те не могат да се размножават и постепенно биха умрели. Взехме всички предпазни мерки по време на генетичните разработки, за да предотвратим възможна пролиферация.

– Въпреки това си играете с огъня, Док. Майката природа не обича да бъде засенчвана.

– Знам, знам! – рече Кейн припряно. – Но правителството оказа огромен натиск върху нас. Трябваше да извлечем по-големи количества от токсина, за да можем да проведем експериментите по синтезирането. Затова просто създадохме по-големи медузи. Усъвършенстваните създания се оказаха по-агресивни, а отровата, която произвеждаха, не можеше да се сравни с нищо.

– Преди да дойдеш на „Бийб”, ти си бил в Тихия океан – припомни Остин. – Там ли са разположили лабораторията?

– Да. По-точно в Микронезия. Правителството използва една подводна обсерватория, която се строеше по поръчка на флота. Наричаме я „Селенията на Дейви Джоунс”. Работих там, когато чух, че съм избран да се спусна с „Б3”. Проектът беше във финалната си фаза, затова оставих своята помощничка, доктор Луис Мичъл, да ръководи лабораторията и си взех отпуск. Останалото го знаеш.

– Само до момента, в който Бреговата охрана те взе от палубата на „Бийб”.

– С обаждането, което получих на кораба, ми съобщиха, че тайната лаборатория е изчезнала по същото време, в което беше нападната батисферата. Охранителният кораб, който я пазеше, е пострадал сериозно от ракета, изстреляна вероятно от подводница. Целият подводен комплекс от лаборатории и жилищни помещения, е изчезнал от дъното заедно с екипа от учени.

Остин погледна Кейн, сякаш го вижда за първи път.

– Ти си пълен с изненади, Док! – Ставрос се зададе от кухнята с две чинии в ръцете си. – Защо не ми разкажеш повече, докато опитваме разядките?

Докато хапваше от една питка, Кейн разказа на Остин за нападението над охраняващия кораб и описа следите, оставени на морското дъно. После го попита дали има някаква представа как може да бъде преместена подобна лаборатория. Остин обеща да се допита до Дзавала. После на свой ред зададе един въпрос.

– Докъде беше стигнало изследването, когато изчезна лабораторията?

– Успяхме да идентифицираме микроорганизмите, които произвеждат веществото в медузата. След този успех, бяхме на крачка от това да произведем големи количества от синтезираната версия. Щяхме да прескочим клиничните опити и да разчитаме на лабораторни тестове, и дори компютърни модели, докато го разпространяваме. Нямахме никакво време. Трябваше да осигурим лекарство, преди вирусът да излезе от границите на Китай и да се разпространи в други държави.

– Замислял ли си се кой може да стои зад изчезването на лабораторията? – попита Остин.

– От няколко дни не спирам да си задавам този въпрос. Единственото, което успях да постигна, е да получа главоболие.

– Спомена, че охранителният кораб е бил улучен от ракета, която най-вероятно е била изстреляна от подводница. Само правителство или голяма организация, биха могли да нападнат батисферата и да преместят лабораторията – каза Остин.

– И аз си мислех същото. А и изглежда, че само някое правителство може да оправи тази каша. Без лабораторията, ние сме беззащитни срещу пандемията. Вирусът се разпростира в Китай. След като достигне до градските зони, ще излезе извън пределите на страната.

– Флотът сигурно е изпратила кораби да я търсят – предположи Остин.

– Да, претърсват района. Но хората, които са извършили това, най-вероятно очакват този ход и ще направят нещо, за да им попречат. Човек от Белия дом каза на една от срещите на борда, че чул вицепрезидента Сандекър да те хвали и е видял какво си направил, когато батисферата паднала на дъното. Затова казах, че искам да те видя. И ето, че сме тук.

– Ето я и нашата вечеря – каза Остин.

Той поръча сухо бяло вино „Санторини” с рибата. През следващия половин час, Остин забавляваше Кейн с разкази за гмурканията си около гръцките острови и теории как Санторини всъщност е легендарната Атлантида. После бутна празната си чиния и поръча крем карамел и гъсто гръцко кафе.

– Е? – попита неочаквано Кейн.

– Ще направя каквото мога, но ще трябва да бъдеш напълно искрен с мен, Док. Никакви тайни! А и искам да имам постоянна връзка с теб.

– Разчитай на пълното ми съдействие, Кърт! – Докторът погледна към телохранителите си. – Моите бавачки ми дават знак. Трябва да тръгвам. Те мислят, че има цяла армия от убийци, които чакат отвън, за да ме очистят.

– Не ги съди прекалено строго, те просто се опитват да запазят живота ти. Аз ще платя сметката.

Кейн написа един номер, на който може да бъде открит. Остин не отлепи очи от Кейн, докато той напускаше ресторанта, следван от двамата си телохранители. После махна на Ставрос да донесе сметката.

Лейтенант Кейси чакаше пред ресторанта. Този път Остин се качи, без да чака покана.

– Радвам се да те видя отново, лейтенант.

Кейси му подаде един телефон и Кърт чу гласа на Сандекър.

– Доктор Кейн обясни ли ти каква е ситуацията, Кърт?

– Разказа ми за синята медуза и за изчезналата лаборатория.

– Чудесно! Ще стане много страшно, ако не открием лабораторията и не произведем ваксината. Трябва да намериш „Селенията на Дейви Джоунс”. Ще ти осигуря подкрепата на целия проклет флот.

– С колко време разполагаме, адмирале?

– Според компютрите на Центровете за контрол и превенция на заболяванията вирусът ще достигне големите градове в Китай след седемдесет и два часа, считано от полунощ. До няколко седмици ще бушува из целия свят.

– Значи все още имаме време?

– Не съвсем. След като напусне границите на Китай, заразата ще стане неудържима. Президентът събира Националната гвардия, за да може, ако се наложи, да обяви, че страната е в ситуация на тревога.

– В такъв случай, ще приема всяка помощ, която можете да ми предоставите, сър.

– Ако ти трябва нещо, незабавно се свържи с мен или Кейси. Не си губи времето да минаваш през посредници. – Гласът му омекна. – Успех, Кърт! И поздрави онзи твой похотлив мексикански приятел.

Остин върна телефона на Кейси.

– Кога ще тръгнем, лейтенант?

– Трябва да сме на летището в три сутринта. – Той направи пауза и после каза: – Исках да знаеш, че имам жена и две деца, Кърт. Разбрах, че няма да има начин да ги предпазя, ако заразата достигне САЩ.

– Това са три много добри причини да действаме бързо.

Остин каза, че ще се видят след няколко часа и слезе от колата пред сградата на НАМПД. Докато вървеше към кабинета си, за да вземе папката на „Пирамид”, набра номера на Дзавала, но никой не му вдигна. Не се изненада. Приятелят му се беше включил към разследващия екип и вероятно не можеше да говори. Остин му остави съобщение да му се обади веднага щом се освободи.

Кърт взе папката, после се качи на асансьора и слезе на петнайсетия етаж. Остин тръгна по един коридор, който го отведе до врата, на която пишеше „НАМПД САТ”. Той я отвори и се озова в просторно, слабоосветено помещение, в което имаше широка, извита стена с множество светещи екрани. Върху тях се виждаше информация от системите от сателити на НАМПД – сложна мрежа, събираща данни за световните океани за нуждите на учени и университети.

Ръководител на комуникационната мрежа беше един ексцентричен гений на име Джак Уилмът, който контролираше системата от сложно командно табло в центъра на стаята, заобиколено от компютри. От своя подиум, той можеше да следи всеки проект, кораб и служител на НАМПД. Джак видя Остин и по закръгленото му лице цъфна усмивка.

– Каква приятна изненада да те видя в Главното управление, Кърт.

Остин дръпна един стол и седна до таблото.

– Не ме занасяй, Джак, за секунда можеш да определиш къде се намирам. Имам нужда от услуга. Загубих контакт с Джо. Можеш ли да го откриеш?

Уилмът приглади перчема си.

– Навярно е в някой Вашингтонски будоар – казa той. Виждайки по сериозното лице на Остин, че не му е до шеги, добави: – Ще направя всичко по силите си. Какво носи?

– Като начало, предавател в корвета.

– Лесна работа! – каза Уилмът.

Той затрака по клавиатурата и секунди по-късно, екранът показа една мигаща червена звезда, върху картата на Фолс Чърч. Мястото беше изобразено в квадратче до звездата.

– Колата е в търговски център „Идън”. Вероятно е спрял да си купи виетнамска храна.

Център „Идън” беше комплекс от магазини и ресторанти, обслужващи виетнамското население на Фолс Чърч.

– Той не обича виетнамска храна – каза Остин. – Опитай да откриеш телефона му.

Уилмът проследи мобилния на Дзавала чрез GPS чипа, инсталиран в него.

– Втора мигаща звезда се появи в покрайнините на града, на няколко километра от първата. Уилмът увеличи картата и премина на сателитно изображение. Звездата блестеше върху дванайсетина правоъгълници, очевидно покриви на големи сгради. Той приближи още.

– Прилича на индустриален комплекс – каза Уилмът. – Всички сгради са горе-долу еднакви.

– Ще ми трябва адрес – заяви Остин.

Уилмът натисна едно копче и на екрана се появи надпис „Успех – Фабрика за курабийки с късметче“. Той се засмя и каза:

– Явно обича китайска храна.

Остин благодари на Уилмът и слезе с асансьора до подземния паркинг. Докато шофираше покрай река Потомак, той откри номера на Кейтлин в своя телефон. Тя незабавно позна гласа му.

– Явно това е най-щастливата ми седмица – каза тя. – Двамата най-красиви мъже в НАМПД ми се обадиха. Как си, Кърт?

– Малко се притеснявам за Джо. Знаеш ли нещо за акция на ФБР срещу азиатска банда, включваща Чарли Ю?

– Няма такова нещо, Кърт. Чарли е гост на бюрото. Той получава информация за операциите ни само когато преценим, но в момента не правим нищо подобно.

– Така си и помислих – каза Остин. – Благодаря ти за помощта, Кейтлин.

– Какво по дяволите...

Остин затвори и въпросът ѝ остана недовършен. Като шофираше с една ръка, той бързо въведе адреса, който Уилмът му даде във вградения в таблото на колата GPS.

След това бръкна под седалката и извади един кобур, в който имаше револвер „Боуен”, сложи го на седалката до себе си и натисна газта.

27

Старата каравана на Дули, разположена до канала Пайн Айлънд не беше петзвезден хотел, но си имаше своите предимства, които не можеха да бъдат открити дори в „Четирите сезона”16.

Пайн Айлънд беше на няколко километра от Боунфиш Кий. Караваната имаше изглед към океана. Дули Грийн седеше на един градински стол в края на рушащ се кей, захапал остатък от пура. В скута му лежеше пушка 16-ти калибър, а той си отваряше очите за неприятности.

Малко по-рано Дули беше успял да докара лодката до брега, без да включва светлините ѝ, разчитайки на това, че познава отлично морето в района. Включи ги чак като навлезе в един канал, от двете страни на който имаше множество каравани. Докато лодката приближаваше кея в пълна тишина, защото Дули беше загасил мотора, Гамей се обърна към Пол.

– Преди да се пръсна от любопитство, моля те, кажи ми как успя да прелетиш от единия край на континента до другия точно навреме, за да спасиш две дами, изпаднали в беда.

– Кърт се обади и каза, че може неволно да те е изложил на опасност. Не можах да те открия по телефона, затова зарязах семинара и веднага отлетях за Флорида.

– Как се свърза с Дули?

– Извадих късмет, всъщност той се свърза с мен – каза Пол. – Обикалях кея в Пайн Айлънд и търсех превоз до Боунфиш Кий. Проверявах лодките и отчаяно се надявах някой да е оставил ключ на таблото, когато Дули ме видя и ме попита какво правя. Когато споменах твоето име, той веднага се съгласи да ме закара на острова. После забеляза, че двата каяка липсват и се досети къде може да сте отишли.

– Благодаря ти, Дули! – каза Гамей– и го целуна по бузата. – Вероятно се чудиш какво става тук.

– На това място човек бързо научава, че е най-здравословно да си гледа в своята паница, доктор Гамей, но признавам, че съм малко любопитен какво точно става.

– Не си единственият.

Гамей погледна Сонг Лий, която се беше свила на седалката.

Дули върза лодката и поведе тримата към караваната. Извади диетични коли от хладилника и ги раздаде заедно с пакет бисквити „Голдфиш”. Без да каже нито дума, той извади пушката си от един заключен шкаф и отиде на кея, за да пази.

Сонг Лий и семейство Траут влязоха в караваната и седнаха около пластмасовата кухненска маса. Сонг глътна колата си на един дъх и се загледа в празното пространство.

Гамей усети, че Лий е в шок от преживяното.

– Всичко е наред! – каза ѝ мило тя. – Вече си в безопасност!

Лий обърна глава и Гамей видя, че очите ѝ са пълни със сълзи.

– Аз съм лекар – прошепна Лий. – Би трябвало да спасявам животи, а не да ги отнемам!

– Ти спаси нашите животи! – каза Гамей. – Онзи мъж и неговите приятели щяха да убият и двете ни.

– Знам, но въпреки това...

– Имате ли някаква представа кои може да са били? – попита Пол.

Лий избърса сълзите с опакото на ръката си.

– Каза, че са ме следели от дни – заразказва тя. – Той ме чакаше там, където бях оставила каяка си и ме принуди да вляза в къщата. Чакахме някакви хора да дойдат и да ме отведат. Умолявах го. Започнахме да спорим. Тогава грабнах ножа и побягнах.

Гамей хвана ръката на Лий.

– Мисля, че е по-добре да започнеш от самото начало.

Лий помълча известно време и заразказва историята си.

Била родена в голям град в Китай, имала отлични оценки като студентка, спечелила стипендия от китайското правителство и заминала да учи в САЩ. Отблизо видяла опустошителното въздействие на някои болести върху най-бедните жители на Китай и искала да помогне с нещо. Специализирала имунология в Медицинския факултет на Харвард и известно време практикувала в болница в Масачузетс.

Като се върнала в Китай, започнала работа към една правителствена програма за подобряване на здравеопазването в най-бедните квартали. Работата била насочена предимно към превенция, ваксинация на населението и унищожаване на източниците на зарази във водата и въздуха. Успешната ѝ работа в тази програма ѝ осигурила място в болницата, където работела по времето на епидемията от ТОРС.

Накрая, Лий разказа на Гамей как била прокудена в провинцията, след като поставила под въпрос реакцията на правителството спрямо болестта, и как после я върнали при появата на новия вирус и я командировали на Боунфиш Кий. Тук тя трябвало да работи върху разработването на ваксина, съдържаща вещество от един морски организъм.

– Синя медуза?

– Точно така! – На лицето ѝ се изписа изненада. – Роднина е на изключително отровната морска оса. Откъде знаеш за това?

– Досадих на доктор Мейхю и той ми показа лабораторията.

– Учудвам се, че ти е позволил да я видиш – каза Лий. Те се взря в Гамей, сякаш я виждаше за пръв път. – Току-що осъзнах, че не знам коя си.

– Аз съм морски биолог и работя в НАМПД. Пристигнах на Боунфиш Кий, защото се интересувам от океанска биомедицина.

– Доколкото разбрах, се интересуваш повече от мен – каза Лий.

– Просто така се случи – обясни Гамей.

Лий се усмихна.

– Звучиш като китайски философ, доктор Траут. Както и да е, радвам се, че си се заинтересувала от мен, иначе сега нямаше да съм тук.

– Доктор Мейхю каза, че синята медуза е нов вид.

– Точно така. По-голяма и агресивна от морската оса. След като се преместихме в новата лаборатория, трябваше да използваме генно инженерство, за да създадем по-мощен токсин.

– Не знаех, че има друга лаборатория – каза Гамей.

– Защото беше тайна. Нарекоха я „Селенията на Дейви Джоунс”. Доктор Кейн и помощничката му, Луис Мичъл, напуснаха Боунфиш Кий и взеха няколко учени и техници със себе си. Доктор Мейхю и останалите от екипа останаха, за да се уверят, че няма пропуски в първоначалното изследване. Аз разграфявах възможното разпространение на вируса и как най-успешно можем да го ограничим.

– Колко ефикасен беше лекът, извлечен от отровата? – попита Пол.

– Отначало, действието му беше ограничено – отговори Лий. – Токсинът на медузата е изключително непредсказуем. И най-малкото количество може да убие човек и в началото повече опитни животни умираха. Тогава постигнахме изключителен пробив в идентифицирането на молекулярния строеж на микроба, отделящ токсина. Бяхме на косъм да го синтезираме. Следващата стъпка бяха клиничните тестове.

Клепачите на Сонг Лий се притваряха, докато говореше, и Гамей ѝ предложи да легне на дивана. После двамата с Пол излязоха от караваната. Отвън ги обгърна топлината на нощта.

– Благодаря ти, че дойде да ни спасиш, Галахад^17 – каза нежно Гамей.

– Съжалявам, ако аз и господин Дули сме пристигнали в последния момент – отвърна Пол. – Какво мислиш за историята на Сонг Лий?

– Знам със сигурност, че не си е измислила мъжа, когото уби, нито неговите приятелчета, така че предполагам, че и останалото е истина.

– Ще говоря с Дули. Може той да попълни празните полета в историята.

Траут пое към кея и надуши дима от пурата на Дули, още преди да го види. Понечи да го заговори, но той му направи знак да замълчи. Пол се заслуша и успя да чуе шум от двигател на лодка, която идваше по канала. Дули изгаси пурата с крак, сграбчи Траут и го завлече зад купчина дървени кутии от риба.

Звукът се приближаваше и носът на една лодка се показа в канала. Движеше се бавно, прожекторът ѝ кръстосваше напред-назад и тя стигна до края на канала, където направи обратен завой и се насочи към открито море.

Пушката на Дули проследи лодката, докато звукът от двигателя ѝ не заглъхна напълно. Той си запали нова пура.

– Ще остана на пост, но мисля, че е по-добре доктор Лий да не остава тук – каза той.

– Съгласен съм с теб – отвърна Траут.

Пол се върна в караваната. Докато разказваше на Гамей за подозрителната лодка, телефонът му звънна. Той погледна към екрана. Остин се обаждаше да провери как е Гамей.

– В момента съм във Флорида – каза Траут. – Гамей е добре, но имахме малко неприятности на Боунфиш Кий.

– Какви неприятности?

– Нападнаха Гамей и доктор Сонг Лий, един от учените, която работи върху нещо, наречено „синя медуза”.

– Трябва да говоря с доктор Лий – каза Остин. – Обади се на НАМПД и им кажи веднага да изпратят самолет да ви вземе. С Джо ще напуснем града след няколко часа. Чакайте ме на летището.

– Веднага ще се заема.

– Благодаря! Трябва да те помоля за още една услуга. – Той продиктува на Траут един телефонен номер. – Обади се на Кейт Лайънс, приятелката на Джо от ФБР, и ѝ предай моите извинения, че не я доизслушах. Кажи ѝ, че отивам до фабриката за курабийки с късметче „Успех” във Фолс Чърч. Трябва да затварям.

Секунди по-късно, Траут вече предаваше съобщението му на Лайънс, която благодари и затвори. Докато набираше номера на транспортния отдел на НАМПД, той каза:

– Довечера отлитаме за Вашингтон. Кърт иска час по-скоро да говори със Сонг Лий.

Гамей поклати глава.

– Инстинктите на Кърт и този път не го подведоха – каза тя. – Той ме посъветва да внимавам за нещо странно на острова.

– По-странно от това едва ли можеше да се случи – отвърна Пол.

Гамей погледна спящата китайка, спомняйки си как се отърваха на косъм от смъртта и после се взря в сериозното лице на своя съпруг.

– Благодаря ти, че дойде!

16 Верига луксозни хотели – Бел. прев.

17 Един от рицарите на Кръглата маса – Бел. прев.

28

Няколко минути преди Остин да се обади на семейство Траут, той мина с колата си покрай корвета на Джо, паркиран до часовниковата кула на търговския център „Идън” и си помисли, че Дзавала сигурно да е имал сериозна причина да остави своята гордост без надзор. Той зави по булевард „Уилсън” и се включи в трафика, който се движеше с мъчително бавна скорост. Най-накрая градските молове и квартали постепенно свършиха и Остин навлезе в една индустриално-търговска зона.

Монтираният в колата GPS показваше, че се намира на една пресечка от целта. Преценявайки, че синият „Чероки” може да привлече нежелано внимание, Остин го паркира в една уличка между две сгради. После стигна пеш до предния портал на фабриката за курабийки с късметче „Успех”. Паркингът беше празен и единствената светлина идваше от процепа над вратата на офиса.

Порталът беше заключен. Остин заобиколи металната ограда и стигна до задната врата. Той я отвори и се озова на товарна рампа на гърба на сградата. Мижава крушка разпръскваше тъмнината. Кърт се стараеше да стои колкото се може повече в сенките.

Зачуди се дали е на правилното място, но съмненията му бързо изчезнаха, когато иззад един контейнер за боклук изникна фигура на човек и заслепи Остин с мощен фенер.

Чу се плътен глас:

– Не мърдай, войниче! Горе ръцете!

Остин спря и изпълни заповедта. Той по-скоро почувства, отколкото видя някой да се промъква зад гърба му и усети как пистолетът му излиза от кобура.

– Така е по-добре – каза гласът. – Обърни се... много бавно! Ще ти дам един приятелски съвет. Тези момчета се наричат „Призрачните дяволи” и не се шегуват. На твое място не бих се закачал с тях.

Шест други фигури изскочиха от сенките.

– Ти призрак ли си, или дявол? – попита Остин.

Мъжът се приближи.

– Аз съм просто човек, който си върши работата. Името ми е Пелпс. – Той насочи светлината от фенера към лицето си, а зловещата му усмивка наподоби маска за Хелоуин. – Това място е пълно с камери. Дори молец не би могъл да прехвръкне, без да бъде засечен. Следим те, откакто се приближи до предния вход. Благодаря ти, че улесни работата ми.

– За нищо. Но откъде знаеш, че не съм искал да бъда заловен?

– Не знам, затова много внимаваме с теб.

– Къде е Джо? – попита Остин.

Пелпс насочи светлината на фенера към вратата на рампата.

– Натам! – каза той.

Вратата се вдигна. Пелпс тръгна по стълбите на рампата и избута Остин в някакъв тъмен склад. После натисна една ръчка и пространството се изпълни със светлина. Голямото помещение беше празно, с изключение на купчина смачкани кашони до една стена и два стола, сложени един до друг, и обърнати към параван.

– Бизнесът с курабийки явно не върви – отбеляза Остин.

– Това е прикритие – отвърна Пелпс. – Мястото се използва предимно за настаняване на нелегални емигранти. Освен това се съмнявам, че искаш да знаеш какво те чака в бъдеще. Момчетата, с които работя, не са много доволни от теб.

Остин се съгласи, че вероятността да живее дълго и щастливо не беше голяма. Освен Пелпс, той беше пазен и от азиатци със сурови лица, всички между двайсет и трийсетгодишни, облечени в черни анцузи и маратонки. Около главите им бяха вързани ленти. Изглеждаха опасно непредсказуеми, но от самоуверения начин, по който подмятаха оръжията си, му се сториха и много недисциплинирани.

Пелпс беше висок мъж, наближаващ петдесетте. Беше облечен с дънки, ботуши „Док Мартенс” и черна тениска, от която се подаваха мускулестите му ръце. На главата си носеше бейзболна шапка с надпис „Американски морски тюлени”. В ръцете си държеше револвера на Остин и го разглеждаше с възхита.

– Добър е! – каза той.

– Благодаря. Кога ще ми го върнеш?

Пелпс се захили, мушна пистолета в кобура и после го закачи на колана си. После погледна часовника си и повика двама от „Призрачните дяволи”. Те минаха през врата, водеща до предната част на сградата и след минута се върнаха с Дзавала. Накараха го да седне на един от столовете. Същото направиха и с Остин. После двамата мъже бяха завързани с белезници за облегалките.

Лицето на Дзавала беше изцапано със засъхнала кръв, но въпреки това успя да се усмихне на Остин.

– Здравей, Кърт, радвам се, че дойде неканен на купона. Време ли е да си ходим?

– Ще трябва да попиташ господин Пелпс. Добре ли си?

– Чарли Ю ме подмами тук и някои от тези момчета използваха лицето ми като боксова круша, но мисля, че нямам нищо счупено.

– Няма да забравим да им се отплатим за гостоприемството.

Дзавала се усмихна с разкървавените си устни.

– Точно това харесвам в теб, Кърт. Чашата винаги е наполовина пълна. Опа...

В този момент складът отново потъна в мрак. След няколко секунди, точно над главите им се включи прожектор и те се оказаха в центъра на кръг от ярка бяла светлина. Втори прожектор светна на около седем метра от мястото, на което се намираха.

Параванът беше изчезнал и сега се виждаше маса, покрита със зелено сукно. Зад нея седеше жена, която внимателно оглеждаше двамата мъже от НАМПД. Беше облечена в тъмновиолетов костюм от две части и мантия в същия цвят, наметната на раменете ѝ. Тъмната ѝ коса беше разделена по средата, а високите, извити вежди, очертаваха евразийското ѝ лице.

Остин се загледа в жената, сякаш не можеше да повярва на очите си.

– Може да ти прозвучи откачено – прошепна той, – но аз я познавам! Това е Жената-дракон.

– Виждал съм и по-зле изглеждащи дракони. Защо не ме запознаеш с нея?

– Не съм убеден, че ще мога, Джо. Жената-дракон не съществува.

Дзавала се обърна към Остин и го погледна сякаш приятелят му беше откачил.

– Аз съм този, на когото му пораздрънкаха мозъка – заяви Дзавала. – Тя ми изглежда доста истинска.

– И на мен, Джо, но Жената-дракон е герой от комикс. „Тери и пиратите”... Типичната фатална жена. Баща ми често ми го четеше, когато бях малък. Тя винаги създава неприятности. Проклятие! Как ли се казваше?

Устните на жената се огънаха в усмивка.

– Името ми е Лай Чой Сан – каза тя с глас, който щеше да звучи прелъстително, ако не беше толкова лишен от емоция. – Браво, господин Остин! Малцина са хората, които знаят, че имам и друго име. Очаквах тази среща с нетърпение.

– Де да можех да кажа същото – отвърна Остин. – След като вече станахме добри приятели, може би ще ни кажеш защо ни покани тук.

Беше му трудно да повярва, че разговаря с герой от комикс. Следващата стъпка бе да си общува със Заека Роджър.

– Като начало, искам да ми кажете къде се намира доктор Кейн – започна тя.

Остин сви рамене.

– Кейн е под защита на правителството. Не мога да ти кажа къде го държат. Очевидно някой се опитва да го убие.

– Наистина ли? – измърка тя. – Кой би искал да причини това на гениалния доктор?

– Същите хора, които отвлякоха лабораторията, разработваща ваксина от отровата на една медуза.

Жената го погледна с изпепеляващия си поглед и лицето ѝ почервеня от гняв. Остин прие, че това е някакъв ефект.

– Това, което не знаете – каза тя, – е че „Пирамид” създаде новия вирус. Наша фармацевтична компания правеше експерименти с ваксината за инфлуенца, предназначена за световния пазар и по невнимание създаде по-опасния и адаптивен щам. Те искаха да го унищожат, но по-умните глави надделяха.

– Защо умните глави не са попречили на вируса да се разпространи?

– Стана случайно. Щяхме да изчакаме, докато не разработим антидота, който щяхме да раздадем първо на членовете на моята организация. Разбирате ли, вирусът се вписваше в нашия по-мащабен план за дестабилизиране на правителството. Епидемията от ТОРС почти свали китайските лидери от власт. Замислете се как щеше да реагира обществото на тяхната безпомощност да се справят с още по-смъртоносен вирус. Тогава „Пирамид” щеше да се намеси и да спаси народа. В замяна, ние щяхме да се сдобием с власт и богатство. Можехме дори да заемем мястото на китайското правителство.

– Знаеш ли, че до няколко дни вирусът ще достигне до големите ви градове?

– Беше въпрос на време, каквото и да предприеме правителството. Колкото повече хора, толкова по-весело.

Остин се загледа в призрака.

– Готови сте да унищожите хиляди от вашите сънародници, за да създадете неприятности на правителството? – попита удивено той.

– Вие знаете много, а в същото време малко – каза тя. – Какво ако убием няколкостотин, а дори и няколко милиона китайци? Ние сме повече от един милиард. Една епидемия би била по-ефикасно средство за контрол на населението, отколкото правилото „всяка двойка само с по едно дете”.

– Няма да можете да удържите вируса, дори и с ваксината, която разработват в лабораторията. Ще се разпространи прекалено бързо. До седмица ще е във всяка страна.

– Не мислите ли, че смъртта на милиони души ще бъде най-убедителната причина хората да си купят нашата ваксина? – попита тя. – Търсенето определя предлагането.

– Трябва да си побъркана, за да си помислиш, че такава схема ще проработи.

– Нашите лидери са побъркани. „Пирамид” принадлежи на рода ни от поколения. И предишни правителства са се опитвали да разрушат организацията, но са си платили скъпо за това. Били сме тук много преди днешните така наречени лидери да бъдат родени. Няма да позволим да бъдем изхвърлени в кошчето на историята.

Фигурата на масата започна да блести още по-ярко, докато обвиняваше разпалено китайското комунистическо управление за това, че има наглостта да обяви война на една организация, съществуваща от стотици години.

Дзавала гледаше запленено жената.

– Кърт – прошепна той, – мога да погледна през нея. Виж ѝ дясната ръка, тази, с която ръкомаха.

Остин се загледа в ръката на китайката. През плата на широкия копринен ръкав, успя да зърне за миг тухлената стена зад нея.

– Прав си – каза той. – Тя е проекция, също като Макс. – Остин имаше предвид прякора, който Ирам Йейгър беше дал на една холографска персонификация, създадена от неговия интерактивен компютър.

Жената-дракон забеляза усмивката на Остин и прекъсна тирадата си.

– Вие сте странен човек, господин Остин. Не се ли страхувате от смъртта?

– Не и от някой, който не е по-истински от нарисуван герой.

– Достатъчно! – изръмжа тя. – Ще ви покажа колко съм истинска. Брат ми, Чанг, очаква вашето пристигане. Той ще се погрижи смъртта ви да е дълга и болезнена.

Тя заповяда нещо на китайски и охранителите се раздвижиха.

– Чакай малко! – извика Остин. – Ами ако успея да ви доведа доктор Кейн?

Тя издаде втора заповед и мъжете замръзнаха на място.

– Вие казахте, че Кейн е под защита на правителството – напомни тя, – и не може да бъде открит.

– Излъгах... Често го правя.

– Вярно е – намеси се Дзавала. – Кърт е един от най-големите лъжци, които познавам.

Остин погледна Джо укорително и той веднага разбра, че малко е прекалил.

– Разрешете ми да се обадя по телефона – каза Остин, поглеждайки към Жената-дракон, – и ще го имате.

Остин се опитваше да спечели време, надявайки се да убеди похитителите да го освободят от стола. Неговият план беше да се добере до оръжие. Шансът не беше голям, но не разполагаше с други възможности.

– Усилията ви са безплодни, господин Остин – каза тя. – Вече не ме интересува дали Кейн ще живее или ще умре. Неговият проект е почти завършен и повече не се нуждаем от услугите му... Сбогом!

Остин помисли, че „Призрачните дяволи“ отново ще тръгнат към тях, но вместо това те вдигнаха оръжията на нивото на гърдите си и се загледаха в задната част на склада.

Холограмата затрептя.

– Какво е това? – попита тя.

В отговор се дочу един силен глас.

– Говори ФБР! Хвърлете оръжията и излезте с вдигнати ръце.

Гласът беше на жена, говореща през мегафон.

Гордън Пелпс стоеше настрана и наблюдаваше диалога между Остин и холограмата. Изведнъж излезе от сенките и застана под светлината на прожектора. Той заповяда на „Призрачните дяволи“ нещо на китайски, а след това се обърна към Остин и Дзавала на английски:

– Не се отдалечавайте, момчета!

Пелпс и охранителите се затичаха към вратата към задната рампа.

Остин и Дзавала се спогледаха.

– Сега е моментът! – каза Остин.

Той изви китката си в белезниците, стана от стола и започна да го влачи след себе си, приближавайки се към Жената-дракон. След няколко стъпки, вдигна стола до гърдите си, така че краката му да сочат право напред.

Дзавала го следваше плътно и направи същото със своя стол.

Двамата щурмуваха масата.

Един истински човек би залегнал, или побягнал. Но системата от камери, прожектори, микрофони и компютри, представляваща същността на холографската проекция, не притежаваше човешки инстинкти.

Фигурата сякаш замръзна. Само чертите на лицето ѝ се промениха и двамата се стъписаха, когато Жената-дракон се превърна в мъж с разярен поглед, носещ ален копринен шал, а после в поредица от страшни мъжки и женски лица. Накрая последното лице се разми и се разпадна на облак от въртящи се искрящи прашинки.

Когато Остин и Дзавала се удариха в масата и я преобърнаха, на мястото на фигурата вече имаше само празно пространство. Двамата мъже се изправиха на крака и видяха Пелпс да стои под светлината на прожектора, където се намираха преди секунда. Револверът му сочеше към тях.

– На шефа това няма да му се хареса – каза той провлачено.

– Да, предполагам – отвърна Остин. – Много жалко!

Ъгълчето на устата на Пелпс се повдигна лекичко.

– Какво казваше за ваксината и вируса? – попита той.

– Правителствата на Китай и САЩ работеха тайно за създаването на ваксина, която ще спре смъртоносния вирус, но хората на твоя шеф откраднаха лабораторията.

– Знам всичко за нея – каза Пелпс. – Аз съм този, който отвлече проклетото нещо.

– Ако това е истина – каза Остин, – значи знаеш къде се намира. Помогни ни да си я вземем обратно от тези клоуни.

– Не се шегуваше, когато каза, че вирусът ще достигне до Съединените щати, нали?

Остин го погледна право в очите.

– Ти как мислиш, Пелпс? Кажи ми!

– Не е важно какво мисля, а какво знам – каза той. – Семейството ми е тук – добави той след кратка пауза.

– Нищо не може да ги предпази от болестта – обясни Остин. – Не трябва да допуснеш това да се случи.

– Няма, но трябва да го направя по моя начин. Аз винаги работя сам.

Пелпс дочу още изстрели и викове в далечината и обърна глава в посоката, от която идваха.

Той бръкна в джоба на ризата си, извади ключовете за белезниците и ги остави на пода. После откачи кобура от колана си, пъхна револвера вътре и навеждайки се към пода, го плъзна към един ъгъл. Секунда по-късно, изчезна в сенките.

Когато миг по-късно лампите в склада светнаха, от Пелпс нямаше и следа. Кейт Лайънс държеше в една ръка ръчката за включване на светлините, а в другата пистолет. Щом видя Остин и Дзавала, тя се затича към тях.

– Добре ли сте, момчета? За Бога, Джо, изглеждаш ужасно! Съжалявам, че закъснях. Чаках подкрепление. В момента претърсват сградата, но мисля, че всички са се измъкнали. Някой ще ми каже ли какво става?

Остин вдигна ключовете от пода, отключи белезниците си и направи същото с тези на Дзавала. После прибра своя безценен „Боуен”.

– Ще ти разкажем каквото знаем, докато пътуваме към Вашингтон – каза Остин и закачи кобура на колана си. – После искаме да си поговорим с агент Ю.

29

След като отведе Дзавала до Фолс Чърч, Чарли Ю се върна в Централата на ФБР. Там той поговори с един агент от Звеното за борба с азиатската престъпност, като търсеше информация, която да предаде на своите работодатели. Като член на една от най-големите престъпни организации, Ю изпитваше извратено удоволствие да се мотае из коридорите на най-влиятелната полицейска сила в света. Той все още се намираше в сградата „Хувър”, когато Кейтлин Лайънс му се обади и го попита дали може да се видят и да пийнат в един бар в Джорджтаун. Ю веднага прие предложението. Кейтлин беше добър източник на вътрешни клюки, а също беше и много привлекателна.

Той слезе с асансьора до подземния паркинг и тръгна към колата си. В този момент Лайънс се показа иззад една бетонна колона.

– Здравей, Чарли – каза тя.

Ю ѝ се усмихна до ушите.

– Да не би да не съм разбрал? – каза той. – Мислех, че ще се срещнем в бара.

– Реших да ти спестя разкарването. Вероятно си уморен след като изпрати моите приятели Джо и Кърт на сигурна смърт.

Ю запази усмивката на лицето си, което му струваше известно усилие и бръкна с ръка в сакото си.

– Здравей, Чарли. Как си?

Дзавала изскочи зад него.

– Джо! – Каза Ю. – Радвам се да те видя. Каква прекрасна изненада...

– Изненадан си, че все още съм жив?

– Какво!? Не знам за какво говориш, Джо. Предполагам, че сме се изгубили в склада.

Ръката на Ю се движеше под сакото му по начин, който би се сторил нормален за необучено око.

– Хайде да се обзаложим, Чарли – каза Дзавала. – Залагам пет долара, че Лайънс ще пробие дупка в задната част на черепа ти, преди да успееш да извадиш пистолета от кобура.

– Чувствам, че днес ми върви – каза тя. – Направи ги десет.

Катлийн хвана пистолета с двете си ръце.

– Бавно свали сакото си и го пусни на пода – каза Дзавала.

Ю изпълни нареждането. Дзавала се приближи, за да му вземе оръжията. Не само това, което висеше под мишницата му, но и другото на колана. Докато го претърсваше, Дзавала откри къс нож с двойно острие, закачен на глезена му.

– Хайде да се повозим, Чарли – каза той.

Дзавала вдигна ръка във въздуха, сякаш спираше такси. Включиха се фарове. Една кола се появи от нищото с рев. Гумите ѝ свиреха по бетона. Колата наби спирачки само на няколко сантиметра от Ю. Дзавала извади една ролка тиксо, завърза китките на Ю зад гърба му, залепи лепенка на очите му, а после направи същото и с устата. После го принуди да седне на задната седалка и двамата с Лайънс се настаниха от двете му страни.

Групата пътува мълчаливо в продължение на половин час. Щом колата спря, накараха Ю да излезе и да се качи по няколко стълби. Сложиха го да седне на един стол и му свалиха лепенките от очите и устата. Той огледа скромно обзаведената стая.

– Къде сме?

– В една секретна квартира на ФБР – отговори Лайънс.

Тя седеше от другата страна на неголяма правоъгълна маса. Дзавала седна до нея и загледа Ю. По окървавеното му лице нямаше и следа от обичайната му ведрост. Срещу Джо седеше мъж с прошарена коса, чиито очи се бяха впили в Ю като сини лазери.

– Името ми е Кърт Остин – каза мъжът. – За кого работиш?

– За Китайското управление за държавна сигурност – отвърна Ю.

Остин въздъхна и погледна Лайънс.

– Чарли – каза тя, – помниш ли когато бяхме на стрелбището и ти показах колко добре стрелям? – Кейт вдигна пистолета от скута си и го насочи към Ю. – Отговори на въпроса на Кърт, иначе ще ти пробия трето око.

Ю преглътна шумно.

– Работя и за триадата „Пирамид” – добави той.

Остин ѝ направи знак да свали пистолета.

– Какви са ти задълженията? – попита той.

– Не съм напускал бандите – каза Ю. – Аз съм изпълнител от висок ранг. Не взимам решенията. Само следвам заповеди.

– Кой ти заповяда да заведеш Джо в склада на фабриката за курабийки?

– След като се отби в моя кабинет, докладвах за посещението му. Обикновено говоря със следващия по ранг над мен. По-нагоре нямам достъп. По този начин, ако някога ме спипат, ще съм ограничен в това, което мога да изпея. Но този път, разговарях с най-големия шеф.

Остин си спомни за нападението над „Бийб”.

– Ти си в триадата от много време – каза той. – Какво знаеш за един тип с обръсната глава и много лош нрав?

Ю мигна изненадано.

– Звучи ми като Чанг – каза той, – този, с когото разговарях. Той ръководи световната мрежа от банди като например „Призрачните дяволи“. Познавате ли го?

Остин не отговори на въпроса.

– Кои са другите лидери? – попита той.

– Хайде, Чарли – каза Кейтлин Лайънс нетърпеливо, след като Ю се поколеба да отговори, – ние знаем, че Уен Ло е лицето на „Пирамид”.

– Може би – каза Ю. – Да, предполагам.

– Разкажи ми за Пелпс – настоя Остин. – Той ръководеше бандата в склада.

– „Призрачните дяволи“ са местна вашингтонска банда. Срещат се във фабриката за курабийки. Там пристигаха и по-важните заповеди от шефа. Никога не се знае дали ще е мъж, или жена. Но холограмата е много впечатляваща, нали?

Ю се огледа, видя безизразните погледи на хората около себе си и усмивката му се скри.

– Добре – каза той и се завъртя неспокойно на стола, – Пелпс е наемник. Не знам много за него, той идва и си отива. Изпълнява важни задачи за Триадата.

– Не е ли необичайно чужденец да бъде толкова високо в йерархията? – попита Остин.

– Висшето ръководство не се доверява напълно на хора, които не са китайци. Дори един на друг си нямат доверие, ето защо използват холограми. Чрез тази технология могат да се появят във всяка точка на света и да издават заповеди, без да се налага да присъстват физически.

– Защо шефовете ти поискаха да отвлекат Джо и мен?

– Не ви харесват. Казах на Пелпс, че си играем с огъня, като отвличаме хора от голяма държавна агенция като НАМПД. Той отвърна, че няма значение, заповедите идвали отгоре. Надяваха се, че и двамата ще се появите по едно и също време, но Джо послужи за примамка.

– Защо бяхте толкова сигурни, че ще успея да го открия?

– Пелпс щеше да ти се обади, да каже, че е федерален агент и да ти даде координатите. Явно не си получил съобщението.

– Не, не съм.

Тогава Остин изстреля един съвсем страничен въпрос.

– Какво знаеш за Боунфиш Кий?

Ю го погледна с празен поглед, който не можеше да бъде симулиран.

Остин знаеше, че Ю знае повече отколкото казва и се намира много по-високо в йерархията на Триадата, отколкото признава, но престана с въпросите си.

– Засега приключих.

– Може ли да си вървя? – попита Ю.

– След като си поговорим още малко – каза Лайънс, – ще те върнем в града. Но това не е краят.

– Съгласен съм – каза Ю, – да говорим.

– Добре – отвърна тя. – Ти ще шпионираш Триадата. Ако заподозрем, че ни мотаеш, ще използваме нашите хора в Хонг Конг, за да пуснем информация, че си предател.

– Това не би било много здравословно – каза Ю. – Ще го направя.

Те продължиха да го разпитват още известно време, докато не решиха, че вече няма какво да научат. Отново му залепиха очите и устата и го откараха обратно в сградата „Хувър”. Там махнаха лепенките и го оставиха на тротоара. После се върнаха в НАМПД.

– Главата ми се върти – каза Кейтлин Лайънс. – Какво се случи?

– Триадата „Пирамид” е създала вирус на инфлуенца, с който искат да свалят китайското правителство – каза Остин. – Отвлекли са лабораторията, която е разработвала ваксина срещу вируса и щом Триадата успее да постигне политическите си цели, „Пирамид” ще започне да продава ваксината по целия свят и ще спечели милиарди.

– Стотици хиляди хора може да умрат, преди това да се случи – каза Кейт.

– Мислиш ли, че на някой от „Пирамид” му пука? – попита Кърт.

– Не и от това, което видях. Откъде ще започнем?

– Помоли отдела за азиатска престъпност да открие „Призрачните дяволи“. Докато се занимаваш с това, аз и Джо ще опитаме да намерим лабораторията.

– Какво да правя с Чарли Ю?

– Използвай го, а после се отърви от него.

– Планът ми харесва – усмихна се дяволито тя.

Лайънс ги остави пред сградата на НАМПД. Остин и Дзавала се разделиха, за да си опаковат багажа и се разбраха да се срещнат на летището.

Кърт погледна телефона си, докато караше към вкъщи. Беше го оставил в колата, когато влезе във фабриката за курабийки. Изслуша гласовото съобщение от Пелпс, в което той му заявява, че е агент на ФБР. Поне едно нещо, което Ю им каза, се оказа вярно.

Остин затвори телефона и натисна педала на газта.

Времето, както винаги, се беше превърнало в негов враг.

30

В три часа сутринта син джип спря пред хангар на Националното летище „Рейгън” и паркира до изящен реактивен самолет „Чесна Ситейшън Х”, с черен надпис „НАМПД” върху синия корпус. Остин и Кейси слязоха от джипа и лейтенантът му подаде един голям найлонов плик.

– Този пакет съдържа всички детайли за мисията, за която говорихме дотук – каза Кейси. – Успех, Кърт! И си отваряй очите на четири за акули.

– Благодаря, лейтенант – отвърна Остин, докато си стискаха ръцете, – но предпочитам човекоядците с гръбна перка пред политиците с остри зъби и правителствените бюрократи.

Кейси му се усмихна разбиращо.

– Ще държа средството против акули под ръка, Кърт.

– Мисля, че във Вашингтон ще е по-подходящо едно по-различно средство, но все пак успех.

Остин извади багажа си от джипа и го подаде на мъжа, който товареше самолета. Тръгна към стълбичката за качване и замръзна. Зад гърба му чифт фарове блеснаха в корпуса на самолета и се разнесе оглушителна салса. Червеният корвет на Дзавала летеше по пистата със свален гюрук.

Колата наби рязко спирачки до хангара и Дзавала им махна отвътре. Остин поклати глава. Сякаш за да балансира мекия си маниер на говорене, приятелят му никога просто не пристигаше на дадено място, а се появяваше с гръм и трясък. Остин му махна, качи се в луксозната кабина на самолета и сложи плика на Кейси на масата за кафе. След това отиде в пилотската кабина, за да поговори с пилота. В това време Дзавала вдигна гюрука на кабриолета, взе си раницата и се качи на борда. Тъкмо се бе настанил удобно, когато Остин се подаде от пилотската кабина.

– Движим се по график – информира го той.

Седалките в самолета и мекият диван бяха покрити с бежова кожа и можеха да се превръщат в легла. Дзавала се опъна в едно луксозно кресло, прозя се и попита:

– Някаква идея къде отиваме?

Остин се просна на дивана и взе плика от масата. После го вдигна, за да може Дзавала да прочете надписа „Строго секретно” върху него.

– Ето ги заповедите – обяви той.

Кърт счупи печата и извади отвътре дебел куп листове. Взе първата страница, която беше пълна с чертежи и я подаде на Дзавала. Той ги погледна и прочете написаното с дебели черни букви:

„ПОДВОДЕН ХАБИТАТ И ОБСЕРВАТОРИЯ НА АМЕРИКАНСКИЯ ФЛОТ”

Дзавала вдигна очи от чертежите.

– Това е планът на „Селенията на Дейви Джоунс” – каза той, а тъмните му очи блестяха от вълнение.

Остин кимна.

Много внимателно, Дзавала разгърна чертежите върху масата. Той разгледа съсредоточено всеки детайл от сферите и свързващите ги коридори, така както някои мъже попиват снимка на разсъблечена жена. Като гениален конструктор на десетки подводни апарати за НАМПД, той обърна особено внимание на плановете на транспортната совалка и подводниците за събиране на проби от дъното. След няколко минути вече имаше изградено мнение, от гледна точна на морски инженер, който много пъти се е сблъсквал с предизвикателствата на теченията, дълбочината, налягането и солената вода.

– Гениално! – каза Дзавала с нескрито възхищение. Той повдигна вежди. – Трудно е да повярвам, че нещо толкова голямо може да изчезне.

– Конструкцията на лабораторията е направила отвличането възможно – отвърна Остин. – Както виждаш, тя е проектирана като мобилна подводна обсерватория. Лейтенант Кейси каза, че инженерите на флота са построили отделните части на сушата, пренесли ги навътре в морето чрез специално проектирани шлепове, после сглобили детайлите и ги спуснали на дъното. Внедрили са специална плавателна система, а сферите и коридорите са подсилени, за да може лабораторията да се премества, без да се разпадне. Комплексът разполага и със стабилизираща система, за да остава в хоризонтално положение по време на преместването.

Дзавала извади химикалка от джоба на ризата си и я постави върху чертежа.

– Представи си, че това е подводница или голям подводен апарат – каза той. – Закачат лабораторията, задействат системата до неутрална плаваемост и я отнасят.

– Великите умове мислят еднакво – каза Остин. – Руското правителство се опитва да продаде своята флотилия „Тайфун”-и, които да бъдат използвани за транспортиране на големи товари в Арктика. Може да са си намерили купувач.

– Това решава само част от загадката – каза Дзавала. – Щом това е толкова голяма тайна, как похитителите на „Селенията на Дейви Джоунс” са разбрали къде се е намирала лабораторията?

– Охраната на лабораторията е била поверена на частен подизпълнител – обясни Остин. – Това може да е било слабото звено. Флотът е разговарял с началниците на поддържащия кораб. Лейтенант Кейси каза, че екипът бил помолен от охранителната компания да изпрати свой представител в лабораторията малко преди нападението. Казаха, че бил приятен мъж с южняшки акцент. Пелпс, разбира се.

– Той призна, че е отвлякъл лабораторията – продължи Остин. – Но това, което ни спести, беше, че представителят на компанията, който е дал разрешение за неговото посещение, е бил убит в автомобилна катастрофа. Предполагам, че е бил принуден да снабди Пелпс с карта за достъп и после е бил отстранен.

– Много удобно съвпадение – каза Дзавала. – Какво е било последното местонахождение на лабораторията?

Остин извади карта от плика и я разгъна на масичката. Зона от Тихия океан, близо до микронезийския остров Понпей, беше очертана с черен молив.

Дзавала се облегна назад и скръсти ръце зад тила си.

– Чудно, това много ни помага – отбеляза той с кисела физиономия. – Ще минат месеци, преди да открием лабораторията.

– Сандекър предупреди, че трябва да приключим за по-малко от седемдесет и два часа – напомни Остин.

– Учудвам се, че старият морски вълк не е поискал междувременно да решим проблема със световния глад и енергийната криза.

– Не му вкарвай идеи в главата – засмя се Остин. – В почивката ни за кафе ще ни накара да почистим океаните.

Звукът от приближаващи реактивни двигатели наруши сутрешната тишина. Остин се изправи и отиде до вратата. Самолет на НАМПД се движеше бавно по пистата към хангара. Двигателите заглъхнаха и на стълбичката се появиха три фигури. Остин разпозна високата дългуреста фигура на Пол Траут и червената коса на Гамей, но не беше виждал азиатката, която вървеше до семейство Траут.

Остин посрещна двамата съпрузи и предупреди Пол да наведе глава, когато влиза в кабината. Той поздрави азиатката с дружелюбна усмивка.

– Вие трябва да сте доктор Сонг Лий – каза Кърт. – Аз съм Кърт Остин. Това е Джо Дзавала. Със семейство Траут сме колеги в НАМПД. Благодаря ви, че дойдохте във Вашингтон.

– А аз ви благодаря, че изпратихте Пол и Гамей в Боунфиш Кий, господин Остин – отвърна Лий. – Ако не бяха пристигнали навреме, сега щях да съм мъртва.

Очите на Кърт потънаха в естествената красота на Сонг.

– Щеше да е голяма загуба, доктор Лий – каза той. – Моля, седнете! Нямаме много време. Сигурно имате доста въпроси.

Сонг Лий се настани на дивана и огледа вътрешността на самолета с възхита. С впечатляващите си физически умения, ненатрапчива компетентност и умение да се присмиват в лицето на опасността, семейство Траут изглеждаха по-големи от живота. Но този среброкос мъж, с широките си рамене и сякаш изваяна от бронз фигура, беше още по-интригуващ. Изтънчените обноски на Остин не можеха да скрият смелостта и авантюризма му. А мургавият Дзавала имаше надъханото излъчване на принц на пиратите.

– Семейство Траут ми разказаха за нападението над батисферата – каза Лий. – Знаете ли къде се намира доктор Кейн?

– В безопасност, под закрилата на правителството. Снощи говорих с него и той ми разказа за работата на Боунфиш Кий и подводната лаборатория, която наричат „Селенията на Дейви Джоунс”.

Лий зяпна.

– Знаех, че има тайна лаборатория, разбира се – каза тя, – но не предполагах, че е под водата!

– Намира се в Тихия океан, в микронезийски води, на деветдесет метра под повърхността.

По деликатното лице на Лий се изписа изумление.

– Очаквах доктор Кейн да бъде оригинален – каза тя, – но не съм и подозирала, че ще е чак толкова оригинален.

Остин продължи.

– Работата на лабораторията и нейното местонахождение се пазеха в строга тайна, но въпреки това незнайно как е била отвлечена заедно с екипа и мисля, че изчезването ѝ, нападението над батисферата и опитът да ви похитят, са свързани. Доктор Кейн ми разказа за проекта „Медуза”. Какво точно правехте в лабораторията във Флорида?

– Аз съм вирусолог, специализирала съм епидемиология – каза Лий. – На Боунфиш Кий работех върху прогнозиране на възможното разпространение на епидемията и как най-добре да разпределим ресурсите и лабораториите за производство на ваксината.

– Това ви прави много важна част от проекта.

– Да, предполагам. Ваксината би била безполезна без стратегия как да се доставя. Все едно генерал да изпраща войниците си в битка, без да има план.

– Какво би станало с проекта, ако ви бяха отвлекли?

– Щеше да продължи – вдигна тя рамене. – Планът е почти изцяло готов. Чакаме само да бъде синтезирана ваксината. Но след изчезването на лабораторията, шансът това да се случи е нищожен.

– Не губете надежда, доктор Лий. Много хора са се заели с откриването ѝ. Джо и аз сме тръгнали към Микронезия, за да помогнем в търсенето.

Лий се загледа в картата, която лежеше на масата.

– Ще ходите до Понпей? – попита тя.

– Така изглежда – каза Остин. – Били ли сте там?

– Не, но островът е бил епицентър на смъртоносна епидемия, покосила китоловната флотилия в средата на деветнайсети век. Това е значимо събитие.

– Защо, доктор Лий?

– В Медицинския факултет в Харвард под ръководството на професор Кодман писах доклад, който се основаваше на статия, която бях чела в едно старо списание за медицина. Лекарят, който беше написал статията, беше събрал информация за група китоловци от Ню Бедфорд, които не са боледували през по-голямата част от своя изключително продължителен живот.

Остин се опита да погледне часовника си без никой да забележи. Той не се интересуваше от странни медицински феномени. Звукът от загряващите двигатели на самолета му осигуриха удобно измъкване.

– Беше ми много приятно да се запознаем – каза той. – Скоро ще отлитаме, така че...

– Чуйте ме, господин Остин! – каза Лий, като се опитваше да надвика двигателите.

Кърт се усмихна от нейната неочаквана твърдост.

– Продължете, доктор Лий, но моля ви, бъдете кратка.

Тя кимна.

– Всички мъже от изследването са били от екипажа на китоловния кораб „Принцес”. Разболели са се след като са спрели в Понпей.

– Все още не виждам връзката с лабораторията...

Беше ред на Сонг Лий да покаже нетърпеливост.

– Отговорът е пред вас, господин Остин! Всички на борда са оцелели! Ако това не може да ви привлече вниманието, може би следващия факт ще го направи. Симптомите на болестта са почти идентични със симптомите на последната епидемия. Моряците е трябвало да умрат, но вместо това са се радвали на крепко здраве до края на живота си. Някакси са били излекувани.

– Да не твърдите, че това, което е вдигнало китоловците на крака, може да се приложи и при новия вирус? – попита Остин.

– Именно!

Мислите на Остин запрепускаха. Група китоловци са доживели до дълбока старост след пътуване до Микронезия, районът, в който живее синята медуза. Той свърза всичко това с думите на Кейн, че отровата поддържа плячката в превъзходно здраве, докато медузата не е готова да ги изяде. Той погледна към своите колеги.

– Бордовият дневник на „Принцес” би бил интересно четиво – предположи Пол Траут.

– Опитах да го открия чрез харвардската библиотека „Уайднър” – каза Лий. – Търсенето ме отведе до Ню Бедфорд. Един местен антиквар на име Бримър каза, че може и да успее да открие книгата, но трябваше да се връщам и затова зарязах тази история.

От пилотската кабина долетя гласът на пилота.

– Имаме разрешение за излитане. Когато сте готови...

– Благодаря ви, доктор Лий – каза Остин. – Простете, че трябва да прекъснем разговора, но наистина трябва да тръгваме.

– Искам да дойда с вас! – заяви тихо, но твърдо тя.

– Не е възможно! – отвърна Остин. – Ще сме в непрекъснато движение и играта може да загрубее. Джо получи информация, според която една китайска Триада, на име „Пирамид”, може да е замесена във всичко това.

– Триада? – Лий бързо се съвзе от изненадата. – Защо една Триада би се интересувала от създаването на ваксина?

Дзавала отговори на въпроса.

– Защото тя е разработила вируса като част от план за дестабилизиране на китайското правителство – обясни той. – Вашата ваксина щеше да провали плановете им. Трябвало е да поемат контрол върху лабораторията, за да не позволят на друг да я прилага.

– Невероятно! – възкликна Сонг Лий. – Но се връзва със събитията. Правителството се бои до смърт от евентуално социално недоволство. Затова потушава всеки опит за протест. Това е още една причина да ме вземете с вас. Трябва да бъда част от всеки опит да се спре нещо, започнато от мои сънародници. Аз съм запозната отблизо с цялата изследователска програма, а и може да има някаква връзка с остров Понпей.

Остин погледна миришещите на пушек дрехи на Лий, които очевидно не беше сменяла, откакто е напуснала Боунфиш Кий.

– Ще пътувате без много багаж, доктор Лий. Можем да ви дадем четка за зъби, но нищо повече.

– Ще я приема, а и мога да си купя дрехи, щом пристигнем.

Остин се облегна и скръсти ръце. Въпреки строгото си изражение, той се наслаждаваше на смелостта на Сонг Лий.

– Добре, доктор Лий! Имате трийсет секунди да ни убедите.

Тя кимна.

– Сигурна съм, че синята медуза, която лабораторията използваше в своите изследвания, е била част от древен метод за лекуване, приложен върху екипажа на „Принцес”. Ако успеем да открием мястото, на което се е случило, ще намерим и лабораторията.

– Шансът е много малък, доктор Лий.

– Знам, господин Остин, но все пак е нещо. В момента нямаме нищо друго. Моля ви, не ми казвайте, че ще е по-опасно от мангровите гори на Флорида, където бях отвлечена и почти убита.

Джо се засмя тихичко.

– Дамата е права – каза той.

Остин се обърна към семейство Траут.

– Вие какво ще кажете? – попита той.

– Мислех да предложа на доктор Лий да отседне при леля Елизабет на остров Кътихънк, докато опасността премине – каза Пол.

Гамей се разсмя.

– Познавам леля Лизи! Тя ще побърка тази клета жена с нейните безкрайни приказки за сладко от морска слива.

– Гамей е права за Лизи – съгласи се Пол, – а доктор Лий е права, че опитът ѝ в работата на лабораторията може да е от полза. Знам, че обичаш да се подсигуряваш.

Всички в НАМПД знаеха, че смелостта на Остин граничи с безразсъдството. Но тези, с които работеше, като семейство Траут, знаеха, че рисковете, които поема, винаги бяха премерени. Той приличаше на онези любители на хазарта от едно време, които са имали не един, а два пистолета в ръкавите си.

Остин вдигна ръце във въздуха.

– Добре, убедихте ме, доктор Лий! – Той се свърза по интеркома с пилотската кабина. – След пет минути ще сме готови да излетим – каза той на пилота.

Гамей попита:

– Какво искаш да правим, докато вие сте в Микронезия?

– Свържете се с лейтенант Кейси и му предайте, че доктор Лий е отлетяла с нас. Намерете и приятелката на Джо във ФБР и я осведомете. – Той направи кратка пауза и после каза: – Вижте дали ще успеете да откриете бордовия дневник на „Принцес”.

– Ще започнем с Перлмутер – отвърна Пол.

Семейство Траут пожелаха успех на приятелите си и слязоха от самолета. Те наблюдаваха как елегантният „Ситейшън Х” поема своя път към небето.

Пол се загледа в оцветените в розово облаци.

– Червено небе сутрин – каза той, – моряците трябва да внимават.

– Хората спряха да вярват в подобни неща още с изстрелването на първия метеорологичен сателит, капитан Кураж – засмя се Гамей.

Пол беше трето поколение рибар и познаването на времето се предаваше в семейството му от баща на син. Гамей обаче се дразнеше, когато Пол се връщаше към миналото си аз.

Той се усмихна лекичко и каза:

– Бурята си е буря.

Тя го хвана за ръката и отвърна:

– Облечи си дъждобрана. Все още не си виждал буря, която може да се сравни с изкарването на Перлмутер от леглото.

31

Жулиен Перлмутер обикновено работеше до късно и спеше до обяд. Затова, когато телефонът до голямото му водно легло звънна като камбана на кораб и събуди уважавания морски историк от дълбокия му сън, обичайният му мек глас прозвуча доста рязко.

Пухкавата му ръка се пресегна към масичката до леглото и вдигна слушалката на стария френски телефонен апарат. Той я долепи до ухото, по-зашеметен от нокаутиран боксьор, и избумтя:

– Жулиен Перлмутер е на телефона. Ако обичате обяснете накратко какво искате, по дяволите! И дано имате основателна причина да ми се обаждате в този безумно ранен час!

– Добро утро, Жулиен – отвърна спокоен женски глас. – Надявам се, че не съм те събудила.

Червеното му изопнато лице, почти скрито под гъстата прошарена брада, се отпусна и омекна. Небесносините му очи заблестяха топло, а под чипия нос се появи радостна усмивка.

– Добро утро, скъпа моя Гамей! – измърка Перлмутер. – Разбира се, че не си ме събудила. Намирах се в онази прекрасна фаза между съня и събуждането, и си мечтаех за закуската.

Гамей се засмя лекичко. Рядко се случваше сто и осемдесеткилограмовият Перлмутер да не мисли за храна.

– Радвам се да го чуя, Жулиен, защото с Пол бихме искали да минем да те видим. Ще ти донесем нещичко.

Перлмутер облиза устните си.

– Ще сложа кафе – каза той. – Знаете къде живея.

Той стави слушалката и седна в леглото, което беше разположено в нишата на огромна стая, която играеше ролята едновременно на спалня, всекидневна и работен кабинет. Домът на Перлмутер се намираше в една старинна постройка зад две къщи, обвити в лози, само на няколко пресечки от дома на семейство Траут. Лавиците, които покриваха стените от пода до тавана, се огъваха от тежестта на хилядите томове. Стотици книги бяха натрупани върху столове и маси или на опасно наклонени купчини по пода, и дори скриваха краката на водното легло.

Първото нещо, което Перлмутер виждаше, щом отвореше очи, беше това, което повечето експерти смятаха за най-богатата колекция от историческа корабна литература, съществувала някога. Студентите от цял свят позеленяваха от завист заради това книжно богатство. Перлмутер постоянно отказваше на музеи, които го молеха да дари книгите си на техните библиотеки.

Перлмутер облече халат на златни и червени шарки върху виолетовата си копринена пижама и нахлузи меки кожени пантофи на краката. После отиде до кухнята да приготви кафе, специална селекция от Папуа Нова Гвинея. След като си изми очите и зъбите, си сипа от силното, шоколадово кафе в любимата си старинна порцеланова чаша „Лимож”. Една глътка от силната напитка го върна към реалността. Беше вече напълно свеж, когато се чу звънецът на вратата. Перлмутер отвори и усмивката му се стопи при вида на надписа „Дънкин Донътс” върху кутията в ръцете на Пол. Той се дръп-на рязко назад като вампир, на който са предложили чесън и инстинктивно понечи да тръшне вратата. В този момент обаче Траут отвори капака на кутията.

– Шегичка! – каза Пол с дяволита усмивка.

– Купихме тези лакомства от един магазин на ъгъла – обясни Гамей. – Пушена шотландска сьомга, палачинки, хайвер и пресни кроасани. Не могат да се мерят с твоите кулинарни постижения, но решихме, че едва ли ще ти се готви толкова рано сутринта.

Перлмутер се хвана за сърцето и въздъхна с облекчение. След това покани гостите си да влязат.

– За момент ви повярвах – каза той, връщайки си обичайното весело настроение. – Очевидно сте прекарали твърде много време с онзи млад нехранимайко Остин. Къде се подвизават Кърт и Джо сега? Последното нещо, което чух за тях,е, че се спускат на дъното на морето с копие на една батисфера.

– В момента пътуват към Микронезия – каза Гамей.

– Микронезия? – попита той. – Това е едно от местата, които искам да посетя. Дочух, че там отбелязват важните събития с празници, на които се предлагат огромни количества храна.

Перлмутер покани двамата си гости в кухнята, където им сипа кафе от Нова Гвинея и сервира закуската в три порцеланови чинии. Седнаха около полираната кухненска маса, едно от малкото места в дома му, които не бяха затрупани с книги.

– Съжалявам, че ти се обадихме толкова рано – започна Пол, – но трябва спешно да открием нещо. Опитваме се да намерим бордовия дневник на един китоловен кораб от Нова Англия от 1848 г. Името на кораба е „Принцес”. Надявахме се, че ще можеш да ни кажеш откъде да започнем.

Гъстите вежди на Перлмутер скочиха нагоре.

– Корабът на Кейлъб Най!? – възкликна той.

Гамей отметна глава назад и се разсмя.

– Не спираш да ме изумяваш, Жулиен! – каза тя. – Споменаваме китоловен кораб, един от стотиците, а на езика ти вече е името на неговия капитан.

– Само защото младежът е преживял нещо забележително, което е останало в историята на китоловството. Кейлъб не е бил капитан, а юнга, така са наричали най-новите членове на екипажа. Той твърдял, че е бил погълнат от кашалот. Историята му се е радвала на голяма популярност по онова време.

– Възможно ли е? – попита Пол.

Перлмутер захапа замислено един кроасан и после каза:

– По този въпрос се е спорило още от времето на Йона. Най не е бил единственият, който е твърдял, че е бил погълнат от кашалот. През 1891 г., няколко години след приключението на Най, един китоловец, на име Джеймс Бартли, моряк от „Звездата на Изтока”, изчезнал след като лодката му била преобърната от кашалот близо до Фолклендски острови в Южния Атлантически океан. Китът бил убит и когато започнали да го разрязват на борда, открили Бартли, свит в търбуха му. Кожата и косата му са били абсолютно бели, вероятно от стомашните сокове на бозайника. След няколко седмици почивка морякът се е върнал на работа. Поне така се твърди в историята...

– Долавям нотки на скептицизъм в гласа ти – отбеляза Пол.

– И напълно основателно. Историята на Бартли е една от онези легенди, които никога не умират, като тази за Голямата стъпка или чудовището от Лох Нес. От време на време, някой писател, който е решил да възкреси историята, се свързва с мен. Аз ги препращам към текстовете на Едуард Б. Дейвис, който щателно е проучил тази история.

– До какво заключение е стигнал той? – попита Пол.

– Дейвис е събрал всеки документ, свързан с историята на Бартли, който е могъл да намери. Наистина е имало кораб с името „Звездата на Изтока”, но не е открил нищо, което да докаже твърдението, че Бартли е бил лекуван от увреждания по кожата, причинени от стомашните сокове на кита в някаква лондонска болница. Освен това, съпругата на капитана на кораба е заявила, че историята е била съчинена. „Звездата” не е бил китоловен кораб, а по онова време британците не са ловили китове около Фолклендските острови. Въпреки това, историята за приключението на Бартли продължава да възкръсва от време на време.

Пол се обърна към Гамей.

– Ти си морският биолог в семейството. Възможно ли е кашалот да погълне цял човек?

– Намирани са отделни индивиди, в чиито стомаси е имало непокътнати гигантски сепии, така че от физиологична гледна точка, не е изключено кит да погълне цял човек.

Перлмутер набучи едно голямо парче сьомга и го сложи в устата си.

– Дейвис е заключил, че Бартли се е възползвал от естествения си светъл тен – каза той. – Заимствал е името от истински кораб, пуснал е няколко статии в местната преса и дори е убедил свой приятел да се представи за капитан на несъществуващия кораб. Накрая е влязъл в цирка, обявявайки се за „Новия Йона ”.

Гамей се замисли.

– Изумително! – каза тя. – Но какво общо има всичко това с Кейлъб Най и „Принцес”?

Перлмутер бутна празната си чиния настрана и се надигна от масата. Той знаеше къде да намери всяка книга от своята огромна колекция. Отвори един висок метален шкаф, като обясни на двамата Траут, че документите в него са защитени от влага и вътре се поддържа постоянна температура. После извади плакат с размер шейсет на деветдесет сантиметра. На него, с огромни букви пишеше: „КЕЙЛЪБ НАЙ, ЖИВИЯТ ЙОНА, ще РАЗКАЖЕ В КАРТИНИ И С ДУМИ ЗА ПРЕЖИВЕЛИЦИТЕ СИ В СТОМАХА НА КИТА в ПЪРВА МЕТОДИСТКА ЦЪРКВА в УОРЧЕСТЪР, МАСАЧУЗЕТС.” Под него, нарисувана на ръка, се виждаше картина на кашалот, нападащ китоловна лодка.

– Предполагам, че Бартли е чул за шоуто на Кейлъб и е решил да последва примера му – каза Перлмутер. – След като драскач от един евтин вестник ме попита за същото, реших да стигна още по-далеч от Дейвис. Тогава открих, че около петдесет години преди Бартли да се появи, Най е бил звездата на едно пътуващо представление, в което той се е наричал „съвременния Йона“.

– А дали историята на Кейлъб не е просто една по-ранна версия на измамата? – попита Гамей.

Перлмутер почеса замислено брадата си.

– Не мисля. За разлика от Бартли, Кейлъб Най е работил на китоловен кораб в Тихия океан и няколко свидетели твърдят, че наистина е бил погълнат от кит. Той е разполагал с декларации от капитана на кораба, капитан Хорейшо Добс, и няколко от членовете на екипажа, в които те заявяват, че историята не е измислена. За жалост, скептицизмът около твърденията на Бартли, хвърля сянка и върху думите на Най. Казахте, че търсите бордовия дневник на „Принцес” от 1848 г.?

– Точно така – потвърди Пол. – Надяваме се, че можеш да ни помогнеш да го открием.

– Изключително мъдро решение от ваша страна. Предлагам ви да започнете от Рейчъл Добс.

– Тя роднина ли е на добрия капитан? – попита Гамей.

– Негова пра-пра-правнучка. Живее в Ню Бедфорд и е уредник в музея „Добс”. Разговарях с нея, докато правех своето проучване по темата.

Пол каза:

– Можем да стигнем там за няколко часа.

– Прекрасно! Ще ѝ се обадя да ви чака.

Перлмутер набра някакъв номер и проведе дружелюбен разговор с някого, а после затвори и каза:

– Ще ви приеме в три часа, но има една лоша и една добра новина. Добрата е, че бордовият дневник от 1848 г. е бил даден на Кейлъб Най. Лошата е, че неговата библиотека е била унищожена от пожар.

– Явно няма да пътуваме до Ню Бедфорд – каза Пол, покращайки бавно глава.

– Защо всички от Нова Англия сте такива песимисти? – възкликна Гамей.

– Защото сме реалисти – отвърна той. – Без този дневник, няма как да узнаем къде е спирал „Принцес”, след като е напуснал Понпей.

– Вярно е – каза тя, – но може и да не ни е необходим, ако насочим вниманието си върху Кейлъб Най.

– Разбира се! – каза Перлмутер и щракна с пръсти. – Кейлъб е бил очевидец на това плаване. Разказал е на стотици хора за своите преживявания. Може някъде другаде да намерим подробности за неговото пътешествие. – Струва си да поговорите с госпожа Добс. Между другото, така и не ми обяснихте защо се интересувате от дневника.

– Дълга история, Жулиен – провлачи замислено Пол. – Като се върнем, ще ти я разкажем в някой ресторант. Ти избираш в кой. Ние черпим.

Предложението отклони вниманието на Перлмутер от темата за бордовия дневник.

– Има един нов френски ресторант близо до Уотъргейт, който исках да посетя – каза Перлмутер. – Но да се върнем към работата.

Той прокара пръсти по една лавица и започна да изважда книга след книга. Минути по-късно, семейство Траут напусна старинния дом, а ръцете им бяха пълни с томове на тема китоловство. Двамата ги подредиха в багажника на техния „Миникупър Клъбман“.

Докато пътуваха към дома си, Пол каза:

– Не ми се иска пак да звуча като песимист, но Кърт и Джо са се нагърбили с непосилна задача. Намирането на изчезналата лаборатория може да се окаже невъзможно. Ние би трябвало да вършим нещо много по-полезно от това да преследваме китоловец от деветнайсети век, чиито приключения може и да не ни помогнат с нищо.

Гамей кимна.

– Разбирам, че това пътуване може да се окаже загуба на ценно време – каза тя, – но има един неоспорим факт.

– Какъв?

– Кейлъб Най е единствената ни надежда.

32

Докато „Ситейшън Х” летеше над Северна Америка с хиляда километра в час, в кабината цареше тишина. И тримата пътници спяха дълбоко.

Сонг Лий задряма първа, последва я Джо Дзавала, който се излегна на едно удобно кресло. Кърт Остин почете още малко, а после остави папката на Кейси и погледна Сонг, която спеше на дивана. Голите ѝ крака се подаваха от одеялото. Остин я зави и после отиде в пилотската кабина, за да се свърже по радиостанцията с ръководителя на наземния екип на летище „Лос Анджелис”. След като приключи, се върна, настани се в едно кресло и след няколко минути спеше дълбоко.

Самолетът се приземи на международното летище за почивка и тримата му пътници слязоха да се поразтъпчат. Посрещна ги ръководителят на наземния екип и подаде на Лий една голяма пазарска торба. По молба на Остин, той бе помолил жена си да купи някакви дрехи за Лий, която все още беше с тениската и късите панталони от Боунфиш Кий.

Сонг отвори торбата, изхълца радостно и побърза да иде в хангара, за да се преоблече. Тя успя да се изкъпе набързо и да проведе кратък телефонен разговор, преди самолетът да поеме курс към Хонолулу. Докато брегът на Калифорния изчезваше в далечината зад тях, Лий се приближи и седна до Остин, който обсъждаше с Дзавала картите и чертежите на лейтенант Кейси. Беше облечена в черни памучни панталони и бяла блуза без ръкави. Дрехите стояха много елегантно върху стройната ѝ фигура.

– Разбрах, че си уредил доставката на новите ми дрехи – каза тя с мека усмивка. – Много ти благодаря, Кърт! Точно по мярка са ми.

– Моряците умеят да измерват с поглед – отвърна Остин.

Той видя как Дзавала прошепва „браво” и осъзна, че беше сравнил гъвкавото тяло на Лий с кил на лодка. Сменяйки бързо темата, той каза:

– Това са чертежите на подводната лаборатория на доктор Кейн. Можеш ли да се ориентираш по тях?

– В най-общи линии, да. – Лий разгледа внимателно схемите. – Тези сфери, обозначени като „Жилищни помещения” и „Администрация”, е ясно за какво служат. Другите, с надпис „Лаборатория” и „Култивиране на ресурси”, разкриват само част от цялата история.

– Имаме много време. Бих искал да чуя цялата история, Сонг.

Тя подпря замислено брадичката си и започна:

– Представете си, че проектът „Медуза” е постановка от три действия. Първото е изследването на отровата на медузата, проведено на Боунфиш Кий. Второ действие е практическото приложение на това изследване към процеса на синтезиране на ваксината, което се прави в „Селенията на Дейви Джоунс”. Трето действие би било действителното производство на големи количества от ваксината. Ние се намирахме във втория антракт.

– Защо сте постигнали по-голям успех от други лаборатории, работещи в сферата на океанските биотехнологии? – попита Остин.

– Защото доктор Кейн е гений – заяви Лий. – Той събра най-добрите специалисти в един чисто нов клон на науката, наречен биология на системите. Изследването беше съвкупност от протеомика, геномика и математика. Лабораторията използва мощни компютри, за да реализира проучването.

– С какво този подход се различава от традиционните изследвания? – попита Остин.

– Разликата е като между да мижиш в телескоп или да гледаш нещо отблизо. Лабораторията разполагаше със стотици очи, които попиваха информация, която се вкарваше в голям компютърен мозък, за да бъде анализирана. Дори и тогава, бяха нужни усилията на всички ни, за да разшифроваме молекулярната структура на отровата и да направим анализ на имунния отговор, който тя провокира в даден жив организъм.

– Доктор Кейн спомена, че разработвате по-голяма и значително по-отровна генетично изменена медуза – каза Остин.

Лий кимна.

– Той искаше да произведе повече токсин – каза тя.

– Разбирам, че колкото по-голяма е медузата, толкова повече е отровата, с която можете да работите – каза Остин. – Ами биолуминесценцията?

– Яркостта на създанието показва интензивността на молекулярните процеси. Тя действа като биологичен термометър. Целта ни беше да произведем големи количества от ваксината. Затова прехвърлихме гените, които създават основните съставки, в бактерии, които могат бързо да бъдат култивирани.

– Доктор Кейн каза, че токсинът на медузата не убива, а по-скоро парализира жертвите и ги поддържа здрави, но неподвижни.

– Антивирусът трябва да може да убие патогените, без да нарани приемника. Отровата на медузата стигна още по-далеч. Всъщност, тя защитава здравето на приемния организъм... поне за кратко. Процесът се нарича хормеза. В малки дози, токсинът може да отключи възстановителни механизми в тялото, дори да забави стареенето. Процесът наподобява спортуването, стресирайки тялото, което от своя страна подобрява метаболизма си.

– Това, което не ни убива, ни прави по-силни – отбеляза Остин.

– Това е много точно определение – отвърна Лий.

– Възможно ли е хормезата да има нещо общо с аномалията от Ню Бедфорд?

– Възможно е тя да е единствената причина. Приета в нужната доза, отровата на медузата може да подобри здравословното състояние на пациентите и да удължи живота им. – Лий наклони глава. – Сега бих искала аз да те попитам нещо.

– Разбира се.

– Ти, Джо и семейство Траут очевидно сте работили заедно в миналото. Кои сте вие?

Остин отговори на Лий по начин, който би задоволил любопитството ѝ, без да разкрива твърде много за работата на екипа.

– Всички сме членове на специален екип на НАМПД, занимаващ се с разследване на океански загадки, които надхвърлят границите на нормалните възможности – каза той.

– Тази загадка определено спада към въпросната категория – усмихна се тъжно Лий. – Благодаря ти, че беше искрен!

– А аз ти благодаря, че ми разказа за работата на лабораторията. Да поговорим за новия грипен вирус. Какво ще стане, ако епидемията излезе извън границите на Китай?

– Нещо ужасно! ТОРС засегна около осем хиляди души и близо хиляда загинаха. Ако вирусът достигне вашата страна, ще убие минимум двеста хиляди души.

– А максимум?

– Вероятно няколко милиона. Но дори и случаите да са само стотици хиляди, епидемията ще пренатовари здравната система на всяка една държава. Много от загиналите ще бъдат медици, което допълнително ще влоши ситуацията. Общото въздействие върху развития свят ще бъде почти седемстотин хиляди жертви и повече от два милиона хоспитализирани... минимум. Развиващите се държави ще пострадат повече. Общите загуби ще достигнат до един трилион долара.

Остин беше стиснал усти, докато слушаше черната статистика.

– Ти току-що описа една глобална катастрофа, Сонг.

– Меко казано. Лекарите от години се притесняват от появата на грипен вирус-мутант. Дори и без външна намеса, вирусът може да се промени, да смени генетичния си код и да разболее хора, които принципно имат имунитет срещу него.

– Медицината се е развила много след последните епидемии – не се сдържа Остин.

– Както и транспорта – каза Лий. – Самолет, който има на борда си носители на заразата, може за няколко часа да разпространи заболяването из целия свят. Съществуващите ваксини са безполезни. Ето защо е толкова важно да разработим ваксина от отровата на медузата.

– Как се разпространява новият вирус?

– Старият се предаваше чрез контакт. Мутиралият щам може да се разпространява по този начин, но по-притеснителното е, че се предава и чрез вода.

– Да не намекваш, че може да проникне в подпочвените води?

– Да, има такава вероятност.

– Това означава, че ще попадне и в питейната вода.

– Така разпространението му ще стана почти неконтрулируемо. Всички пият вода, докато докосването до заразен човек може да бъде избегнато. И двата начина са изключително опасни. Възможно е цялата човешка раса да бъде застрашена.

Лий беше потисната и очакваше Остин да сподели песимизма ѝ. Но за нейна изненада, той каза:

– Благодаря ти за анализа, но не можем да допуснем това да се случи.

– Какво ще предприемеш?

– След като открием лабораторията, ще се погрижим за безопасността на екипа, който работи в нея. После ще възобновим изследването и ще ускорим производството на ваксината. Накрая ще унищожим Триадата. Какво ще кажеш, Джо?

– Ще кажа, че ни трябва малко храна, за да имаме енергия. Ще видя какво има в кухнята.

Остин сподели стратегията си все едно говореше за футболен мач. Вместо да се паникьосва, Дзавала приготви закуска. Лий не видя следи от лудост или неуместен хумор по лицата на двамата мъже, само спокойна решимост и изключителен кураж.

За пръв път, откакто беше научила за изчезването на „Селенията на Дейви Джоунс”, тя като че ли видя лъч надежда.

33

На семейство Траут им се наложи да чакат до следобеда за свободен самолет на НАМПД. Но пък Ню Бедфорд беше само на около час и половина полет от Вашингтон.

Гамей следеше картата на Ню Бедфорд и насочваше Пол накъде да кара джипа, който взеха под наем веднага след като кацнаха. Минаха покрай грандиозни стари къщи на улица „Каунти” и завиха в една подковообразна алея. Надписът пред огромната дървена къща в неогръцки стил гласеше: „Градина и музей на капитан Хорейшо Добс”.

Двамата се качиха на верандата, минаха покрай високите дорийски колони и позвъниха на звънеца. Жена на средна възраст отвори вратата.

– О, Боже! – каза тя, а усмивката ѝ се стопи. – Помислих, че е електротехникът.

Гамей каза:

– Опасявам се, че не е. Ние сме от Националната агенция за морско и подводно дело. Обадихме ви се по-рано днес от Вашингтон.

Усмивката по лицето на жената се появи отново.

– А, да, приятелите на господин Перлмутер. Жулиен е прекрасен човек. Влезте! Аз съм Рейчъл Добс. Прощавайте, малко съм объркана и притеснена. Фондация Добс нае прекалено малка палатка за джаз концерта довечера, а има и проблем с озвучаването.

Съпрузите влязоха в предверие с висок таван и последваха Рейчъл по дълъг коридор. Паркетът беше излъскан до блясък. Домакинята им спря пред няколко огромни картини с маслени бои. Брадатият мъж на един от портретите държеше секстант в големите си ръце. Сурови сиви очи гледаха над орловия нос. Жената от другия портрет носеше тъмна кадифена рокля, а около изящния ѝ врат имаше проста дантелена яка. Големите ѝ бадемови очи гледаха непоколебимо. Върху тънките ѝ устни играеше лека усмивка, сякаш беше развеселена от някаква шега.

– Това са моите пра-пра-прадядо и баба, капитан Хорейшо Добс и съпругата му, Хепса – посочи портретите Рейчъл.

Хепса и Рейчъл имаха една и съща коса с цвят на морков.

– Приликата е поразителна – не се сдържа Пол.

– Щастлива съм, че имам нейната червена коса, но бих изглеждала по-добре без дългия нос на капитана – засмя се Рейчъл. – Както виждате, неговият е бил доста голям.

Рейчъл Добс показа къщата на двамата съпрузи и им представи членовете на семейството, които бяха изобразени върху портрети, покриващи всяка стена. Мъжете носеха квакерски шапки с периферия, а жените – скромни бонета.

Тя им показа една витрина, в която имаше изпокъсана шапка.

– Това е късметлийската шапка на капитана. Носил я е на всяка китоловна експедиция.

Тримата излязоха на голям балкон, от който се разкриваше гледка към огромна английска градина, оградена от розови храсти. Рейчъл покани двамата си гости да седнат на една маса на верандата и донесе студен чай.

– Благодаря ви за обиколката – каза Гамей. – Къщата е прекрасна!

– Капитанът и съпругата му са се преместили тук от Джони Кейк Хил. Търговците на китово масло са искали по-големи домове и градини, които да отразяват статута им в обществото. И така, с какво мога да ви помогна? Жулиен каза по телефона, че търсите един от бордовите дневници на капитана.

– Получихме запитване от един вирусолог, който се интересува от епидемия, засегнала тихоокеанската китоловна флотилия през 1848 г. – каза Гамей. – Проучваме дневниците от онова време, за да видим дали в тях не се споменава нещо за това събитие.

Рейчъл повдигна едната си вежда.

– Пътуването през 1848 г. е последната китоловна експедиция на капитана – обясни тя. – След това се е пенсионирал.

– Това не е ли необичайно? – попита Пол. – Доколкото знам, вашият прадядо е бил изключително успешен китоловец.

– Вероятно най-добрият по онова време. И сте прав, че е странно да спре на върха на своята кариера. На първото плаване с новия си кораб е донесъл пълен трюм с китово масло и е можел да събере всеки екипаж, които пожелае. Казал е, че иска да прекара повече време с Хепса, за която се бил оженил преди да поеме на последното си пътешествие.

– Не го обвинявам, че е искал да си остане вкъщи – каза Пол. – Вашата прабаба е била прекрасна жена.

Рейчъл се изчерви от комплимента.

– Благодаря ви! Капитанът започнал да работи за семейство Ротч. Те изобретили вертикално-интегративния модел, който все още се използва от мултинационални корпорации и го приложили в китоловната индустрия. – Тя се замисли за кратко и после каза: – Според архивите на семейство Добс, нещо се е случило по време на това последно пътуване, което е променило възгледите на капитана.

– Лицето на капитана от портрета не принадлежи на мъж, който се плаши лесно – отбеляза Пол.

– Съгласна съм, господин Траут. Той е бил харпунджия, преди да се издигне до капитан. Всеки, който се изправя в крехка дървена лодка и предизвиква двайсетметров кашалот, не може да бъде наречен страхлив.

Гамей се наведе напред.

– Възможно ли е злополуката с Кейлъб Най да има нещо общо с решението на капитана? – попита тя.

Рейчъл поклати глава.

– Приключението на Кейлъб можеше да бъде прекрасна история, която Хорейшо да разказва на другите капитани, когато се съберат на по чашка – каза тя.

– Доколкото разбрах, сте казали на Жулиен, че бордовият дневник от пътуването през 1848 г. е бил унищожен – каза Гамей.

– Да, за съжаление – отвърна Рейчъл с въздишка. – Библиотеката на Кейлъб изгоряла в пожара, изпепелил къщата му. Предполагам, че е бил съсипан от загубата на любимата си библиотека. На мястото на старата къща на Най във Феърхевън сега има старчески дом.

– Не е ли странно, че капитанът е дал своя дневник на бивш член на екипажа? – попита Гамей.

– Не мисля. Капитанът навярно е знаел за колекцията от книги на Кейлъб. Освен това, между двамата мъже имало особена връзка. Твърди се, че капитанът се е чувствал отговорен за злощастието на младежа. Той написал декларация, в която заявява, че историята на Най не е измислица. Чели са я по време на представленията и това е помогнало на Кейлъб да забогатее.

– Той писал ли е някога книга за своите приключения?

– Доколкото знам, не. Години наред изнасял представления под ръководството на някой си Стратър, явно опитен в света на забавленията. На представленията продавали брошури и предполагам, че от тях са печелили повече, отколкото биха взели от книга. За Кейлъб е писано много. Като начало, можете да се поровите в старите вестници.

Някой звънна на вратата и Рейчъл помоли да я извинят, докато отвори. Върна се след няколко минути.

– Електротехникът е тук. Можем да поговорим по-късно, ако нямате нищо против да почакате.

– Нямаме много време – отвърна Гамей. – Имате ли представа къде можем да открием повече информация за Кейлъб Най?

– Започнете от нашето мазе. Запазили сме част от платното, което Най е използвал в своето представление. Дарил го е на една библиотека, но там вече нямат много място и затова ни го изпратиха. При нас също нямаше къде да го разположим. Може да ви го покажа, когато не съм толкова заета. През това време, проверете в музея на китоловството в Ню Бедфорд. И различните местни исторически дружества. Но тъй като времето ви е ограничено, има още една възможност, въпреки че се колебая дали да ви я предложа.

– В момента се хващаме и за сламки – каза Пол. – Давайте!

– Добре тогава – каза тя и вдигна рамене, – добре е да поговорите с Харви Бримър. Той продава стари документи в един магазин близо до „Сийменс Бетъл” на Джони Кейк Хил. От време на време му попадат някои невероятни находки.

– Защо се поколебахте да ни препоръчате господин Бримър? – попита Пол.

– Харви е известен с това, че взима пари предварително, а после не открива документите, за които му е платено да намери. Носят се слухове, че подправя и продава откраднати документи, но те или са неверни, или е твърде ловък, за да бъде хванат. Мисля, че е по-скоро второто.

– Благодаря ви за предупреждението – каза Пол. – Ако решим да говорим с господин Бримър, ще внимаваме.

– Моля ви не казвайте на Харви, че съм ви говорила за него. Той ще го приеме като разрешение да използва името „Добс” с рекламна цел.

Съпрузите Траут дариха значителна сума на музея. Рейчъл тръгна да изпрати гостите си. Докато вървяха по коридора, тя спря пред една картина, на която се виждаше голяма текстилна фабрика.

– Това е заводът на Добс. Капитанът станал още по-богат, след като инвестирал в текстилния бизнес. Той бил доста силен и щял да живее много дълго, ако не го премазал един стан. Успех с проучването! – каза Рейчъл на раздяла, а после побърза да се върне при електротехника.

– Бримър не беше ли човекът, с когото Лий се е свързала, докато е търсила дневника? – попита Пол.

– Убедена съм, че името е същото – каза Гамей. – Може да имаме по-голям успех от нея.

След като излязоха от музея, съпрузите Траут се насочиха към брега. Бившето сърце на световната китоловна индустрия се беше свило през вековете до няколко пресечки с исторически сгради. Свързани с калдъръмени улички, старите банки и магазини, които обслужвали индустрията с китово масло, сега гледаха към риболовната флотилия и сградите за обработка на риба, които се издигаха на брега на река Акушнет.

Магазинът на Бримър беше в приземния етаж на триетажна постройка. Олющената червена боя разкриваше сивия грунд на стената, а черната дървена табелка над вратата беше толкова изтрита, че едва прочетоха надписа: „Х. Бримър – антикварни книги, карти и документи”.

Двамата Траут влязоха в магазина и изчакаха, докато очите им свикнат със слабата светлина. Няколко шкафа с документи бяха разположени до стени, покрити с картини, показващи търговията с китово масло. В центъра на стаята имаше голяма дървена маса и няколко лампи със зелени абажури. Масата беше покрита с десетки карти в различна големина. Една врата в задната част на магазина се отвори в отговор на звука от камбанката и се показа изпит мъж. Той огледа новодошлите през дебелите си очила. Посетителите му определено не се вписваха в графата „студенти-колекционери”, нито приличаха на случайни туристи. Със своите два метра, Пол беше по-висок от повечето мъже, а Гамей беше изключително красива и имаше неустоимо магнетично присъствие.

– Добър ден – каза мъжът с усмивка. – Аз съм Харви Бримър. С какво мога да ви бъда полезен?

Бримър би могъл да изиграе ролята на селски аптекар във филм на Франк Капра. Беше среден на ръст и леко прегърбен в рамената, тъй като прекарваше доста време приведен над бюрото. Оредялата му прошарена коса беше разделена на път по средата. Носеше сиви строги панталони, бяла риза и синя вратовръзка на китове, вързана на уиндзорски възел.

– Казвам се Пол Траут, а това е съпругата ми, Гамей. Интересуваме се от всичко, което можете да откриете за Кейлъб Най.

Светлосините очи на Бримър се разшириха зад очилата с телена рамка.

– Кейлъб Най! Това е име, което не се чува всеки ден. Откъде знаете за нашия местен Йона?

– С жена ми сме луди на тема китоловство. Името му изникна покрай капитан Хорейшо Добс. Тъкмо отивахме към музея на китоловството, когато видяхме табелата ви.

– Имате късмет! Мога да ви покажа няколко брошури от неговото пътуващо представление.

– Питахме се дали можем да открием някои от корабните дневници на „Принцес”, които са оцелели от пожара в дома на Най – каза Гамей.

Бримър се намръщи.

– Пожарът беше истинска трагедия. Като антиквар, мога само да предположа колко редки книги е имал в библиотеката си. Но не всичко е загубено. Може да успея да открия един от дневниците на „Принцес”. Корабът е плавал много години, преди да стане част от „Каменната флотилия”, потопена близо до пристанището на град Чарлстън по време на Гражданската война. Дневниците са разпръснати в различни музеи и частни колекции. Ще ми е необходим депозит за намирането.

– Разбира се – отвърна Гамей. – Ще успеете ли да откриете бордовия дневник от 1848 г.?

Очите на Бримър се присвиха зад очилата.

– Защо точно този?

– Това е последното китоловно плаване на капитан Добс – отговори тя. – Готови сме да платим колкото е необходимо.

Бримър потърка брадичката си.

– Мисля, че мога да ви помогна – каза той.

– Значи дневникът не е бил унищожен? – попита Пол.

– Вероятно не. Има една малко известна история за Кейлъб Най. Оженил се за едно момиче от Феърхевън, но семейството ѝ не е било съгласно тя да се омъжи за човек, когото смятали за изрод, колкото и да е богат. Затова запазили брака си в тайна. Семейство Най имали дъщеря, която получила част от книгите от библиотеката като зестра. Ще проверя някои от контактите си, но ми трябват няколко часа. Може ли да ви се обадя по-късно?

Пол подаде на Бримър визитна картичка с номера на мобилния си телефон.

Бримър видя надписа.

– „НАМПД”? Прекрасно! Споменаването на вашата престижна агенция може да отвори много врати.

– Обадете ни се веднага щом научите нещо – каза Пол.

Гамей подписа споразумение и му връчи чек за капарото. След това си стиснаха ръцете.

Харви Бримър наблюдаваше през прозореца как съпрузите Траут се отдалечават от магазина, после окачи табелка „Затворено” на вратата и се прибра в кабинета си. Документите и картите в антиквариата всъщност бяха надценени копия на оригинални евтини антики, предназначени за туристи.

Бримър вдигна слушалката на телефона и набра един номер.

– Харви Бримър – каза той на човека от другата страна. – Преди няколко дни говорихме за една старинна книга. Имам клиенти, които се интересуват от същата вещ. Цената може да се вдигне. Да, ще изчакам да ми се обадите, но не се бавете.

Той затвори и се облегна на стола със самодоволна усмивка. Спомни си първия път, когато го попитаха за бордовия дневник на „Принцес” от 1848 г. Обади му се млада жена от Харвард. Той ѝ беше казал, че ще разпита, но тя му беше отговорила, че ще трябва да почака, защото се прибирала в Китай. Той се сети за нея преди няколко седмици, когато някакъв азиатец дойде в магазина, за да търси същата вещ. Мъжът не приличаше на обикновен клиент. Беше млад и суров на вид, и не скри раздразнението си, когато му каза, че дневникът не може да бъде открит.

Бримър нямаше как да знае, че посещението на младия мъж е свързано с обаждането на Сонг Лий до доктор Хуанг от Боунфиш Кий, в което тя споменава за Нюбедфордската аномалия. Тя беше споделила със своя учител, че е убедена, че това медицинското чудо е свързано с нейната работа и мисли да отиде в Ню Бедфорд, за да говори с един антиквар на име Бримър, ако намери време.

Както му беше заповядано, доктор Хуанг предаваше подробностите от всеки разговор с младата си колежка. Няколко минути по-късно, в един клуб в китайския квартал на Бостън, звънна телефона и студен мъжки глас заповяда да се посети антиквариата на Бримър. Не след дълго водачът на местните „Призрачни дракони“ влезе в магазина на Бримър и каза, че търси бордовия дневник на „Принцес” от 1848 г.

А сега и тези двамата от НАМПД.

Бримър не знаеше какво става, но най-доброто за продавач като него беше да има неколцина колекционери, които да наддават един срещу друг. Той трябваше само да завърти няколко телефона. После щеше да задържи капарото от трите страни и да им предложи нещо друго. Той владееше до съвършенство изкуството на подлъгването и подмяната. Напоследък бизнесът не вървеше и този ден обещаваше да бъде добър.

Но това, което той не знаеше, беше, че това е последният му ден.

Съпрузите Траут излязоха от мрачния магазин и тръгнаха под следобедното слънце покрай Джони Кейк Хил към „Сийменс Бетъл”. Те пуснаха няколко банкноти в кутията за дарения в старата църква на китоловците. Амвонът беше реставриран преди няколко години, за да наподобява нос на кораб, както е било по времето на Хермън Мелвил^18.

Пол изчака няколко туристи да излязат и после се обърна към Гамей.

– Какво мислиш за Бримър? – попита той.

– Мисля, че е хлъзгава стара змиорка – отвърна тя. – Съветвам те да не се надяваш, че ще ни свърши работа. Ще изрови първия дневник, до който се добере, ще подправи датата и ще се опита да ни го продаде.

– Видя ли как се промени изражението му, когато споменахме дневника на капитан Добс от 1848 г? – попита Пол.

– Не можех да го пропусна! – отвърна тя. – Бримър забрави за маската на учтива любезност.

Погледът на Пол се спря върху мраморните плочи, закачени на стената. Върху тях бяха изписани имената на капитаните и моряците, загинали в далечни краища на света.

– Тези стари китоловци са били по-корави от гвоздеи – каза той.

– Някои повече от други – добави тя, – ако вярваш на историята на Сонг Лий за аномалията в Ню Бедфорд.

Пол сви устни.

– Този медицински феномен е връзката между миналото и настоящето. Бих искал да прочета доклада, който Лий е написала в Харвард.

Гамей извади своето „Блекбери” от чантата си.

– Помниш ли името на нейния професор?

– Как мога да го забравя? – каза Пол усмихвайки се. – Името му е Кодман.

– Траут^19... Код^20... Защо всички хора от Нова Англия са кръстени на риби?

– Защото бащите ни не са били познавачи на вина.

Гамей се свърза с Медицинския факултет в Харвард чрез своя „Блекбери”, написа името на Кодман в търсачката и набра номера, който се изписа на екрана. Отговори мъж, който се представи за Лисандър Кодман.

– Ало, доктор Кодман? Обажда се доктор Гамей Морган-Траут. Приятелка съм на доктор Сонг Лий. Надявам се, че я помните.

– Доктор Лий? Как мога да забравя тази блестяща млада жена? Как е тя?

– Видяхме се вчера. Добре е. Работи с няколко мои колеги от НАМПД. Тя спомена един доклад, който ви е предала, докато е била в Харвард. Свързан е с един медицински феномен, наречен „Нюбедфордска аномалия”.

– А, да – каза Кодман. Гамей го чу да се смее. – Темата беше доста необичайна.

– Казахме на Сонг Лий, че ще бъдем близо до университета и тя помоли двамата със съпруга ми да минем и да вземем едно копие от доклада, защото е загубила оригинала.

Професорът нямаше причина да пази доклад на някой от стотиците студенти, на които е преподавал, но въпреки това каза:

– Обикновено не пазя доклади на мои студенти, но темата беше толкова странна, че го сложих в нещо, което наричам „Книга на мъртвите”, както Чарлс Форт беше определил темите, които не могат да бъдат нито доказани, нито оборени. Сигурен съм, че ще успея да го открия.

Гамей вдигна палец към Пол.

– Много ви благодаря, професоре! Ще сме при вас след малко повече от час, ако не възразявате.

Тя въведе адреса на кабинета му в телефона и после двамата с Пол излязоха от църквата. Няколко минути по-късно, напуснаха града и поеха на север.

18 Американски писател на романи и къси разкази, най-известния му роман е „Моби Дик “

19 Пъстърва (англ.) – Бел. прев.

20 Треска (англ.) – Бел. прев.

34

Гласът на пилота изпълни кабината на „Ситейшън Х”.

– Съжалявам, че трябва да ви събудя, но наближаваме Понпей и след няколко минути ще кацнем. Моля да си закопчаете коланите!

Остин се прозя и погледна към Дзавала, който не би се събудил и от земетресение. После впери поглед през прозореца към пистата на остров Декетик и дългата километър и половина пътека, която я свързваше с главния остров. По небето се виждаха само няколко облачета.

– Добре дошла на Бали Хай! – каза Остин на Сонг Лий, която търкаше сънено очите си.

Лий повдигна объркано вежди. После допря нос до прозореца. Островът под тях беше почти кръгъл и заобиколен от тънък бариерен риф, обграждащ обширна наситеносиня лагуна. Гъсти зелени гори покриваха издигащият се високо над острова планински връх, а сред зеленината проблясваха множество водопади.

– Прекрасен е! – възкликна тя.

– Преди няколко години спирахме тук с един изследователски кораб на НАМПД – заразказва Остин. – Високият вулканичен връх се нарича Нана Лауд. Той е вдъхновил европейските изследователи да кръстят острова Възнесение. Струвало им се е, че се издига към небесата.

– Има ли място на планетата, на което не си бил? – попита Лий.

– Ако наблизо има океан, значи съм стъпвал на него – засмя се Остин. – Виж, оттук се виждат останките на стария град Нан Мадол, на югоизточния край на острова. Наричат го Тихоокеанската Венеция. Може да го разгледаме след като приключим с другата задача. Знаеш ли, ще те заведа да вечеряме на едно място с гледка към морето и ще те запозная със сакау. Това е местната огнена вода, която правят от пипер.

Сонг се загледа с любопитство в суровото лице на Кърт. Той се вълнуваше като ученик от това, че може да се върне на Нан Мадол. Фактът, че се беше нагърбил с непосилна задача и държеше в ръцете си съдбата на стотици хиляди хора, май не го притесняваше. „Явно самоувереността е заразна“, помисли си тя, защото каза:

– Да, с удоволствие. Може да посетим Нан Мадол по-скоро, отколкото предполагаме. Мисля, че имам идея как да решим „друга задача”, както я нарече.

– Как по-точно, доктор Лий?

– Това е една странна кратка история от първия помощник капитан на „Принцес”. Островът, до който корабът пуснал котва, когато екипажът се разболял, се славел с негостоприемството си към китоловците. Затова, след като пристигнали, той и капитанът слезли за кратко на брега, за да проверят дали ще открият туземци. Не видели никого, но се натъкнали на руини. Капитанът бил впечатлен от странните каменни рисунки и казал, че приличат на тези, които е виждал върху един храм в Нан Мадол.

– Значи, ако открием остров, на който има руини като тези тук – каза Остин, – има шанс „Принцес” да е спрял там.

– И аз си помислих същото – потвърди Лий.

– Това с какво ще ни помогне да открием лабораторията? Не забравяй, че това е основната причина да дойдем в Микронезия.

– Знам. Докато бях на Боунфиш Кий, чух, че в другата лаборатория не им достигат сини медузи и трябва да открият още.

– Кейн каза, че са създали мутирал вид – спомни си Остин. – Защо им трябват още от немутиралите?

– По това време нямаше никакви гаранции, че мутиралите медузи ще помогнат – каза Лий, – и затова трябваше да помислим и за други възможности. Имаше план да се съберат медузи от един новооткрит източник. Ако лабораторията все още работи върху ваксината, ще продължава да се нуждае от тези същества. Което означава, че ако открием къде има медузи, лабораторията може да е наблизо.

– Доктор Кейн може би знае къде е това място?

– Не е задължително. Той беше оставил повечето от задачите на доктор Мичъл.

Остин се замисли за момент и после каза:

– Познавам един екскурзовод на име Джеремая Уитълс, който живее в Колониа, столицата на Понпей и най-големият град на острова. При предишното ми идване тук, Уитълс ме заведе до руините. Той има енциклопедични познания за Нан Мадол. Мисля, че си струва да поговорим с него и да видим дали знае нещо, което може да ни помогне.

„Ситейшън Х” направи още един кръг, после се спусна и се приземи меко върху единствената писта. Близо до края на полосата самолетът направи обратен завой и се отправи към терминала. Посрещна ги подвижна стълба. Остин отвори вратата на самолета и вдъхна топлия въздух, пълен с тежкия аромат на тропически цветя. Кърт имаше чувството, че влиза в парна баня, но не му беше до оплакване от топлината и влагата, след десетките часове в кабина с контролирана температура на въздуха.

Един любезен митничар им удари печати в паспортите и ги посрещна с добре дошли във Федерални щати Микронезия. Лий си беше оставила паспорта на Боунфиш Кий, но от Щатския департамент се бяха обадили в Хонолулу, където ѝ издадоха временни документи, с които можеше да влезе и да излезе от Микронезия.

Фоайето беше безлюдно, с изключение на един мъж, който държеше табела с надпис „НАМПД”. Носеше бейзболна шапка, широки бермуди, сандали и бяла тениска, на която имаше светлосин правоъгълник с четири бели звезди – знамето на Микронезия.

Остин представи себе си и другите от групата.

– Приятно ми е да се запознаем – отвърна мъжът. – Аз съм мичман Франк Дейли. Извинете ме за дегизировката. Местните са свикнали да виждат моряци, но се опитваме да запазим тази операция в тайна.

Въпреки ваканционния му външния вид, изправената стойка, безупречната къса подстрижка и гладко избръснатото лице показваха, че Дейли е войник.

– Извинен сте, мичман – каза Остин. – Какво сте ни подготвили?

– Един хеликоптер ще ви откара до командния център на моя кораб, крайцерът „Конкорд”.

Отправиха се към сив „Сийхоук Сикорски”, който ги чакаше наблизо. Докато вървяха натам, Остин попита Дейли докъде са стигнали с търсенето.

– Покрихме стотици квадратни километра по вода и въздух – отвърна мичмана. – Но засега нищо!

– Спуснахте ли радиохидроакустични шамандури, с които да следите за движения под повърхността?

Дейли потупа носа на хеликоптера.

– Тази птичка е създадена за борба с подводници. Оборудвана е с най-новите апарати за засичане на звукови вълни. Информацията от сензорите се предава обратно на кораба и оттам влиза в мощна компютърна система. Засега не откриваме нищо, сър!

– Проучихте ли внимателно мястото, на което се е намирала лабораторията? – попита Дзавала.

– Доколкото е възможно да се огледа с робот – отговори Дейли.

– Чух, че един кораб на НАМПД помага в търсенето – каза Дзавала. – Ще видя дали мога да взема назаем техния подводен апарат, за да огледам отблизо дъното.

Остин мислеше за своя разговор с Лий.

– Доктор Лий откри една следа, която бихме искали да проверим на острова – каза той. – Можете ли да откарате Джо на кораба и да ни вземете след няколко часа?

– Обясниха ми, че целият флот е на ваше разположение, господин Остин – отвърна Дейли. – Хеликоптерът може да лети с триста и двайсет километра в час. За нула време ще се върнем на острова.

Остин се обърна към Дзавала, който беше започнал да товари багажа им в хеликоптера.

– Сонг е изровила някои интересни неща за Нан Мадол – каза той, – и мисля, че може да са свързани с лабораторията. Можеш ли да ръководиш операцията по издирването, докато ние огледаме наоколо?

– Почакай, Кърт. Ти ще отидеш на разходка с прекрасната доктор Лий, а аз ще се ровичкам в калта? Какво не е наред в тази картинка, приятелю?

– Доколкото виждам, нищо, приятелю – засмя се Остин.

– Трябва да призная, че имаш право – отвърна Дзавала също с усмивка. – Ще се видим след няколко часа.

Той се качи на хеликоптера с Дейли. Пилотът запали двата двигателя и въртящите се витла набраха скорост. Дългият двайсет метра летателен апарат се отдели от пистата, издигна се на височина от няколкостотин метра, наклони се бавно напред, прелетя над лагуната и се понесе към открито море.

Докато хеликоптерът пренасяше Джо към кораба, Остин и Лий напуснаха летището, за да потърсят такси. Един огромен мъж на не повече от двайсет години, който вероятно тежеше близо 160 килограма, се беше опрял на светлокафяв „Понтиак” комби, облицован с изкуствено дърво. На вратата се четеше надпис „Таксиметрова компания Колониа”. Остин се приближи до мъжа и го попита дали познава екскурзовод на име Джеремая Уитълс.

– Старият Джери? Разбира се! Вече се пенсионира. Ако ви трябва някой, който да ви разведе, ще ви свържа с моя братовчед.

– Благодаря, но бих искал да говоря с Джери – каза Остин. – Можете ли да ни закарате при него?

– Няма проблем – отговори мъжът с широка усмивка. – Той живее в града. Качвайте се.

Остин отвори вратата пред Сонг Лий и после седна до нея. Шофьорът, който се представи като Елууд, намести тялото си зад волана, от което ресорите на комбито простенаха, а шасито се наклони на една страна. Докато Елууд потегляше, черен пикап „Шевролет Силверадо” го последва по алеята и продължи да кара след него до Колониа, град с около шест хиляди жители, чиято осеяна с дупки главна улица имаше особено старовремско излъчване. Елууд зави към тих жилищен квартал и спря пред кокетна жълта къща с бели первази.

„Силверадото” задмина „Понтиака” и спря малко по-напред, откъдето шофьорът можеше да наблюдава как Остин и Лий се приближават към предната врата. Кърт натисна звънеца. Отвътре някой извика „секунда”. Малко по-късно, строен мъж на около осемдесет години отвори вратата.

Джеремая Уитълс първо се усмихна на Лий. После очите му се обърнаха към Остин и се разшириха от изненада.

– Кърт Остин от НАМПД? Боже мой, не мога да повярвам! Колко време мина?

– Твърде много, Уит. Как си?

– По-стар, но не много по-умен. Какво те води на моя прекрасен остров, Кърт?

– Все същите рутинни задачи на НАМПД. Показвам острова на доктор Лий. Тя се интересува от Нан Мадол и не се сещам за някой, който е по-запознат с темата от най-добрия екскурзовод на Понпей.

– По-точно най-добрият бивш екскурзовод – каза Уитълс. – Влизайте!

С розовото си теме, тънкия орлов нос, добродушните любопитни сини очи, надничащи зад очила с телени рамки, и леко прегърбените си рамене, Уитълс напомняше за дружелюбен мишелов.

– Чух, че си се пенсионирал – каза Остин.

– Мозъкът ми все още е пълен с факти, като старо гърне с яхния, но гръбначният ми стълб започна да се сковава и вече не мога да обърна глава без да ме заболи, а както знаеш това е важно, за да показвам различните забележителности. Трябваше да се въртя от кръста като дървен войник. После зрението ми започна да отслабва. Никой не иска да наема полусляп екскурзовод, затова реших да се откажа.

Уитълс поведе гостите си през стаи, отрупани с красиви произведения на микронезийското народно изкуство. На всяка стена и във всеки ъгъл имаше маски, тотеми и издялани фигури. Той покани двамата да седнат на заградената веранда и отиде да им донесе студена минерална вода.

По време на своите пътувания по света, Остин беше виждал клонинги на Уитълс, англичани перипатетици, които работят като екскурзоводи в известни катедрали, древни замъци или забравени храмове, попиващи всеки факт, важен и не чак толкова, и които се превръщат в местни знаменитости.

Остин беше срещнал Уитълс по време на една обиколка на Нан Мадол и остана впечатлен от необятните му знания за културата и историята на острова. Преди много години, Уитълс беше служил като навигатор на търговски кораб, който спрял край Понпей и той бил впечатлен от красотата и историята му. Оттегляйки се рано от морската търговия и разчитайки на спестяванията си, Уитълс се преместил на острова и започнал да води уединен живот, концентриран около руините. Нан Мадол се беше превърнал не само в източник на доходи, но и в смисъл на целия му живот.

Уитълс се върна с водата, седна на един стол и попита Лий какво знае за Нан Мадол.

– Не много, признавам – започна тя. – Знам, че го наричат „Тихоокеанската Венеция“.

– Нан Мадол по нищо не прилича на адриатическия град – каза Уитъл, – но въпреки това е изумителен. Състои се от деветдесет и два изкуствени острова, създадени през дванайсти век. Строителите пренесли шестоъгълни базалтови колони до плитчините и рифа на Тенвен, като някои от тях били с дължина над шест метра и ги натрупали хоризонтално, за да направят изкуствени острови с равен връх. Мрежа от плитки канали свързва островите един с друг. Тъй като градът е отдалечен и се намира на място, на което нищо подобно не би трябвало да съществува, се появявили теории, че Нан Мадол е част от изчезналия континент Му или Лемурия.

– Вие как мислите, господин Уитълс? – попита Лий.

– Мисля, че реалността е много по-прозаична, но въпреки това изумителна. В града е имало храмове, административни сгради, погребални камери, къщи за жреци и благородници, както и басейн, в който е живяла свещена змиорка... С какво мога да ви помогна, доктор Лий?

– Виждали ли сте на друг остров руини, в които са издялани необичайни рисунки, подобни на тези?

– Само на едно място – отвърна Уитълс. – Храмът, познат като Храмът на лекуващите жреци. Чувал съм, че има подобен храм и на друго място, но така и не успях да потвърдя тази информация.

– Какво точно е представлявал този култ? – попита Остин.

– Зародил се е на един от островите близо до Понпей. Жреците обикаляли архипелага, за да лекуват болните и се прочули с чудотворните си умения.

Остин и Лий се спогледаха.

– Като лекар – каза тя, – съм много заинтригувана от тази история.

– Бих искал да мога ви кажа повече – отвърна Уитълс, – но цивилизацията им е изчезнала по време на една кръвопролитна война. Въпреки че има голям шанс вярванията и церемониите на култа да са се запазили в една по-примитивна форма, повечето от това, което знаем днес, се е предавало от уста на уста. Няма никакви писмени сведения.

– Рисунките не се ли считат за писмени сведения? – попита Остин.

– Разбира се – отвърна Уитълс, – но от това, което съм виждал, те са по-скоро символични и алегорични, отколкото исторически.

– Какво изобразяват рисунките в Нан Мадол? – попита Лий.

– По-добре да ви ги покажа, отколкото да ви ги описвам – каза Уитълс.

Той влезе в кабинета си и се зарови в шкафовете. Накрая се върна с един кафяв плик. Старецът го отвори и измъкна отвътре купчина снимки. Избра една и я подаде на Лий.

– Това е фасадата на храма, снимана от канала – обясни той. – Под пода на сградата има кухо пространство, което явно е било басейн. На снимката се виждат рисунките по камъните.

Лий се загледа в снимката, а после я подаде на Остин, който разгледа фигурите с форма на камбана и после вдигна глава.

– Медузи? – каза той.

– На това приличат – потвърди Уитълс. – Не съм сигурен защо са украсили стените на храма с тези създания. Но, както вече казах, има един басейн, посветен на свещената змиорка, така че защо да няма и такъв за медузи?

– Действително, защо не? – попита Лий, като тъмните ѝ очи блестяха от вълнение.

– Бих искал да видя това място – каза Остин. – Можеш ли да ни кажеш къде е?

– Мога да ви покажа точното място, но се надявам да си носите бански. Изкуственият остров, на който е бил изграден храмът, потъна по време на едно земетресение преди години. Не много надълбоко. На около четири метра.

Остин погледна Лий.

– Какво ще предпочетете, госпожо? Да се върнете на кораба, или да разгледате Нан Мадол?

– Мисля, че отговорът на този въпрос е ясен – отговори тя.

Той не беше изненадан от думите ѝ.

Остин помоли за телефонен указател и след няколко минути вече беше уредил лодка под наем и екипировка за гмуркане. Уитълс отбеляза местонахождението на храма върху една туристическа карта на древния град. Те му благодариха и се сбогуваха. После се върнаха в „Понтиака”. Таксито потегли към пристанището, а „Шевролетът Силверадо” се отдели от бордюра и ги последва на известно разстояние.

35

Доктор Лисандър Кодман посрещна семейство Траут във вестибюла на сграда, точно над тревистия площад на „Лонгууд Авеню”, където Медицинския факултет на Харвард делеше общ двор с един от най-престижните университети в страната. Професорът беше висок, енергичен мъж на около шейсет и пет. Имаше издължено лице и големи зъби, което сякаш потвърждаваше вероятността някои от старите жители на Нова Англия да са се чифтосвали с коне.

Кодман поведе гостите си по коридора и ги покани в просторния си кабинет. После им предложи да седнат и напълни три чаши с чай. Настани се зад бюрото и им зададе няколко въпроса за работата им в НАМПД. Накрая вдигна един подвързан доклад, за да могат да прочетат надписа върху тъмносинята му корица:

„Нюбедфордска аномалия: изследване на имунния отговор сред екипажа на китоловния кораб „Принцес’”

Кодман отпи шумно от чашата си.

– Успях да прегледам отново доклада на доктор Лий – каза той. – Още по-любопитен е, отколкото си го спомням.

Пол попита:

– В какъв смисъл „любопитен”, професор Кодман?

– Ще разберете, щом го прочетете. Първата част от работата на доктор Лий се опира главно на статии от вестници. Журналистът е интервюирал пенсионирали се китоловци, желаещи да увековечат своите приключения и е осъзнал, че е надушил нещо. Забелязал е, че група китоловци на седемдесет и осемдесет години, почти не са боледували през голяма част от много дългия си живот.

– Днес посетихме „Сийменс Бетъл” в Ню Бедфорд – каза Гамей. – По стените имаше плочи, на които бяха изобразени китоловци. Пол спомена, че според него те трябва да са били много корави хора.

– В този случай става дума за нещо повече от коравост – обясни Кодман. – Тези мъже никога не са боледували от нищо, дори и от обикновена настинка. Умрели са на преклонна възраст, повечето от старческа болест като конгестивна сърдечна недостатъчност, например.

– Написаното във вестниците може да е било преувеличено – усъмни се Гамей.

– Особено през деветнайсти век – добави Кодман. – Но историите са привлекли вниманието на един лекар имунолог на име Фулър, работещ тук, в медицинския факултет. Той събрал екип от лекари, които да изследват феномена. Разговаряли са с мъжете и лекарите, които са ги преглеждали. Това, което са открили, е още по-странно от написаното във вестниците. Всички мъже, които се радвали на крепко здраве, са служили на китоловния кораб „Принцес” по време на плаването му през 1848 г. На въпросното пътуване се разболели от тропическа болест, засегнала по-голямата част от Тихоокеанската китоловна флотилия. Някои от членовете на екипажа след това тръгнали отново на път и загинали в китоловни злополуки, но четиринайсет от тях били все още живи. Сравнили ги с мъже от други кораби и статистическата разлика по отношение на здравословното им състояние била изумителна. Лекарите подкрепили своите открития с таблици, графики и т.н.

– Но въпреки това сте изразили съмнения към труда на доктор Лий – каза Гамей.

Професор Кодман се облегна на стола, сплете пръсти и се загледа в празното пространство.

– Не ме притесни толкова първоначалното излагане на фактите, колкото нейните заключения – каза той след малко. – Основата на доклада на доктор Лий е изградена върху емпирични доказателства, които трудно успях да приема: анекдоти, разказвани от мъжете, участвали в събитията. За нещастие, капитанът на кораба загинал преди да започне по-сериозно разследване на случая, а бордовият дневник така и не е бил открит.

– Наблюденията на първия помощник капитан нямат ли някаква тежест? – попита Пол.

– О, да, но се замислете: тези мъже са били болни по онова време, някои от тях са изпаднали в кома от треската, а спомените им са записани десетилетия след събитията.

– Какво точно се разказва в тези спомени? – заинтересува се Пол.

– Всичките са разказали едно и също: разболели се след напускане на пристанището, изпаднали в безсъзнание, и се събудили на следващия ден в отлично здраве.

– Възможно ли е да се е получила спонтанна ремисия? – попита Гамей.

– Доктор Лий представи данни за подобна на грипа зараза, която е вилняла из китоловната флотилия по същото време. Съдейки по скоростта на разпространение, както и по високата степен на смъртност при болестта инфлуенца, бих казал, че спонтанната ремисия е малко вероятна.

– Споменахте, че всички мъже от екипажа са разказали едно и също – каза Гамей. – Това не потвърждава ли истинността на случилото се?

– Китоловният кораб е бил едно малко затворено общество. Мисля, че са имали еднакво възприемане на събитията. – Той направи пауза. – Само първият помощник капитан е разказал различна версия.

– Тя противоречи ли на версията, разказана от екипажа? – попита Гамей.

– Не. Всъщност, я допълва. Спомнил си как корабът е пуснал котва на един остров и дори че слязъл на брега с капитана. Разказал и как видял сияеща синя светлина и почувствал как нещо опарва гърдите му. След като се събудил, сякаш никога не е бил болен.

– Това с паренето е много интересно – каза Гамей. – Мислите ли, че е била някаква примитивна инокулация^21?

– Изглежда, че разказът му е клонял в тази посока. Казал е, че оцелелите мъже от екипажа и офицерите имали червено петно на гърдите. Може светлините да са били халюцинации или електрически феномен, познат като „Огън на Свети Елмо”, а следите по кожата – ухапване от насекоми. Каквато и да е истината, инокулацията може да предотврати дадено заболяване, но не и да го излекува.

– Екипът от Харвард взел ли е кръвни проби от мъжете? – попита Гамей.

– Да. Пробите били изследвани под микроскоп. Очевидно е имало някаква необичайна антигенна активност, но вие трябва да разберете, че използваните оптически инструменти по онова време, по днешните стандарти са били много примитивни. Науката имунология е сравнително млада. Дженър и Пастьор все още не са били направили своите революционни открития, обясняващи защо хората, преживели дадено заболяване, рядко се разболяват отново от същото.

– Възможно ли е кръвните проби да бъдат анализирани днес? – попита Гамей.

– Разбира се, ако разполагахме с тях. Оказва се, че били изхвърлени, или просто загубени. – Той подаде доклада на Гамей. – При всички случаи четивото, ще ви се стори много интересно.

Съпрузите Траут се сбогуваха и тръгнаха към колата си. В този момент телефонът на Пол започна да вибрира.

Той слуша за момент, а после каза:

– Добре. – После изключи апарата и се обърна към Гамей: – Явно дължим едно извинение на нашия приятел Бримър.

– Открил е документи от пътуващото представление на Кейлъб Най? – попита Гамей.

– Нещо по-хубаво – каза Пол. – Намерил е бордовия дневник на „Принцес” от 1848 г. Иска да се срещнем в магазина му, за да ни го даде.

Харви Бримър остави слушалката на телефона и загледа четиримата азиатци в кабинета си. Бяха на около двайсет и пет години, облечени еднакво в черни кожени якета и дънки, и всички бяха вързали ленти с китайски йероглифи на главите си. Бяха пристигнали в Ню Бедфорд скоро след като Бримър се обади за дневника. Водачът им, младеж с изпито лице и белег на дясната буза, беше същият, който посети антиквариата, за да пита за дневника. Той беше казал на Бримър да се обади на семейство Траут.

– Идват насам – объна се към него Бримър. – Защо искате да ги видите?

Младежът извади пистолет изпод ризата си. Той се усмихна, показвайки зъб, инкрустиран със златна пирамида.

– Не искаме да ги виждаме, старче – каза той. – Искаме да ги убием.

Младежът изтръгна кабела на телефона от стената, а после заповяда на Бримър да си даде мобилния телефон и го прибра в джоба си.

Кръвта на Бримър изстина. Беше достатъчно умен да се досети, че като свидетел на двойно убийство, няма да му бъде позволено да живее. Бримър седна зад бюрото и се замисли за резервния мобилен телефон, който стоеше заключен в едно от чекмеджетата. Той прецени, че щом му се отдаде случай, трябва да го използва.

21 Вкарване на микроорганизми, вкл. вируси в живи организми, с цел предизвикване на болест и последващ имунитет. – Бел. ред.

36

Подобно на много други лодки, създадени преди майсторите да се научат как да произвеждат корпуси от новото за времето си фибростъкло, очуканата четириметрова лодка, която Остин нае в Колониа, приличаше на боен кораб. Широкият плавателен съд се задвижваше от вътрешнобордов двигател с петнайсет конски сили, чието място беше в музея, а не в морето.

Остин се зарадва, че водолазното оборудване, което нае, изглеждаше в много по-добра форма от лодката и двигателя. Той провери регулаторите, маркучите и кислородната бутилка и реши, че са били добре поддържани. Като допълнение, купи подводен фотоапарат за еднократна употреба, затворен в пластмасова кутия. След като натовари екипировката, той помогна на Сонг Лий да се качи в лодката. Кърт дръпна няколко пъти въжето на стартера и двигателят закиха и закашля. Щом запали, се оказа, че има здраво механично сърце и с лекота тласка тежката лодка по водата с бавно, но постоянно темпо.

Нан Мадол се намираше на около четирийсет и пет минути с лодка от Колониа. В далечината на югоизточния бряг на остров Тенуен се откроиха очертанията на руините от града и впечатляващите изкуствени острови. При тази гледка Остин започна да се рови в паметта си, за да си спомни какво му беше казал Уитълс преди години за руините. Мястото било церемониален център още през втори век от новата ера, но сегашните руини са чак от дванайсети век.

Градът бил резиденция на благородници и погребални жреци, като жителите му никога не наброявали повече от хиляда души. Домовете на покойниците се простирали на петдесет и осем острова в североизточната част на града, в сектор, наречен Мадол Поуе. Уитълс беше водил Остин там, за да му покаже къде са живеели и работили жреците. Административният сектор Мадол Па се намирал в югозападния край на Нан Мадол. Там живеели благородниците и воините.

Строителите на Нан Мадол издигнали защитни диги, които да пазят града от тихоокеанските бури. Правоъгълните острови на практика са еднакви. Здрави стени, построени чрез наслагване на тежки, шестоъгълни, базалтови колони в стил дървено бунгало, обградени от парчета корал. След като стените достигнали няколко метра над морското равнище, върху колоните били изграждани платформи, служещи за основа на жилища, храмове и дори гробници. Най-сложните от тези острови, като впечатляващата гробница Нандауас, имали по две седемметрови стени, ограждащи дома на краля.

Според картата, която Уитълс нарисува на Остин, Храмът на лекуващите жреци се намираше в погребалния сектор на Нан Мадол. Беше по-малка версия на Нандауас, което предполагаше, че островът е бил от голямо значение за неговите обитатели. В храма се влизало през портал във външната стена, затваряща малък двор, и после през още един портал във вътрешната стена.

Следвайки картата на Уитълс, Остин зави с лодката към града и премина покрай рушащите се стени, които изглеждаха не на място в това отдалечено кътче. Двамата с Лий махнаха на няколко лодки, пълни с туристи с фотоапарати, защитени от тропическото слънце от цветни платнени навеси. Нан Мадол се беше превърнал в популярна дестинация за еднодневни екскурзии. Лодката подмина и един водач, който показваше пътя на няколко каяка, подобно на патица, следвана от малките си.

Остин погледна картата, реши да напусне главната туристическа зона и да свие в един тих канал без изход, от двете страни на който имаше базалтови стени и палмови дървета. В древни времена, Храмът на лекуващите жреци се издигал в края на канала, но сега единствената следа, че някога е съществувал, беше разбъркана купчина колони, подаващи се на около трийсет сантиметра над водата. Остин угаси двигателя, остави лодката да се доближи на няколко метра от руините и пусна котвата.

От водолазния магазин Кърт си беше купил бански костюм с хавайски мотив – огненочервен на цвят с хула танцьорки. Не че беше възхитен от него, но само той му беше по мярка. Той прибра портфейла и телефона във водонепромокаемата торба на оборудването за гмуркане и си сложи компенсаторната жилетка, колана с тежестите, кислородната бутилка и плавниците. След това се претърколи през борда, подаде се отново и махна на Сонг Лий, после захапа мундщука и се гмурна на няколко метра в бавнодвижещата се кафеникаво-зелена вода.

Остин включи водонепромокаемото фенерче, което купи в магазина. Видимостта в мътната вода беше ограничена, но светлината докосна разтрошения базалт, който някога е служил като основа на острова. Кърт заобиколи купчината камъни и после изплува до лодката под наем.

Уитълс беше предположил, че кораловото ядро, поддържащо храма, се е срутило по време на земетресението, разлюляло града, и така сградата е потънала на дъното, а стените са се сринали отгоре му.

Остин отново обиколи с плуване купчината, този път на различна дълбочина и видя един отвор, над който базалтовите колони бяха паднали под ъгъл. Той освети кухината с фенера си. Светлината се разсея, което предполагаше, че зад входа има отворено пространство. Кърт се провря през тесния отвор, простъргвайки кислородната бутилка в базалта.

След като се промуши, Остин освети кухината с фенерчето и видя, че се намира в подобна на пещера камера, образувана при срутването на вътрешните и външните стени. Дори и храмът да не беше разрушен, щеше да остане скрит зад останките на вътрешната стена, която се беше срутила върху и около него.

Остин помисли, че е достигнал до края на своето изследователско пътешествие и се приготви да се върне обратно, когато реши за последно да огледа стените на камерата с фенерчето си. Забеляза нещо странно в начина, по който сенките падаха върху отломките вдясно. Той се приближи с плуване и видя, че една плоча беше паднала върху няколко от колоните, създавайки по този начин проход.

Остин се провря през него и след като преплува няколко метра, достигна до почти съвършен правоъгълен портал. Храмът се беше наклонил наляво и входът би трябвало да бъде затрупан от отломки, но трегерът му беше паднал така, че отворът беше останал непокътнат. Остин набързо огледа наоколо, за да се увери, че входът няма да се срути и влезе в храма.

Фенерчето на Остин освети басейна, който Уитълс беше описал. Беше правоъгълен, дълъг около шест метра и широк четири и половина. В него бяха паднали отломки, но Остин предположи, че е дълбок около метър и осемдесет. Като освети една от стените с фенера, видя, че не е сам.

Върху стената бяха издялани шест мъжки фигури с препаски. Бяха в профил, като всеки държеше купа над главата си. Три от фигурите гледаха една към друга, заобиколили голяма медуза, чиито пипала се спускаха до каменен подиум с големина метър на два, разположен срещу стената. Остин огледа помещението с фенера си и видя същите изображения и върху другите стени.

Той се приближи и проследи с пръст контурите на една от медузите, сякаш в опит да се свърже с древния култ на лекуващите жреци. После се дръпна малко назад, извади фотоапарата и направи няколко снимки.

Нетърпелив да сподели с Лий какво е открил, Остин излезе от храма и се провря през вътрешните и външните стени. Оглеждайки се, за да се ориентира, той различи силует на лодка на фона на блестящата повърхност. Докато се издигаше, ушите му доловиха приглушения звук от мотор. Шумът ставаше все по-силен. Остин се зачуди защо някой би карал толкова бързо в спокойния канал. После в главата му светна червена лампичка.

Той проследи въжето на котвата и главата му се показа на повърхността, на няколко метра от лодката. Остин вдигна маската на челото си, примижа от силното слънце и видя една надуваема лодка да се приближава с голяма скорост към него. Беше твърде далече, за да види ясно лицата на хората в нея, но слънчевите лъчи се отразяваха от лъскавото голо теме на Чанг – водачът на бандата на Триадата, която беше нападнала „Бийб”. Стрелката в датчика за опасност на Остин закова в червената зона.

Сонг Лий седеше в лодката под наем, без да забелязва приближаващата заплаха. Остин извика и посочи бързо идващата към тях надуваема лодка. Усмивката, с която Лий посрещна Кърт, се превърна в озадачена гримаса. Остин погледна отново към лодката на бандитите. Вече беше достатъчно близо, за да се види зловещата усмивка на лицето на Чанг, който коленичи до носа и опря оръжие на рамото си. Беше въпрос на секунди да стигне до тях, но в този момент каяците, които видяха на идване, навлязоха в канала и препречиха пътя му. Надуваемата лодка зави, за да ги избегне, но вълната от движението ѝ преобърна два каяка.

Остин се възползва от секундите отлагане.

– Скачай! – извика той на Лий.

Тя сложи ръце на борда и се наклони над водата, без да осъзнава опасността, в която се намира, докато не видя проблясъците пред дулата и не чу пукотевицата от автоматична стрелба. Една редичка от гейзери изригна по повърхността на водата и се насочи към нейната лодка, неумолимо като циркуляр. Лий замръзна на място от страх.

Остин се издигна над водата възможно най-високо, пресегна се, сграбчи Лий за ризата и я издърпа. Тя падна от борда няколко секунди преди куршумите на Чанг да направят лодката на решето.

Допълнителната тежест на Лий повлече и двамата на няколко метра под повърхността. Тогава Остин освободи малко въздух от компенсаторната си жилетка и те потънаха още по-надълбоко. Той сложи едната си ръка около кръста ѝ, сякаш щяха да танцуват валс, а с другата насочи светлината на фенера към лицето си. Тя инстинктивно беше поела въздух преди да падне във водата, но вече беше изразходвала запаса си и започна да изпада в паника. Остин я пусна, пое дълбоко дъх, извади регулатора от устата си и посочи мехурчетата, които излизаха от него.

Очите на Лий бяха разширени от страх, но разбра какво се опитваше да ѝ обясни. Тя взе мундщука и го захапа със зъбите си. Докато кислородът изпълваше дробовете ѝ, страхът в очите ѝ намаля. После подаде мундщука обратно на Остин.

Споделеното дишане щеше да ги поддържа живи, но трябваше да мислят и за Чанг и хората му. Това стана съвсем ясно, когато Остин видя плясък и пяна във водата. Хората на Чанг скачаха от лодката.

Мъжете лесно можеха да проследят Остин и Лий в плитките води на канала, по мехурчетата на повърхността. Чанг вероятно щеше да ги уцели, а и можеше да изчака да им свърши кислородът.

Остин напълни дробовете си с кислород, подаде мундщука на Лий и посочи с показалеца си.

Натам!

После хвана Лий за ръката и се гмурна към входа на храма. Хората на Чанг не разполагаха с кислород и бързо изостанаха. Докато жертвите им изчезваха зад стената на храма, нападелите се върнаха към повърхността. Лодката на Чанг заплува напред-назад в търсене на издайнически мехурчета. След като не успя да види нищо, Чанг предположи, че двамата са се промъкнали покрай него. Той заповяда на хората си да тръгнат обратно към входа на канала. През това време Остин и Лий вече бяха влезли в храма.

Лий се справяше с мундщука като професионалист, но за малко да се нагълта с вода, когато Остин ѝ показа фигурите по стените. Също като него, тя докосна медузата с ръка и поклати глава от яд, че не може да говори. Остин посочи към камерата, закачена на жилетката му и допря показалец и палец, за да ѝ направи знак, че е снимал всичко.

Двамата застанаха на ръба на басейна, споделяйки кислород и известно време се наслаждаваха на прекрасните рисунки. Остин провери колко въздух е останал в бутилката, а после тупна своя часовник и посочи към входа на храма. Споделеното дишане изразходваше два пъти повече кислород. Лий кимна, за да му покаже, че разбира. Те заплуваха един до друг, сякаш бяха залепени и достигнаха до външната стена. Остин направи знак на Лий да изчака. Той съблече жилетката и заплува в канала. Всичко беше спокойно. Кърт погледна към повърхността, но не видя и следа от Чанг и взетата под наем лодка.

Дочу се звук от двигател, но опитният му слух веднага разбра, че е по-различен от този на надуваемата лодка. Реши да рискува. Приближи се до основите на острова, изплува на повърхността и надникна иззад една скала, където базалтовите колони се бяха срутили.

Една туристическа лодка се приближаваше по канала към тяхната, която беше почти изцяло потопена, с изключение на носа, подаващ се от водата под ъгъл. По-важното беше, че Чанг и хората му не се виждаха никъде.

Остин замаха, докато един човек от лодката не го видя. Щом лодката зави към него, той пое дълбоко дъх и се върна при Сонг Лий. Направи ѝ знак, че всичко е наред и посочи нагоре. Тя повтори неговия знак и двамата се заиздигаха бавно към повърхността.

37

Малко след като хеликоптерът „Сикорски” излетя от Понпей, Дзавала извади една карта от плика с надпис „Строго секретно”, който Остин му даде и сравни точиците върху нея с островите и атолите, които виждаше от борда на машината. Мичман Дейли го потупа по рамото и посочи право напред, където се виждаха силуети на кораби.

– Сякаш се приближаваме към вражеска флотилия – каза Дзавала.

– Навлизаме в зоната за търсене – отговори Дейли. – Шест кораба на флота претърсват района около мястото, на което беше лабораторията. Един изследователски кораб на НАМПД пристигна, за да ни помогне. Моят кораб служи за команден център. Намира се точно пред нас.

„Сийхоукът” бързо измина разстоянието до „Конкорд”, увисна за кратко над носа и после се спусна бавно върху голям кръг, нарисуван върху палубата. Дзавала плъзна вратата на хеликоптера и слезе. Посрещна го прошарен мъж в сивокафява униформа.

– Името ми е Хенк Диксън, господин Дзавала – представи се мъжът и му подаде ръка. – Командир съм на ракетния крайцер „Конкорд”. Добре дошли на борда!

– Благодаря, капитане! Можете да ме наричате Джо. Моят началник, Кърт Остин, остана да свърши нещо на Понпей, но ще дойде след няколко часа. Мичман Дейли ме осведоми, че „Конкорд” служи като контролен център на флотилията по издирването.

– Точно така. Елате, ще ви покажа с какво се занимавахме досега.

Капитанът поведе Дзавала към импровизирания команден център на кораба, намиращ се до главната палуба. Десетина мъже и жени, седящи пред компютърни екрани, обработваха информацията, постъпваща от различните кораби и самолети, включени в търсенето.

– На какво разстояние сме от последното местонахождение на лабораторията? – попита Дзавала.

Диксън посочи към палубата под краката си.

– Намира се на около деветдесет метра точно под корпуса на кораба. Ние патрулирахме наблизо и бяхме нещо като резерва на поддържащия кораб „Прауд Мери”. Щом чухме сигнала за помощ, за няколко часа бяхме на мястото.

– Къде е той сега?

– Спасителен кораб на флота дърпа останките му към една корабостроителница, където криминалистите ще го огледат по-обстойно. Бяхме твърде заети с грижи за оцелелите, затова ни отне известно време, преди да имаме възможност да проверим какво става с лабораторията. Като не успяхме да се свържем с нея по радиостанцията, погрешно предположихме, че комуникационните шамандури са били повредени и тъй като разполагаме с подводен робот за оглеждане на корпуса, веднага го спуснахме. – Капитанът се доближи до един компютърен екран. – Тези кръгли вдлъбнатини, които виждате на дъното на океана, съвпадат с основата на краката, поддържащи „Селенията”.

– Няма следи от влачене – забеляза Дзавала. – Това показва, че лабораторията е била вдигната, което е напълно възможно с нейната неутрална плаваемост. Можете ли да ми покажете мястото на картата от сателита?

Диксън помоли един от техниците да покаже хибрид от карта и сателитен образ на мястото, което претърсваха.

– Използваме шпионски сателит, който може да различи обект с размер от един метър и да търси инфрачервени излъчвания – каза той. – „Селенията на Дейви Джоунс” се намираше западно от Понпей, между остров Нукуоро на север и Оролук на юг. Начертахме мислени линии между трите острова и кръстихме главната зона за търсене „Понпейския триъгълник”.

– Тези червени квадрати трябва да са зоните, които вече са претърсени – каза Дзавала.

– Точно така. Квадратчетата показват териториите, които са проверени с хидролокатор. Корабите прехвърлят данните си към нашата компютърна мрежа. Ние разграфяваме дъното на океана на квадрати, корабите преминават през всеки един, като се движат успоредно един на друг и след това се прехвърлят на следващия. По този начин проверяваме голяма част от океана за кратко време. Като допълнение, разполагаме със самолети и хеликоптери, които оглеждат повърхността.

– Това трябва да са островите, оградени с червено – каза Дзавала.

– Отново познахте. Варират от средно големи острови, до атоли, не по-големи от палеца ми. Повечето са безлюдни. Заповядахме на хеликоптерите да кацнат на някои от тях и да поговорят с жителите, но никой не е виждал нищо подозрително. Местата, които не можем да достигнем с лодка или по въздух, са проверени много подробно чрез сателитни снимки.

– Мичманът спомена, че сте пуснали радиохидроакустични шамандури – каза Дзавала.

Диксън кимна.

– Отне ни известно време докато разберем, че лабораторията е изчезнала и спуснем акустичните сензори – каза той. – Разполагаме с три подводници, оборудвани с електронни уши, толкова чувствителни, че могат да доловят кихане на риба. Те патрулират по периметъра на триъгълника.

– Наредете им да настроят звуковите си детектори за отличителния шум от руска подводница клас „Тайфун”. Те са много тихи, но може и да уловите нещо.

Диксън изгледа странно Дзавала.

– Мислите, че руснаците са замесени в това?

– Не – каза Дзавала, – но една от техните подводници може и да е. Изглежда, че сте завардили всички изходи. Искам да се върна на първото квадратче. Ще се свържа с кораба на НАМПД, за да видя дали ще ми дадат един подводен апарат, с който да огледам мястото.

– Ще им се обадя – каза капитан Диксън и после добави: – Вече не знам какво да правя. Имате ли някакви предложения?

Дзавала се загледа в обширната територия на сателитната снимка. Флотът се беше нагърбил с тежка, почти непосилна задача. Федерални щати Микронезия се състоят от повече от шестстотин острова, разпръснати на два и половина милиона квадратни километра в Тихия океан. Общата им територия е по-малка от тази на Роуд Айлънд, но ако в това число се включи и океана, държавата заема площ колкото две трети от Съединените щати.

– Добрата новина е, че планът ви за търсене е чудесен, капитане. Ако имахте достатъчно време, не се съмнявам, че щяхте да откриете лабораторията.

– Благодаря. – Капитанът сви очи и каза: – Каква е лошата новина?

Дзавала му се усмихна тъжно.

– Нямаме време!

38

Пол Траут спря взетия под наем джип до един празен паркинг на четириетажната фабрика, изоставена преди десетилетия, когато текстилният бизнес се оттеглил от Ню Бедфорд. На фона на нощното небе, силуетът на гранитната сграда можеше да мине за реликва от някоя древна цивилизация, ако не беше огромният надпис „Намалени мебели”. Слаба крушка над предната врата осветяваше малка дървена табела: „Антики Бримър, 4-и етаж”.

Фабриката беше потънала в мрак, с изключение на нощните лампи в изложбената зала и едно жълто сияние в прозореца на четвъртия етаж.

– Изглежда ли ти познато? – попита Гамей.

– Да – каза Пол. – Това е старата фабрика на Добс, мястото, което Рейчъл ни показа на картината.

Гамей посочи към последния етаж.

– Или Бримър е там горе – каза тя, – или духът на капитан Добс работи извънредно.

Пол извади мобилния телефон и набра номера на Бримър.

– Странно – каза той, – горе свети, но той не отговаря. Не се включва дори гласовата поща. И твоята антена ли долавя същите вълни в стил „нещо не е наред“?

Гамей сбърчи нос.

– По-скоро една ужасна миризма – каза тя и добави: – Бримър ни казва, че дневникът е изгубен, а после ни се обажда да ни съобщи, че знае къде е. След това ни кани да се срещнем в тази гигантска къща на духовете, вместо в неговия магазин или на някое обществено място. Защо е цялата тази тайнственост?

– В ума ми започва да се появява картина на капан за мишки – рече замислено Пол. – Но вместо кашкавал, примамката е стара книга. А ние сме мишките.

– Може би тази страшна стара сграда ни прави параноици – каза Гамей. – Бримър не е агресивен човек. Какво предлагаш?

– Не знам дали информацията в дневника на Добс ще помогне на Кърт и Джо да открият изчезналата лаборатория – започна Пол, – но щом става дума за човешки животи, мисля да действаме.

– Съгласен съм, че ползата оправдава риска. Но хайде да го намалим и да огледаме наоколо.

Пол паркира джипа на едно по-тъмно място и двамата внимателно се приближиха към входа.

– Отключено е – каза Пол. – В това няма нищо подозрително. Бримър ни очаква.

– Но не си вдига телефона – напомни Гамей. – Ако не е бил в кабинета си, нямаше да остави вратата отключена. А това е подозрително.

Двамата заобиколиха сто и петдесетметровата сграда и стигнаха до още една врата. Тази беше заключена. Като завиха зад ъгъла, съпрузите се натъкнаха на желязна аварийна стълба, която стигаше до най-горния етаж. Заизкачваха се по нея, проверявайки вратата на всяка една от площадките, но всички бяха заключени.

Пол промуши ключа от колата си в касата на последния етаж. Дървото беше меко и прогнило. Той направи крачка назад и натисна вратата с рамо. След като усети, че поддава, той удари още няколко пъти, докато вратата се откачи от касата. Гамей извади малко халогенно фенерче от чантата си и двамата влязоха вътре.

Звукът от стъпките им ехтеше, докато вървяха по прашния под. Обширното пространство, в което са работили стотици станове, беше по-тихо от гробница. Двамата се насочиха към задната част на помещението, където под процепа на една врата се виждаше светлина и стигнаха до преграда от гипсокартон. До нея бяха наредени кашони, върху които беше написано „БРИМЪР”.

Пол взе една летва от купчина строителни отпадъци, вдигна я като бейзболна бухалка и прошепна на Гамей да почука на вратата. Тя го направи, лекичко. След като не чу отговор, се отдръпна настрана и Пол повтори разбиването от преди малко. Вратата се отвори от първото бутване.

Подът беше обсипан с книги и документи, съборени от лавиците. Листове хартия висяха закачени на въжета, опънати из стаята. Светлината, която се виждаше през прозореца, идваше от настолната лампа върху бюро с компютър и малка дъска за чертане. Върху тях лежеше Бримър. Дилърът на антики беше паднал по очи, а едната му ръка беше протегната към мобилен телефон на няколко сантиметра от върха на пръстите му. В гърба му се виждаше една единствена дупка от куршум и червено петно.

Пол допря пръсти до артерията на врата му.

– Сега вече знаем защо не е вдигнал телефона – каза той.

Гамей се наведе над дъската за чертане, на която имаше наполовина завършен документ, написан с богато украсен шрифт. До нея лежаха няколко старинни калиграфски писалки и мастилница. Тя прочете на глас написаната на ръка бележка върху лист хартия до отворена книга:

– „Наричайте ме Ишмаел...“

– Първото изречение от „Моби Дик”? – попита Пол.

Гамей кимна.

– Изглежда, че нашият господин Бримър е подправял страници от ръкописа на Мелвил – каза тя.

– Възможно ли е да са го убили заради това? – попита Пол.

– Най-вероятно някой не е искал да използва телефона.

Пол пъхна парче хартия под мобилния на Бримър и го обърна, за да се види екрана.

– Набирал е полицията – каза той. – Стигнал е до „91...”

– Мисля, че Бримър е бил принуден да дойде тук – каза Гамей. – Той никога не би пуснал някого в работилницата си за фалшификати. И съдейки по бъркотията на пода, бих казала, че са търсили нещо.

– Дневникът от 1848 г.?

– Както би казал Холмс: „Когато елиминираш невъзможното, каквото и да остане, колкото и невероятно да е, трябва да е истината”.

– Тялото му е още топло, госпожо Холмс. Това какво ви говори?

– Че е най-добре да бъдем нащрек – каза тя. – А и убийците са знаели, че идваме да се срещнем с Бримър.

– Това не е ли пресилено? – попита Пол.

Гамей посочи трупа.

– Кажи го на господин Бримър.

– Добре – каза Пол с лека усмивка. – Убеди ме.

Пол долепи пръст до устните си и отвори вратата срещу тази, през която влязоха. Озова се на една площадка, наведе се през перилото и погледна надолу по стълбите. Видя слаб оранжев проблясък и надуши цигарен дим. Траут се върна заднешком в кабинета, затвори тихичко вратата и заключи.

Пол вдигна мобилния на Бримър и натисна втората единица, за да довърши номера. Когато полицейският диспечер отговори, той каза, че се казва Бримър, остави адреса и обясни, че някой се навърта в сградата и че подозира, че са въоръжени и опасни.

Пол затвори и постави телефона в безжизнените пръсти на Бримър.

Двамата с Гамей се измъкнаха от кабинета на Бримър и бързо прекосиха просторната тъкачница. Пол остави летвата до стената и излязох навън, но след първата крачка замръзнаха на място.

Старата разнебитена стълба трепереше и се чуваха звуци от приближаващи се по железните стъпала стъпки. Съпрузите се скриха обратно вътре и Пол взе летвата, която остави преди малко. Долепиха се до стената от двете страни на вратата. Пол стисна още по-здраво дървото.

Отвън се чуха тихи мъжки гласове, а после възклицание. Мъжете бяха открили разбитата врата. Гласовете замлъкнаха.

Вратата се отвори бавно. Една фигура влезе в помещението, последвана от втора. Първият мъж светна със запалка. Пол изчисли, че има една секунда да реагира и стовари летвата върху главата на втория. Мъжът дочу звука от удара и се обърна. В другата си ръка държеше револвер. Пол го удари в корема с единия край на летвата и след като човекът се присви, продължи с удар в главата.

Съпрузите се втурнаха към вратата, спряха за секунда, за да се уверят, че никой друг не се качва по аварийната стълба, затичаха надолу и скочиха в джипа. Докато се отдалечаваха от фабриката, се разминаха с две полицейски коли, които караха с бясна скорост към сградата. Светлините им бяха включени, но не и сирените.

Гамей си пое дъх и каза:

– Къде си се научил да размахваш бухалка като Тед Уилямс?

– В лятната лига по софтбол „Уудс Хол”. Играх първа база за отбора на океанографите. Само за удоволствие. Дори не следях резултата.

– Този път ще ти пиша две точки, заради техничен двоен удар – каза Гамей.

– Благодаря! Предполагам, че стигнахме до задънена улица с дневника на Добс – каза Пол.

Гамей стисна устни замислено.

– Капитан Добс не е единственият, който е написал своите спомени – каза тя.

– Кейлъб Най? – попита Пол. – Но всички негови записки са изгорели.

– Рейчъл Добс спомена диорамата. Това не е ли един вид писмен документ?

Пол изведнъж се изпълни с енергия и каза:

– Струва си да опитаме.

Той натисна педала на газта и подкара джипа към имението на Добс.

Рейчъл Добс изпращаше екипа, който беше почистил след джаз концерта и се канеше да заключи сградата. Тя изглеждаше по-спокойна, отколкото им се стори преди няколко часа.

– Опасявам се, че пропуснахте концерта – каза тя. – Предполагам сте открили магазина на господин Бримър.

– Да, благодарим ви – каза Гамей. – Той не можа да ни помогне, но с Пол си спомнихме за диорамата, която споменахте. Дали е удобно да ни я покажете?

– Ако дойдете утре, с радост ще го направя – отвърна Рейчъл.

– Тогава вече ще сме се върнали във Вашингтон – каза Гамей. – Ако има някаква възможност...

– Е, все пак, вашето щедро дарение ви направи членове на „Общество Добс” – каза Рейчъл. – Да слезем долу.

Мазето на къщата на Добс беше просторно и влажно. Тримата се провираха на зигзаг покрай различните антики и спряха пред висок до тавана шкаф, за който Рейчъл обясни, че е херметизиран сейф с контрол на температурата. Тя отвори двойните му врати. Вътре се виждаха метални лавици, върху които бяха поставени пластмасови кутии, всяка от които беше надписана. Един предмет с цилиндрична форма, дълъг около метър и осемдесет, и опакован в найлон, заемаше най-ниския рафт.

– Това е диорамата на Най – обясни Рейчъл. – Опасявам се, че е доста тежка, затова никой досега не я е измъквал, за да я разгледа.

Пол клекна и повдигна единия край на цилиндъра.

– Не е невъзможно – каза той.

През годините в колежа, Пол беше помагал на риболовната лодка на баща си, а след това прекарваше часове във фитнеса, поддържайки се във форма. Гамей беше още по-пристрастена към тренировките и въпреки, че нейната дългокрака фигура можеше да е слязла от страниците на списание „Вог”, беше по-силна от който и да е мъж. Помагайки си, съпрузите с лекота вдигнаха рулото и го понесоха нагоре по стълбите.

По предложение на Рейчъл, те оставиха цилиндъра в палатката, където имаше достатъчно място да го разопаковат. Съпрузите махнаха найлона и развързаха връзките около диорамата. Тя беше плътно навита.

Бавно и внимателно, двамата развиха диорамата.

Показа се първата рисунка. Беше картина с маслени бои, висока около метър и половина и широка близо два, изобразяваща китоловен кораб, завързан за кей. Под картината имаше надпис:

„Краят на пътуването”

– Навярно гледаме последната част от диорамата – предположи Рейчъл. – Тук се вижда кораб, който разтоварва улова си в Ню Бедфорд. Виждате ли как търкалят буретата по рампата към пристана?

Цветовете на морето и небето светлееха, но останалите нюанси бяха направо крещящи, в стила на цирковите плакати. Замахванията с четката бяха смели, сякаш художникът е бързал да нанесе боята. Перспективата беше сгрешена, очевидно видяна през очите на неопитен рисувач.

– Имате ли представа кой я е нарисувал? – попита Гамей. – Техниката е груба, но художникът е имал добър усет за детайлите. Вижда се дори името на кораба върху корпуса му: „Принцес”.

– Много сте наблюдателна – каза Рейчъл Добс. – Сет Франклин е бил самоук и е продавал картини на кораби на техните собственици и капитани. Преди да започне да рисува, той е бил корабен дърводелец. Най-вероятно Най е стоял пред диорамата, докато са я развивали от рисунка на рисунка и е допълвал подробностите със собствения си разказ. Осветлението навярно е било драматично, а вероятно е имало и звукови ефекти. Както знаете, някой зад диорамата е трябвало да извика: „Показа се!”

На следващата картина се виждаше как „Принцес” заобикаля парче земя, което надписът отдолу определяше като „Носът на Африка”. На една друга рисунка, корабът стоеше закотвен на фона на зелен вулканичен остров. Тъмни фигури, навярно туземци, стояха на палубата, окъпана в синьо сияние. Надписът отдолу гласеше:

„Остров Беда – последната Тихоокеанска спирка”

На следващата картина се виждаше още един вулканичен остров, очевидно много по-голям, с около дванадесет кораба, закотвени в пристанището. Надписът отдолу обясняваше, че това е Понпей.

Пол продължи да развива диорамата. Следващите картини изобразяваха в обратен ред разфасоването на един кашалот и варенето на маста му, за да се добие масло. Особено интересен беше мъж се бели коси, лежащ на палубата над надписа:

„Съвременният Йона”

– Това е Призракът – каза Рейчъл. – Изумително! Явно така е изглеждал Кейлъб Най, след като е бил изваден от стомаха на кита.

Твърдото платно на диорамата беше трудно за държане, но докато Пол развиваше, Гамей го прибираше и така китоловната сага продължи да се развива в обратен ред.

Картината пред тях показваше класическа сцена на китоловна лодка, нападаща кашалот, в бурни води. От устата на кита се подаваха два крака. Надписът отдолу гласеше:

„Кейлъб Най – погълнат от кит”

Рейчъл Добс трудно скриваше вълнението си. Тя започна да говори за благотворително събитие, на което да събере пари за реставрацията на диорамата и намирането на място, на което да я изложи. Пол и Гамей Траут намираха платното за много интересно, но безполезно. Въпреки това продължиха да развиват, докато не стигнаха до последната картина, почти огледален образ на кораба от първата сцена. В тази картина, на кея имаше множество хора и моряците разгъваха платната. Надписът отдолу гласеше: „Отплаване”

Пол се изправи, за да се разтъпче, но острото око на Гамей забеляза, че има още няколко метра от платното. Тя го помоли да продължи да разгъва, очаквайки да види някакво заглавие. Вместо това, пред тях се разкри карта на Южния Тих океан. По цялата ѝ повърхност бяха нарисувани криволичещи линии и навсякъде се виждаха опашки на китове. До всяка опашка беше изписана географска широчина и дължина.

– Това е карта на пътуването на кораба „Принцес” през 1848 г. – каза Рейчъл. – Тези координати посочват местата, на които са били хванати китовете. Капитаните често са рисували в дневниците си, за да отбелязват добрите зони за улов. Картата е давала на публиката представа колко продължително е било това пътуване и къде са се случили въпросните приключения.

Гамей застана на четири крака и проследи с показалец линията от Понпей, до една точка, наречена „Остров Беда”. Координатите на острова бяха отбелязани отстрани.

Съпрузите ги записаха, навиха диорамата и я занесоха в кухнята. Въпреки протеста на Рейчъл, те ѝ дадоха значителна сума, с която да започне да търси място, на което да изложи платното.

Докато жената отиде да заключи музея, двамата излязоха в градината.

– Какво ще кажеш? – попита Гамей.

– Не знам дали това ще ни помогне да открием лабораторията – каза Пол, – но мисля, че всичко е свързано: миналото и настоящето, синята медуза, както и невероятното излекуване на мъжете от екипажа на „Принцес”.

– Не забравяй, че за някого дневникът е толкова важен, че е готов да убие Бримър – каза Гамей. – Трябва да съобщим на Кърт и Джо какво сме открили.

Пол вече държеше в ръка мобилния си телефон и избираше номер от списъка с контактите.

39

Като всеки добър детектив, Джо Дзавала започна своето търсене на „Селенията на Дейви Джоунс” от местопрестъплението. Използвайки едноместен подводен апарат, взет на заем от кораба на НАМПД, той се спусна на дъното на океана и мина няколко пъти над овалните вдлъбнатини, оставени от основите на лабораторията. Не откри нищо ново, отдалечи се от мястото и започна да изследва района около него. Прожекторите на апарата внезапно осветиха парче метал.

Използвайки механичните ръце, Дзавала хвана парчето стомана от дъното и го огледа под светлината, преди да го прибере в една кошница, закачена под машината.

– Прибрах парче от „Прауд Мери” – съобщи той на корабния мостик.

– Сигурен ли си, че не е парче от лабораторията? – попита капитан Кембъл, командващ кораба на НАМПД.

– Напълно! Металът е огънат и разтопен, както би се очаквало при попадение от ракета. По нищо не прилича на обектите, които видях на чертежа. Това, което открих досега, съвпада с нашата теория, че лабораторията е била вдигната и пренесена другаде.

– Провери ли каньона, в който са търсели медузи? – попита Кембъл.

– Да. Намира се на няколкостотин метра от мястото. Спуснах се до около шейсет метра. Каньонът стига до земните недра. Видях няколко сини медузи да плуват наоколо, но нищо повече. Можех да се гмурна още по-дълбоко, но знам, че определението за лудост е да повтаряше отново и отново едно и също безсмислено действие.

– Тогава се качи да си поемеш въздух – каза Кембъл – Ще се свържем с „Конкорд”, за да съобщим на капитан Диксън. Почакай, Джо. Има обаждане за теб през мрежата на НАМПД. Ще те свържа.

След няколко секунди, в слушалките на Джо се дочу женски глас.

– Как върви търсенето, Джо?

– Здравей, Гамей, радвам се да те чуя. Намерих парче от поддържащия кораб на дъното, но нищо повече. Нещо ново при вас?

– Мисля, че открихме нещо – каза тя. – Опитахме да се свържем с Кърт, но телефонът му е изключен, затова те потърсихме под повърхността. С Пол открихме координатите на място наречено „Остров Беда”. Намира се на около сто и шейсет километра от теб. Вероятно там екипажът на „Принцес” е бил излекуван. Не знам дали това има връзка с изчезването на лабораторията, но може и да помогне.

– Предай информацията на капитана – каза той, – а аз ще я проверя, когато изляза.

– Ние поемаме към Вашингтон – каза тя. – Обади се, ако имаш нужда от нещо.

Дзавала благодари на Гамей и Пол, а после насочи носа на подводния апарат към повърхността и задейства двигателите. Един кран чакаше да го извади от водата и да го спусне на палубата на кораба.

Дзавала отвори люка, изскочи навън и отиде до мостика. Капитан Кембъл се беше надвесил над масата. Той посочи една малка точка върху картата на Микронезия.

– Този атол е най-близо до координатите, които приятелите ти ми дадоха – каза Кембъл. – Миниатюрен е, а и както виждаш, се намира в един червен правоъгълник, а това означава, че е бил претърсен от въздуха. Какво ще кажеш?

Дзавала помисли върху въпроса на капитана и после каза:

– Мисля, че трябва да попитаме един експерт.

Няколко минути по-късно, той вече говореше с навигационния екип на НАМПД, който снабдяваше експедициите на агенцията по целия свят с най-новата навигационна информация.

– Момент да видя дали съм разбрала – каза експертката, млада жена с благ глас, на име Бет. – Търсиш тихоокеански остров, който вече не е на картите и не знаеш дали въобще е съществувал.

Дзавала се захили тихичко.

– Съжалявам – каза той. – Това трябва да е като да търсиш невидима игла в много голяма купа сено.

– Не се отчайвай, Джо. Аз обичам предизвикателствата.

– Някакъв шанс островът да е бил отбелязан на картите на Британското адмиралтейство?

– Зависи – каза тя. – За времето си, техните карти са били доста точни, въпреки че по-ранните са били произвеждани от частни лица и имат много грешки. Адмиралтейството е одобрявало някои, които не е трябвало.

– Намекваш, че островът може да е бил отбелязан на някои карти, а на други не?

– Точно така! Картите и атласите през деветнайсти век са показвали повече от двеста острова, които не са съществували.

– Как е могло да стане това?

– По много начини. Един жадуващ за дома моряк, може да обърка купчина облаци с остров и да отбележи координатите му. Определянето на географската дължина също е представлявало проблем. Отбелязвали са острови на грешното място. Измамници са създавали измислени острови, за да задействат своите схеми за лесно забогатяване. Следващият човек, минаващ наблизо, поглежда картата и вижда море там, където би трябвало да има земя... Сега ми кажи какво знаеш за твоя призрачен остров.

– Знам, че е съществувал – каза Дзавала. – Един американски китоловен кораб е спрял там през 1848 г. Но островът не е отбелязан на нито една съвременна карта, въпреки че наблизо има атол.

– Ще поотърся карта от 1848 г. или от някоя по-близка дата – каза тя. – Препоръчвам ти след това да я сравниш с „Тихоокеанска карта 2683”.

– Какво ѝ е толкова специалното?

– Това е златният стандарт на картите. Кралската хидрографска служба е знаела, че тези на адмиралтейството са пълни с грешки. Точните карти са били от жизненоважно значение за флота и търговията. Затова през 1875 г. адмиралтейството е поканило един главен хидрограф, на име капитан Фредерик Евънс, да изтрие островите фантоми от техните карти. Той е премахнал повече от двеста острова само в Тихия океан. Поправената карта е била означена с номер „2683”.

– Значи е възможно този остров никога да не е съществувал? – попита Джо.

– Да, точно така. Но се е случвало да изчезват острови. Твоят може да е потънал на дъното след изригване на вулкан, земетресение или наводнение. Има и един исторически прецедент: твърди се, че остров Туана е потънал заедно със своите обитатели. Има и други подобни случаи. Възможно е сега да представлява риф или скала под повърхността. Така дори сателитите няма да могат да го засекат. Ще трябва да се спуснете, за да огледате отблизо.

– Откъде да започнем? – попита Дзавала.

– Голяма част от информацията може да се открие в интернет – отговори Бет. – Британската библиотека притежава най-голямата колекция от адмиралтейски карти. Ще проверя първо там, а после в Националния архив на Обединеното кралство. Повече време ще ми отнеме да отида до Британското кралско географско дружество и Морския музей в Грийнуич. За кога ти трябва тази информация?

– За вчера – каза Дзавала. – Живота на много хора зависи от това, което открием.

– Шегуваш ли се, Джо?

– Не, за съжаление.

След кратка пауза от другата страна на линията, Бет каза:

– Вече ти казах, обичам предизвикателствата.

Дзавала се зачуди дали не е бил твърде мрачен и опита да разведри настроението.

– Случайно да си омъжена или сгодена, Бет?

– Не. Защо?

– В такъв случай бих искал да те изведа на вечеря, за да ти се отблагодаря.

– Еха! Кой казва, че не можеш да срещнеш подходящ мъж в картографския отдел. Трябва да затварям. Чао!

Дзавала изключи телефона си и отиде до хеликоптерната площадка на НАМПД. Вертолетът беше оборудван с понтони, които му позволяваха да каца на вода. Дзавала се загледа в машината, потънал в мисли, и после се върна на мостика.

– Трябва да ви помоля за още една услуга – каза той.

– Ще направим всичко по силите си – рече капитан Кембъл.

– Един наш експерт по картите проучва историята на атола, чиито координати са открили съпрузите Траут. Ако успее да изрови нещо, бих искал да взема хеликоптера, за да огледам.

– Ще се погрижа да е зареден с гориво и да е в готовност да те откара, докъдето поискаш.

Дзавала благодари на Кембъл и слезе до склада на главната палуба. Там той остави настрана един спасителен сал и се зачуди дали ще му трябва нещо друго. В този момент телефонът му започна да вибрира. Беше Бет.

– Успях! – каза тя.

– Много бързо – учуди се той.

– Извадих късмет. Открих това, което търсим, в Националния архив на Обединеното кралство. Всичко, с което разполагат, е вкарано в база данни организирани по времеви периоди. Какъв ти е имейла?

Дзавала даде на Бет имейл адреса си и преди да затвори, си записа нейния личен телефон, за да може да ѝ се обади за вечерята.

Дзавала отиде в комуникационния център на кораба и седна пред един компютър. После влезе в пощата си и няколко секунди по-късно картата от 1850 г. на Британското адмиралтейство изпълни екрана. Той се загледа в нея и откри точка, обозначена като „Остров Беда”. После натисна копчето на мишката. Появи се Тихоокеанска карта „2683”.

Джо постави по-ранната карта до коригираната. Кръгчетата върху правилната изобразяха местата нa несъществуващите острови, които картографите на адмиралтейството бяха премахнали. Остров Беда не беше очертан, но името беше махнато и точката показваше, че там има атол. Някъде между 1850 и 1875 г., остров Беда се е превърнал в атол.

Дзавала се свърза с един свой колега от НАМПД, който беше специалист по стари ветроходи и получи приблизителната скорост на един натоварен до горе китоловен кораб. След това се облегна на стола, сплете пръсти зад тила си и се постави на мястото на капитана.

Сонг Лий беше казала, че болестта убива няколко дни след заразяването. Екипажът е бил в добра форма след напускането на Понпей. Той предположи, че платната на кораба са били изпънати от попътен вятър.

Дзавала отбеляза с „Х” мястото западно от Понпей, където „Принцес” би трябвало да се намира в края на първия ден. На втория, треската навярно е започнала да поваля мъжете. Корабът е забавил скоростта си. Той постави още един „Х”, за да отбележи координатите на кораба в края на втория ден.

През третия ден на кораба вероятно е царял хаос. По-голяма част от екипажа и офицерите би трябвало да са на легло или почти мъртви. Корабът едва е кретал. Той постави трети „Х” по-близо до втория.

„Добре, капитан Дзавала,“ каза той почти на глас, „имаш пълен трюм с ценно китово масло, твоите офицери и моряци умират, а и ти си болен. Какво би направил?“

„Бих слязъл на сушата“, помисли си той. „Но не и на Понпей. Островът е източникът на заразата. А и без това е твърде далеч.“

Дзавала свърза компютъра с един шпионски сателит и приближи картината до въпросното парче земя. Възможно ли е този безименен атол някога да е бил остров? Бет каза, че когато някой остров потъва, на негово място може да остане атол. Жителите на съседните острови биха усетили земетресение или изригване на вулкан, но Джо нямаше време да проверява историческите записки.

Той приближи образа от камерата на сателита. Типичен тихоокеански атол: миниатюрен остров с няколко палмови дървета, обграден от лагуна и пръстеновиден коралов риф, в който нямаше достатъчно голяма пролука, за да мине огромната подводница клас Тайфун, теглеща лабораторията. В прозрачните води на лагуната не се виждаше нищо

Дзавала се свърза с кораба, от който се ръководеше търсенето и оттам потвърдиха, че над острова са прелитали самолети и са се приближавали кораби, за да огледат, но бил твърде малък, за да си заслужава да продължат да го проучват.

Въпреки съмненията си и фактите, Дзавала продължи да размишлява върху името: „Остров Беда”. Някой беше определил острова като източник на неприятности. Какви ли са били те?

Дзавала се опита да се свърже с Остин, но без успех. Загледа се с празен поглед и започна да планира своите действия. Можеше да остане на кораба на НАМПД и да скучае, докато чака флотилията да открие нещо, или пък да се присъедини към търсенето, въпреки че това щеше да бъде загуба на време и гориво.

Джо мразеше да бездейства. Той вдигна слушалката на интеркома, свърза се с мостика и каза на капитана, че ще му трябва хеликоптера, за да огледа атола отблизо.

Няколко моряци от екипажа помогнаха на Дзавала да натовари спасителния сал от склада в хеликоптера. После Джо седна в кабината и няколко секунди по-късно, машината се издигна от площадката, направи кръг около кораба и пое на север.

Дзавала поддържаше височина от сто и петдесет метра и скорост от двеста и четирийсет километра в час. От толкова високо, океанът изглеждаше като окъпана от слънцето синьо-зелена мантия. Той прелетя над няколко кораба от флотилията, но повечето от тях претърсваха в други зони. Заслепяващият блясък на океана му пречеше да види атола, докато не застана точно над него.

Джо остави машината да виси във въздуха и погледна надолу към голямата колкото носна кърпа купчина пясък и няколкото палми. Атолът изглеждаше точно като на снимката от сателита. Той се увери, че в рифа няма достатъчно голяма пролука, за да може да премине каквато и да е лодка. Дзавала намали височината, за да огледа по-отблизо и приземи машината на няколкостотин метра от острова, който странно защо се намираше в единия край на лагуната, вместо в центъра.

Докато витлата спираха да се въртят, Дзавала откопча колана и стъпи върху единия от понтоните. Наоколо цареше пълна тишина. Чуваше се само шепотът на вълните, разбиващи се в брега. Като погледна надолу към кристалночистата вода, той видя един рак да пълзи по дъното.

Салът се намираше в оранжев пластмасов куфар, който Джо измъкна от кабината. Той пусна сала във водата и дръпна шнура за надуване. Чу се съскане от капсулата с въглероден диоксид и надуваемият съд придоби форма. Дзавала се качи в него и загреба към брега.

Щом стигна, издърпа сала на ослепително белия пясък и обиколи острова. Почувства се като корабокрушенец върху един от онези миниатюрни острови, които създателите на анимационни филми обичат да рисуват.

Тропическото слънце палеше като горелка непокритата му глава. Той потърси спасение в сянката на няколкото жалки палми. Джо се огледа наоколо, поглъщайки самотната красота на атола, с неговата неземна светлина и цвят.

Отново обиколи острова, като последва собствените си стъпки и се намръщи. Това не би могло да е остров Беда. Беше си един обикновен атол. Дзавала се върна до сала и се обърна да хвърли един последен поглед. Близо до върха на една от палмите се появи сноп светлина.

Дзавала се върна и застана под дървото. Той източи врат, но не успя да определи източника на отразяването. Джо обгърна ствола, който растеше под ъгъл и се изкачи до мястото, от което започваха широките листа. Той незабавно откри какво отразява слънчевата светлина. Лъчите отскачаха от обектива на миниатюрна видео камера, закачена за ствола на дървото.

Докато гледаше в стъклото, Дзавала осъзна, че е възможно камерата да го снима. Той тръгна да слиза, но спря по средата. Дървото беше гладко и странно на допир. Джо извади ножа, висящ на колана му и заби острието в ствола, но то не потъна много. Джо обели част от кората и не повярва на очите си: изглежда, че кората беше направена от изплетена пластмасова тъкан, покриваща твърдо метално ядро.

Дзавала се пресегна и отряза част от листото. Сложи го между зъбите си и захапа: отново пластмаса. Той прибра ножа и скочи на пясъка. Джо направи няколко крачки вдясно, а после вляво. Камерата се завъртя и го последва.

По дяволите!

Дзавала се затича, избута сала във водата и загреба, колкото сили имаше. Трябваше да се добере до радиото в хеликоптера. Той погледна през рамо, очаквайки да види как го гонят всички демони от ада, но никой не се опитваше да го спре. Още няколко загребвания и щеше да е в хеликоптера.

Тогава се случи нещо наистина странно. Дъното на лагуната се издигна към него и прие формата на дълга, лъскава могила. Изведнъж тя се раздели и един огромен черен плавник се показа от дъното на лагуната, издигайки се докато не се извиси на повече от дванайсет метра над главата на Дзавала. Той гледаше право в кулата на гигантска подводница. Секунди по-късно палубата на машината повдигна сала във въздуха. В същия момент хеликоптерът се издигна към небето и се залюля за миг, преди да се плъзне под ъгъл по облата палуба. Щом вертолетът се удари в разпенената вода, кабината се наводни.

Салът се плъзна по заобления корпус на подводницата и се напълни с вода. Дзавала опита да се качи обратно на палубата, но пръстите му се хлъзнаха по гладкия, мокър метал и бързите течения го изтласкаха в лагуната.

Той се нагълта с морска вода и започна да се бори за глътка въздух като изхвърлена на брега риба. Тогава, нещо подобно на бейзболна бухалка го удари в слепоочието. Джо видя кратка експлозия от светлина пред очите си и почувства сковаваща болка. В този момент някой спусна завесите и Дзавала бе обгърнат от тъмнина.

40

Капитанът на туристическото корабче не беше сигурен какво да мисли за хората, които извади от канала в Нан Мадол. Почти удавената азиатка изглеждаше безобидно, но не можеше да се каже същото за мускулестия водолаз в огненочервените бермуди.

Гледайки предпазливо Остин, капитанът попита:

– Какво ти се е случило, човече?

Остин посочи лодката под наем, която потъваше. Само около трийсет сантиметра от надупченият ѝ от куршуми нос се подаваше над водата.

– Лодката пропускаше вода – каза той.

– Чух доста шум – каза капитанът. – Стори ми се, че се стреля.

Остин хвана капитана за рамото и го обърна.

– Виждате ли онази торба във водата? – попита Кърт, сочейки напред. – Моя е. Можем ли да я вземем?

Колебливото изражение върху лицето на капитана показваше, че е започнал да съжалява за решението си да извади двамата от водата, но почувства, че Остин не би приел отказ. Той приближи лодката и Кърт успя да се наведе през борда и да вземе торбата си. Остин я отвори, измъкна портфейла си и извади една петдесетачка.

– Това трябва да покрие билетите за разходката с лодката. – Той даде на капитана още една петдесетдоларова банкнота и каза: – Това е, за да не задавате повече въпроси. – Държейки трета петдесетачка той обгърна с ръка раменете на капитана и каза с тих глас, за да не го чуят другите пътници: – Колко остава от обиколката?

– Не знам... час и половина, може би – отговори мъжът.

– Тези пари ще са ваши, ако намалите това време наполовина.

Капитанът се усмихна и прибра третата банкнота в джоба си при другите две.

– Ти току-що нае лодката, човече – каза той. – Ти и дамата. Сядайте!

Остин и Сонг Лий не обърнаха внимание на любопитните погледи на другите пътници и потърсиха място, на което да седнат. Лодката разполагаше с навес, който пазеше от слънцето, но нямаше свободни седалки и пътниците седяха върху купчина спасителни жилетки. Двама млади от Япония, дошли на меден месец, направиха място на новодошлите.

Капитанът на туристическото корабче удържа на думата си. Петнайсет минути след като Остин и Лий се качиха на борда, той съобщи на пътниците, че е време да погледнат за последен път загадъчните руини. Използвайки кожуха на един от двата вътрешнобордови двигателя като столче, той запали и двата мотора и не след дълго корабът вече спираше на кея в Колониа.

Лий отиде до тоалетната да се освежи, а Остин реши да се отбие до водолазния магазин. върна взетата под наем екипировка в добро състояние, но попита унилия собственик колко ще му струва потъналата лодка и моторът. Въпреки че цената беше прекомерно висока, Остин извади кредитна карта на НАМПД и му каза да изтегли колкото е нужно. Счетоводителите в НАМПД, които следяха финансите, бяха свикнали със странните покупки на Кърт. Въпреки това той помоли да му издадат касова бележка.

Докато собственикът на лодката попълваше квитанцията, попита Остин:

– Вашият приятел настигна ли ви?

– Какъв приятел? – попита Кърт.

– Един азиатец. Караше пикап. Не си каза името. Дойде няколко минути след като тръгнахте с лодката. Казах му, че ще разглеждате руините.

Остин умело прикри изненадата си. Той благодари на собственика и отиде до мъжката тоалетна, за да облече сухи дрехи. После хвърли бермудите в кошчето за боклук и извади мобилния си телефон от торбата. Кърт с радост откри, че все още работи. Забеляза, че семейство Траут и капитанът на „Конкорд” са му звънели. Най-напред върна обаждането на Диксън.

– Обажда се Остин – каза той. – Видях, че сте се опитвали да ме откриете, капитан Диксън. Телефонът ми не беше в мен.

– Радвам се да те чуя, Кърт. Имам лоши новини. Джо изчезна. Взе един хеликоптер на НАМПД от кораба на агенцията и отлетя на север от тук, за да огледа един атол. Вече не го виждаме на радара.

– Изпратил ли е съобщение за помощ? – попита Остин.

– Нито думичка – отговори Диксън. – Каквото и да се е случило, явно е станало бързо.

– Кога можете да изпратите хеликоптер да ме вземе? – попита Кърт.

– Вече лети.

Остин затвори и беше решил да се обади на семейство Траут, но Лий се приближаваше и той прибра телефона, за да махне на едно такси.

Кърт не се притесняваше много за Дзавала. Чаровният млад американец от мексикански произход имаше изключителен талант за оцеляване, а и в момента Остин не можеше да направи нищо. Повече го тревожеше фактът, че Чанг е знаел, че е на острова. Някой го беше проследил до пристанището, а това означава, че всяка негова крачка е била наблюдавана още от момента, в който „Ситейшънът” е кацнал на летището.

Остин не можеше да проумее. Само няколко доверени хора знаеха, че са в Понпей. Той се ядоса, че е подценил Триадата.

Таксито ги остави на летището и двамата отидоха на пистата, за да чакат хеликоптера . Остин започна да разказва на Лий за изчезването на Дзавала, но тя не можеше да скрие вълнението си.

– Знаеш ли какво открихме на онова място? – попита тя. – Било е болница, или клиника, в която отровата на медузата е била използвана, за да се лекуват хора! Това е имунологичното откритие на века. То доказва, че древните хора са знаели колко полезна е инокулацията и са я използвали, за да лекуват болести. Нямам търпение да кажа на доктор Хуанг за това. Той много ще се зарадва.

– Кой е доктор Хуанг? – попита Остин.

– Той е мой приятел и ментор – каза Лий. – Работи в Министерството на здравеопазването. Той ме покани да участвам в проекта „Медуза”.

– Кога за последно говори с него?

– Хуанг ме помоли да го информирам всеки ден за случващото се с мен. Всяка нощ се качвах на водната кула на Боунфиш Кий, защото само там имаше покритие.

– За всяка подробност ли? – попита Остин.

– Да – отговори Лий. – Обадих му се и когато спряхме в Лос Анджелис, за да му кажа, че отиваме към Понпей.

– Това обяснява как Чанг и приятелчетата му са разбрали, че сме тук.

– О, не, нали не мислиш...

Остин вдигна рамене.

– Нашата мисия е строго секретна – каза той. – Само няколко доверени хора знаеха къде ще бъдем. Но хората на Чанг са били по петите ни още от мига, в който кацнахме. Добре ли познаваш доктор Хуанг? – попита Кърт. – Възможно ли е да е информатор?

– Запознахме се в Харвард и той ми помогна да си намеря работа. – Тя си спомни как Хуанг не направи нищо, за да спре депортирането ѝ и измамния начин, по който я включи в изследването на медузите. – Доктор Хуанг е блестящ, но страхлив мъж. Каквато и да е заплаха би го накарала да се огъне пред волята на някого.

– Или нещо като Триадата.

Настроението ѝ се помрачи.

– Да – каза тя. – Но вината е моя, че му позволих да ме подлъже.

– Направила си услуга на човек, когото си смятала за стар приятел – каза Кърт. – Препоръчвам ти отсега нататък да държиш доктор Хуанг в неведение.

Далечният шум на витла над лагуната извести за пристигането на хеликоптера от „Конкорд”. „Сийхоукът” кацна няколко минути по-късно. Остин и Лий се качиха и машината се издигна. Мина по-малко от час, въпреки че на Остин му се сториха като няколко дни, преди хеликоптерът да кацне на горната палуба на „Конкорд“.

Капитан Диксън помогна на Лий да слезе и каза:

– Добре дошли на „Конкорд”, доктор Лий. Вашето правителство се опитва да се свърже с вас.

– Забавихме се малко на Понпей – каза тя.

– Няма проблем – отвърна капитанът. – Казах на хората ви, че пътувате насам. Имаме зала за телеконферентна връзка, която можете да използвате. Моят офицер по комуникациите ще ви покаже къде се намира.

Диксън се дръпна настрана, за да използва своята радиостанция, а Лий се обърна към Остин.

– Ще трябва да ме извиниш, Кърт. Благодаря ти за интересния ден.

– Удоволствието беше изцяло мое – отвърна той. – Може по време на следващото ни пътешествие до Нан Мадол да прекараме повече време над водата.

– Това определено ще е нещо различно – каза тя с усмивка.

Офицерът по комуникациите пристигна няколко минути по-късно и отведе Лий до конферентната зала. Диксън поздрави Остин с добре дошъл на крайцера и каза, че ще му покаже на картата мястото, на което е изчезнал Дзавала. По пътя към мостика, капитанът спомена, че един самолет е направил няколко кръгчета над атола, но е нямало и следа от Джо и хеликоптера.

– Някакви останки или петно от гориво? – попита Остин.

– Нищо – отговори Диксън, – но ще продължим да търсим.

– Благодаря, капитане, но не можете да губите повече време в търсене на Джо. Лабораторията е основният ни приоритет. – Забелязвайки отчаяното изражение на капитана, той добави: – Не се притеснявайте за Джо. Той се появява там, където най-малко го очакват.

Остин огледа местоположението на атола, чудейки се какво ли е привлякло Дзавала върху това малко парче земя и после набра номера на семейство Траут. Отговори му Гамей.

– Кърт! Слава Богу, че се обади! Притеснихме се. Какво става?

– Засякохме се с един от лидерите на Триадата в Нан Мадол. Казва се Чанг. Триадата е имала информатор. Вече сме на „Конкорд”, но сега Джо липсва. Капитан Диксън каза, че е взел хеликоптер и е отишъл да провери някакъв атол.

– Ние му дадохме координатите – каза Гамей. – Намира се близо до остров Беда, мястото, на което капитан Добс е спрял със своя китоловен кораб преди сто и петдесет години.

– Открили сте бордовия дневник? – попита Остин.

– Не – каза тя. – Не само ти си разбрал, че ръцете на Триадата са дълги. Свързахме се с един антиквар, който каза, че знае къде се намира дневникът, но някой го уби и се опита да направи същото и с нас. Измъкнахме се на косъм.

– Радвам се да го чуя – каза Остин облекчено. – Но недоумявам. Ако не сте открили дневника, как сте се добрали до информацията за атола?

Гамей разказа на Остин за Перлмутер, за Кейлъб Най, за посещението им в къщата на Добс и магазина на Бримър, както и за трупа в старата фабрика. Остин кипеше докато слушаше детайлите около убийството на Бримър и как са се опитали да устроят засада на семейство Траут. Дори и без доктор Хуанг, огромната престъпна организация изглежда имаше очи и уши навсякъде. Той помоли да му продиктуват координатите от диорамата на Най и каза, че веднага ще ги провери.

– Какво искаш да правим през това време? – попита Гамей.

– Обадете се на Сандекър и го информирайте за случилото се – отговори Остин. – Ще ви звънна, когато науча нещо повече.

Кърт приключи разговора с едно бързо „благодаря”, после седна пред един компютър и откри сателитна снимка, отговаряща на координатите на диорамата на Най. Навигацията през деветнайсти век не е била много точна и атолът, който Остин видя на екрана, не съвпадаше с позицията на картата.

Записът от радара на траекторията на Джо показваше, че той се е насочил право към атола. Остин приближи образа на малкото парче земя. На екрана се появи покрито с палми островче, обградено от коралов риф. Нищо необичайно, с изключение на една тъмна ивица, близо до единия край на лагуната. Кърт обмисли възможностите: стадо риби, корали, подводна растителност, сенки... Нищо не съвпадаше. Той огледа предишни снимки на острова: тогава ивицата е била по-голяма. Той продължи да връща назад, час по час.

Докато се ровеше в сателитните снимки, видя, че ивицата е изчезнала. Продължи да връща назад и изведнъж спря. На мястото на ивицата имаше обект с формата на пура. Кулата, издигаща се от обекта, издаваше, че е подводница. Той увеличи снимката и направи бързо търсене в интернет на подводниците клас „Акула”. Откри поредица от снимки, копира една, на която кулата беше в сравнително същата позиция и съпостави двете изображения. Подводниците бяха напълно еднакви.

Вълнението на Остин растеше и той продължи да връща назад във времето. Сега вече в лагуната нямаше подводница. Беше изчезнала и тъмната ивица. Но Кърт откри черна точка и след като я увеличи, разпозна силуета на хеликоптер. Започна с тази снимка и бързо прехвърли изображенията напред, като в тетрадка с поредни нарисувани страници: празна лагуна, хеликоптер, подводница, никакъв хеликоптер, черна ивица, намаляваща по дължина.

– Благодаря ти, Кейлъб Най! – каза Остин на глас, достатъчно силно, за да го чуе Диксън, който се наведе над рамото му и се взря в компютърния екран.

– Кой? – попита капитанът.

– Бил е китоловец от деветнайсти век и току-що ми помогна да открия Джо.

Остин прехвърли поредицата сателитни снимки.

– Проклятие! – възкликна капитанът. – Мисля, че си на прав път, Кърт!

– Трябва да се приближим, за да огледаме отблизо. Ще ми трябва помощта ви.

Диксън грабна микрофона, който беше свързан с интеркома на кораба.

– Веднага ще свикам корабните офицери – каза той.

Пет минути по-късно, Остин вече беше в каюткомпанията и показваше сателитните снимки на офицерите. Един артилерийски офицер предложи да обградят атола с всички кораби във флотилията, а после да атакуват.

Остин поклати глава.

– Изключено е да предприемем масирана морска атака – каза той. – Не разполагаме с достатъчно информация, за да извършим нападение. Едно погрешно движение и може да загубим екипа в лабораторията.

На офицера не му хареса как Кърт го отряза безцеремонно.

– Кой командва тук, капитане? – попита той. – Флотът на САЩ или НАМПД? Лабораторията е собственост на флота.

– Това е вярно – каза Диксън, – но получих заповед от Главното командване да оставя НАМПД да ръководи операцията.

– Тук не става дума за това кой разбира повече – каза офицерът. – Важно е кой е по-силен. Доколкото знам, НАМПД е изследователска агенция.

– Ние ще ги подкрепим, с каквото можем – каза Диксън, започваше да се изнервя.

Последното нещо, което Остин искаше, беше да слуша спорове за стратегията. Той се намеси, за да спаси честта на офицера.

– Той е прав за силата, капитане. Какво ще кажете да разположим няколко кораба в близост? Можете да дойдете да ме спасите, ако изпадна в затруднено положение.

– Разбира се – каза Диксън. – Можем да оставим няколко кораба наблизо, а другите да са в готовност да се включат, ако е необходимо.

– Доверявам се на вашата преценка и на тази на вашите офицери, капитане – каза Остин. – Основното ми притеснение е как да вляза в лагуната без да бъда засечен. Някаква идея какво да очаквам там?

– Ще трябва да предположим, че атолът е защитен от система за наблюдение – каза Диксън. – Устройствата за нощно виждане и радарите ме притесняват, разбира се, но повече се тревожа за евентуални топлинни сензори.

– Как можем да заобиколим тези средства за защита? – попита Остин.

– Един нисколетящ хеликоптер може да успее да се слее с вълните върху екрана на радара – каза Диксън. – Ако слезеш бързо, има шанс и да останеш незабелязан.

Остин не се нуждаеше от повече окуражаване.

– Значи се разбрахме – каза той. – Кога можем да тръгнем?

Капитанът погледна офицерите, давайки им последен шанс да се включат в обсъждането.

– Господа? – каза той.

След като не получи отговор, Диксън се пресегна към телефона, за да предаде заповедите си, а Остин вече тичаше към вратата.

Докато Кърт Остин обсъждаше стратегията за действие с Диксън и хората му, Сонг Лий беше в друга част на кораба. Тя седеше зад една маса и гледаше в черен екран.

– Просто говорете към камерата с нормален тон, сякаш разговаряте със стар приятел – каза офицерът по комуникациите. – Връзката ще започне след няколко секунди.

Лий закачи миниатюрния микрофон към яката си и оправи косата си, доколкото можа. Офицерът се обади, за да осведоми останалите участници в телеконферентната връзка, че всичко е готово и остави Лий сама в залата.

Екранът се замъгли за секунда и после се появиха шест души около дървена маса в стая с тъмни стени. Тя разпозна двама от тях, които бяха от Министерството на здравеопазването, но другите ѝ бяха непознати. Един прошарен мъж със зеленикавокафява униформа на Народноосвободителната армия, попита Лий дали го вижда и чува.

След като му отговори утвърдително, той каза:

– Много добре, доктор Лий. Благодаря ви, че участвате в тази среща. Името ми е полковник Минг. Тъй като времето ни е ограничено, ще прескочим предисловието и ще преминем направо към въпроса. Този комитет е копие на една подобна група от Съединените щати, с която си сътрудничим. Бях помолен да бъда говорител, защото армията е на фронтовата линия в борбата да се удържи епидемията.

– Бях много ангажирана – каза Лий, – така че знам само, че районът, в който започна епидемията, е поставен под карантина.

– Точно така – каза Минг. – Армията успя да ограничи заразата за известно време, но тя е враг, с който не сме обучени да се справим. Вирусът печели.

– Каква е ситуацията в момента, полковник?

Минг очакваше този въпрос и в горния ляв ъгъл на екрана се появи карта на северните китайски провинции. Около едно селище бяха разположени голям брой червени точки, като само няколко се намираха извън неговия периметър.

– Това показва епидемията преди карантината – каза той. – Точките показват местата, на които има заразени хора.

Появи се нова графика. Точките бяха концентрирани в един район, но отделните случаи вече бяха достигнали близките градове.

– И това ли показва заразата преди карантината? – попита Лий.

– Не – отговори Минг. – Тя продължава да е в сила, но вирусът успя да се разпространи въпреки опитите ни да го ограничим. Ще си спестя коментара на следващите няколко графики.

Докато на екрана една по една се сменяха различни карти, червените точки започнаха да се появяват в по-голямата част от територията на Китай. Те се струпваха и после метастазираха като ракови клетки. Още по-притеснително беше, че вирусът наближаваше Пекин, Шанхай, Хонг Конг и огромния град Чунцин.

– Какъв период от време обхващат тези графики? – попита Лий, а гърлото ѝ беше толкова сухо, че едвам успя да изрече въпроса си.

– Една седмица – отговори Минг, – до днес. Министерството на здравеопазването предполага, че скоростта, с която вирусът се разпространява, се увеличава. Първо ще удари Пекин и за по-малко от две седмици вече ще е достигнал другите градове. Вие разбирате по-добре от мен какво означава това.

– Да, така е, полковник – каза Лий. – Ако трябва да използвам военна терминология, това е като да запалиш взривател, свързан с много различни складове за амуниции. Въглените, изхвърлени при тези експлозии, ще запалят други взриватели по целия свят.

Минг стисна устни в лека усмивка.

– Разбирам, че сте работили върху планирането на действия при евентуален лош развой на събитията. Мисля, че този момент настъпи – каза той.

– Точно така, полковник Минг. Изготвих планове за разполагане на центрове за производство на ваксината в места, от които лесно ще може да бъде разпределена.

– Разкажете ми за ваксината, която се е разработвала в изчезналата лаборатория.

– Последно чух, че са на последен етап от синтезирането ѝ от токсина.

– Това е много добра новина – каза Минг.

– Така е – каза Лий, – но проблемът не е само в изолирането на веществото, което може да унищожи вируса, но и в производството на милиони дози достатъчно бързо, за да се справим с него. Старият метод на създаване на ваксини в яйца е твърде бавен и тромав: нужни са милиони яйца и създаването може да отнеме седмици. Съществува и проблемът с мутирането на вируса. Може да се наложи да се прави различна ваксина за различните щамове на инфлуенцата. Технологиите, при които се използват животински или човешки клетки, позволяват да се произвеждат триста милиона дози годишно.

– Цялото население на планетата може да бъде унищожено за по-малко време – каза Минг.

– Това е вярно – съгласи се Лий, – ето защо в лабораторията се експериментираше с генно инженерство. Вместо да произвеждаме ваксината, ние създаваме молекулата, която я кара да работи.

– И какви бяха резултатите от това изследване?

– Не знам. Междувременно лабораторията беше преместена на ново място. Нямах разрешение да продължа с последната фаза.

– Доктор Кейн би ли разбрал процедурата?

– Да, но няма как да види резултатите от последните тестове, преди да се върне в лабораторията.

– Ще ви попитам направо, доктор Лий, дори и да открием лабораторията и да произведем ваксината, пак ли ще е твърде късно?

– Ще ви отговоря направо, да.

Полковник Минг се обърна към другите.

– Някакви въпроси? Не? Е, благодаря ви за отделеното време, доктор Лий. Ще ви държим в течение.

Екранът отново стана черен. Сонг Лий не искаше да остава в стаята насаме със своите мисли. Тя излетя на палубата и се огледа трескаво, за да потърси утеха в спокойното лице на Кърт Остин. Имаше нужда от котва, която да ѝ попречи да се понесе по течението. Лий се качи на мостика и попита Диксън дали не е виждал Остин.

– Здравейте, доктор Лий – каза капитанът. – Кърт не искаше да прекъсва срещата ви. Каза да ви предам, че вечерята се отлага. Напусна кораба.

– Напуснал? Къде е?

Диксън я заведе да погледне картата и посочи с пръст една голяма площ от морската шир.

– Мисля, че в момента е някъде тук.

41

– Събуди се, товарищ^22!

Джо Дзавала витаеше в отвъдното малко под границата на съзнанието, но беше достатъчно буден, за да осъзнае, че студената течност, която сипваха върху устните му, има вкус на антифриз. Той я изплю. Инстинктивната му реакция предизвика бурен смях, който го върна в реалността.

Над Дзавала беше надвиснало брадато лице с четиринайсеткаратова усмивка. Той видя как гърлото на бутилката отново доближава устните му. Ръката му се стрелна нагоре и пръстите му стиснаха като менгеме дебелата китка на мъжа.

Светкавичната му реакция накара сините очи срещу него да започнат да гледат озадачено, но украсената със златен зъб усмивка бързо се завърна.

– Не ти ли харесва нашата водка? – попита мъжът. – Забравих, че американците пият уиски.

Дзавала отпусна пръстите си. Брадатият мъж дръпна бутилката и отпи от нея. После си избърса устните с опакото на дланта.

– Не е отрова – каза той. – Какво да ти предложа?

– Нищо – отвърна Дзавала, – но можете да ми помогнете да стана.

Мъжът остави бутилката и помогна на Джо да седне на ръба на койката. Дзавала огледа претъпканото помещение.

– Къде съм? – попита той.

– Къде си? – повтори мъжът.

Той се обърна и преведе въпроса на език, който Дзавала позна, че е руски, на трима други мъже с подобни бради, които бяха събрани в тясното пространство. Последва смях и отривисто клатене на несресани глави.

– Кое е толкова смешно? – попита Дзавала.

– Преведох им твоя въпрос и какво ще ти отговоря, а именно, че се намираш в ада!

Джо успя да се усмихне лекичко, протягайки ръка.

– В такъв случай – каза той, – ще приема водката, която ми предложихте.

Мъжът му подаде бутилката и Дзавала отпи колебливо. Усети как изгарящата течност се стича в гърлото му, но не успя да успокои пулсиращата болка в главата му. Той докосна тила си с ръка и напипа марля, увита като тюрбан. Раните по скалпа му от приключението с „Б3” все още не бяха зараснали.

– Главата ти кървеше – каза мъжът. – Само това успяхме да направим.

– Благодаря за помощта. Кои сте вие, момчета? – попита Дзавала.

– Аз съм капитан Медев, а това са моите офицери. Намираш се на борда на атомната подводница клас „Акула”. Ние сме това, което вие американците наричате „Проект 941 Тайфун”, най-голямата подводница в света. Аз съм нейният командир.

– Приятно ми е да се запознаем – каза Дзавала, стискайки ръката на капитана. – Името ми е Джо Дзавала. Работя в Националната агенция за морско и подводно дело. Вероятно си чувал за нея.

Медев бръкна в джоба на своя анорак и извади ламинираната карта от НАМПД на Дзавала, върху която имаше негова снимка.

– Всеки, който работи в морето, е запознат с постиженията на НАМПД – каза Медев. – Прекрасните ви кораби са известни в целия свят.

Дзавала взе картата и я пъхна в джоба на ризата си, после грабна одеялото от койката и се загърна с него, за да попие влагата от дрехите си. Той отпи още веднъж от бутилката и я върна на капитана. Един от офицерите отиде до мивката и му донесе чаша вода. С нея Дзавала отми вкуса на водката и отново докосна превръзката на главата си.

– Не се обиждайте, капитане, но трябва повече да внимавате как управлявате тази машина. Вашата подводница изплува точно под мен и моя хеликоптер.

Медев отново преведе думите му и офицерите се разсмяха, но щом се обърна отново към Дзавала, изражението на лицето му беше сериозно.

– Прощавай! – каза капитанът. – Беше ми наредено да изкарам подводницата на повърхността и да те кача на борда. Дори и за човек с моя опит е доста трудно да маневрира със сто и осемдесет метрова подводница с голяма точност. Ти плуваше във водата. Ние те качихме на борда. Много съжалявам за хеликоптера.

– Кой ви нареди да ме затворите?

Доброжелателното лице на Медев се намръщи.

– Същите престъпници, които отвлякоха подводницата и затвориха мен и хората ми – каза той.

Медев заразказва своята невероятна история с гневен плам. Той беше ветеран от флота, служил дълги години на „Тайфун”, но после преминал на цивилна длъжност. Централното конструкторско бюро за морска техника „Рубин”, което беше проектирало подводницата, намерило начин да се използват излезлите от въоръжение „Тайфуни” за пренасяне на товари под Северния ледовит океан. Ракетните силози били заменени с товарни трюмове, с товаровместимост петнайсет хиляди тона. Някаква корпорация купила подводницата и Медев трябвало да я откара до новия ѝ собственик.

Екипажът се състоял от около седемдесет души, което е половината от нормалната бройка, но без нуждата от специалисти по оръжията, били повече от достатъчно да се свърши работата. Обещали им тлъсти чекове. Инструкциите към капитана били да изплува за среща в открито море. Но един китайски товарен кораб с въоръжени мъже дошъл на срещата и подводницата била превзета. Наредили им да поемат курс към Тихия океан. Използвайки торпедния силоз, похитителите изстреляли ракета по кораб на повърхността. После „Тайфунът” участвал в операция по преместването на една подводна лаборатория.

– Къде е тя сега? – попита Дзавала.

Медев посочи с показалеца си надолу.

– На около деветдесет метра под нас, на дъното на една потопена калдера – каза той. – Преди много години е станало изригване и вулканът се е сринал, оставяйки калдера на мястото на острова, който някога се е намирал тук. По ръба ѝ израснал корал и образувал рифа, който си видял.

– Как подводницата е прескочила рифа? – попита Дзавала.

– Не е. Минахме отдолу. Японците са пробили тунел в калдерата, планирайки да използват това място като база за подводници през Втората световна война. Щели да изчакат докато американската флотилия подмине атола, а после да се покажат в тила ѝ с германски суперподводници, и да я потопят. Много хитър план. Но Съюзниците бомбардирали германските фабрики за подводници и после войната свършила. – Тогава Медев попита: – Какво знаеш за тази лаборатория? Сигурно е важна.

– Много важна! – отговори Дзавала. – Самолети и кораби на Американският флот я търсят. Аз прелетях над лагуната. Водата беше кристално чиста. Защо не ви видях?

– Намирахме се под камуфлажна мрежа, опъната в лагуната. Вие, американците, наричате тази техника „нискотехнологична”.

– Ами островът в лагуната, върху който стъпих?

– Изкуствена плаваща платформа, поддържана на едно място от двигатели, свързани със самокоригираща се навигационна система. Осигурява наблюдателен пост, от който да се засичат евентуални нарушители. Видели са те много преди да стъпиш на платформата.

– Някой е вложил много труд в създаването на това скривалище.

– Доколкото разбирам, хората, стоящи зад този проект, са имали намерение да използват атола за транстихоокеанска контрабанда.

Няколко силни удара по вратата прекъснаха разговора. Тя се отвори с трясък и в каютата влезе азиатец с автомат. Зад него стоеше Пелпс, който се усмихна злобно на Дзавала.

– Здравей, войниче! – каза той. – Доста си далеч от дома.

– Мога да кажа същото и за теб, Пелпс.

– Да, можеш. Виждам, че си се сприятелил с капитана и неговия екипаж.

– Капитан Медев много щедро сподели запаса си от алкохол.

– Жалко, че купонът свърши – каза Пелпс. – Той и неговите момчета ги чака работа.

Медев разбра намека и нареди на хората си да излязат от каютата. Пелпс заповяда на своята охрана да ги придружи до местата им, а после дръпна един стол и качи краката си на малкото писалище.

– Как откри това скривалище? – попита Пелпс.

Дзавала се прозя.

– Чист късмет – каза той.

– Не мисля. Следващ въпрос. Някой друг знае ли за това място?

– Само флотът на САЩ. Ти и приятелчетата ти можете да очаквате посещение от някой самолетоносач.

– Добър опит – каза Пелпс през смях. – Ако флотът знаеше за нас, досега тук вече да гъмжи от кораби и самолети. Камерата на острова изпрати снимка на красивото ти личице директно на моя шеф Чанг. Той заповяда на Медев да те измъкне, дори и с риск някой да ни види. Забъркал си се в ужасна каша, Джо!

Устните на Дзавала се извиха в лека усмивка.

– Само така изглежда – каза той.

Пелпс поклати глава от изумление.

– Какво ви дават да пиете в НАМПД? – попита той. – Кръв от бик ли?

– Нещо такова – отговори Дзавала. – Сега аз имам един въпрос към теб: защо ни даде ключовете за белезниците и върна револвера на Кърт след схватката ни с твоята шефка?

Пелпс свали краката си от писалището, стъпи на пода и се наведе напред.

– Всъщност, аз имам трима шефове – каза той. – Те са тризнаци. Чанг отговаря за грубите неща. Има брат на име Уен Ло, който се грижи за бизнеса. Но холограмата, която видя във Вирджиния, е на главния бос. Не знам дали е той, или тя.

– Какво имаш предвид?

– Понякога приема образ на мъж, а понякога на жена. Никога не се знае.

– Защо са тези холограми?

– Те нямат доверие на никого, дори и един на друг. Ненормални са, но предполагам, че вече го знаеш.

– Не е нужно да си ракетен инженер, за да проумееш, че те не играят с пълно тесте карти, Пелпс. Как си се събрал с подобни откачалки?

– Аз съм бивш „тюлен”. Луди или не, те плащат по-добре от флота. Мислех да се пенсионирам след тази операция. – Снишавайки гласа си, той добави: – Както вече казах, имам семейство у дома. Наистина ли мислиш, че вирусът на Триадата ще достигне Щатите?

– Въпрос на много кратко време.

– По дяволите, Джо! Ние трябва да спрем това нещо.

– Ние? – присмя му се Дзавала. – В момента не съм в позиция да направя каквото и да е.

– Ще променя това. Мислех си как да го направя. Ще ми трябва помощта ти.

Телефонът на Пелпс завибрира. Той отговори на обаждането, послуша за момент, каза „добре“, и затвори. После нареди на Дзавала да не мърда от каютата и излезе.

Джо се замисли върху разговора с Пелпс. Мъжът беше наемник и убиец, а той обикновено не избираше подобни хора за съюзници, но целите им съвпадаха. По-късно можеха да изгладят взаимоотношенията си.

Дзавала стана от койката и се разходи из каютата. Отиде до мивката, за да си наплиска лицето с вода, а после се разходи още малко. Тъкмо започна да се чувства почти нормално, когато Пелпс се върна.

Беше облечен в черен неопренов водолазен костюм и носеше голям военен сак. В погледа му се четеше тревога.

– Ще трябва да отложим разговора си – каза той. – Обади се Чанг.

– Какво става? – попита Дзавала.

– Ситуацията се усложни – каза Пелпс. – Плува ли ти се?

– Тъкмо изсъхнах – отвърна Джо. – Имам ли избор?

– Не – заяви Пелпс.

Той подаде сака на Дзавала.

– Това част от усложнението ли е? – попита Джо.

Пелпс кимна, нареди на Дзавала да се облече и го остави сам в каютата. Джо отвори сака и видя, че вътре има водолазен костюм. Той съблече влажните си дрехи и облече костюма, а после отвори вратата и излезе.

Пелпс чакаше в коридора с двама мъже, също готови да плуват. Той направи знак на Дзавала да го последва и пое през лабиринта от коридори на огромната подводница. Групата срещна няколко члена от екипажа, които изгледаха Пелпс навъсено. По средата на пътя охранителите се отделиха и Пелпс влезе в едно помещение в централната част на подводницата.

– Спасителната камера – каза Пелпс, сочейки към един люк над главите им. – От другата страна на кулата има още една. Нашите двама пазачи ще минат оттам.

Той отвори едно шкафче и измъкна два комплекта за гмуркане, които включваха и маски, оборудвани със система за безжична комуникация. Щом се приготвиха, Пелпс се качи по стълбата и влезе в овалната камера. Дзавала го последва, движейки се бавно под тежестта на оборудването.

Спасителната камера беше тясна за двамата мъже, екипирани за гмуркане. Пелпс натисна копчето, което затваряше пода и помещението започна да се пълни с вода. След като се наводни напълно, той отвори люка над главите им.

Пелпс наду своята компенсаторна жилетка и изплува през спасителния отвор. Дзавала веднага го последва. Двамата излязоха от подводницата в основата на високата кула. Двамата охранители ги чакаха. Всеки от тях държеше пневматичен харпун, снабден с ужасяващ шип. Дзавала не им обърна внимание и си сложи плавниците.

Зеленикавата светлина, която прозираше през камуфлажната мрежа, къпеше черния корпус на подводницата в призрачен блясък. Дзавала беше виждал „Тайфун“ на един док, с по-голямата част от корпуса под водата и остана впечатлен от големината ѝ, но това не беше нищо в сравнение с възможността да види целия размер на гигантската подводница, и огромната ѝ кула.

В слушалките се дочу глас, наподобяващ крясък на патица и Пелпс махна, за да му привлече вниманието.

– Стига си разглеждал забележителностите, Джо! Последвай ме! Това е технично гмуркане. Деветдесет метра плюс, но в бутилката ти има тримикс^23, така че всичко ще бъде наред.

Пелпс включи водонепромокаемото си фенерче. С един отскок, той се отдалечи от палубата, придвижвайки се през водата като професионалист и после се гмурна надолу. Дзавала го последва, а двамата охранители заплуваха след оставената от него следа от мехурчета.

Групата се насочи към кехлибарено съзвездие от блещукаща светлина. Докато се спускаха надолу, Дзавала видя, че светлините идват от четири големи купола, свързани един към друг с овални коридори. Той веднага разпозна лабораторията от скиците, които беше разглеждал.

– „Селенията на Дейви Джоунс”! – каза той.

– Впечатляваща гледка, нали? – попита Пелпс.

Дзавала забеляза още нещо. Едни призрачни сини форми се движеха бавно в сенките, малко зад обсега на прожекторите на лабораторията.

– Това сини медузи ли са? – попита той.

– Да – отговори Пелпс. – Стой далеч от тези хубавици. Доста са опасни. По-късно можем да разгледаме околността. Разполагаме само с няколко минути, за да поговорим. Единствено ние двамата имаме микрофони и слушалки, така че не се притеснявай за тези след нас. Мислех да те държа в подводницата, за да измислим план, но Чанг каза, че иска да те заведа в лабораторията. Не каза какво е намислил, но едно е сигурно, няма да ти организира весело посрещане.

– Не съм и очаквал – каза Дзавала. – Защо не ми помогнеш да се измъкна?

– Ще направя всичко възможно. Ще ти дам знак, когато съм готов да действам. През това време бъди добро момче и не давай повод на тези двамата с харпуните да те използват като мишена.

Намираха се точно над овалната постройка в центъра на комплекса. Дзавала си спомни, че тя е транзитен модул, в който се намираше камерата за совалката. Пелпс премина с плуване под конструкцията, после покрай четирите мини-подводници, закачени за модула като хранещи се кученца и после влезе в шахта, отваряща се в кръгъл басейн в центъра на овално помещение.

Пелпс свали маската и комуникационния апарат, а Дзавала го последва. Охранителите изплуваха няколко секунди по-късно. През това време Пелпс и Дзавала вече излизаха по стълбичката от другата страна на басейна. Охранителите ги последваха и четиримата окачиха своите бутилки и екипировката на куки, монтирани на стената. Пазачите свалиха маските си и разкриха суровите си азиатски черти. Те оставиха харпуните и извадиха автоматични оръжия от водонепромокаемите си раници.

Пелпс натисна едно копче и пред тях се отвори врата. Той поведе групата през овален коридор, който свършваше пред друга врата. Пелпс нареди на охранителите да чакат в коридора и после двамата с Дзавала влязоха в малка стая.

Половината от стените бяха направени от стъкло. Това осигуряваше гледка към лаборатория, в която се виждаха няколко души, облечени в бели защитни костюми. Служителите погледнаха нагоре, когато Пелпс почука с кокалчетата на ръката си по стъклото. Всички продължиха да работят, с изключение на един, който махна, че го е видял и изчезна зад врата с надпис: „Обеззаразяване”.

Няколко минути по-късно, в стаята влезе Луис Мичъл. Беше облечена в лабораторна престилка и панталони, а гарвановочерната ѝ коса беше още влажна от обеззаразяващия душ. Въпреки затрудненото си положение, Дзавала показа своето възхищение от поразителния външен вид на Луис с лека усмивка. Тя забеляза и ъгълчетата на устните ѝ се повдигнаха.

– Познавам ви – каза тя.

Дзавала бързо провери в паметта си стотиците жени, с които беше излизал през годините и не откри нищо.

– Срещали ли сме се? – попита той предпазливо.

Луис се засмя.

– Гледах ви по телевизията – каза тя. – Вие сте инженерът от НАМПД, който се спусна с батисферата заедно с доктор Кейн. – Тя сбърчи вежди. – Какво за Бога правите тук?

– Мога да ви попитам същото – отговори Дзавала.

Пелпс каза:

– Доктор Мичъл, това е Джо Дзавала от НАМПД.

– Луис – каза жената и протегна ръка.

– Не ми се иска да прекъсвам купона – намеси се Пелпс, – но нещата се развиват доста бързо. Шефът ми идва към лабораторията. Предполагам, че иска да провери докъде сте стигнали с проекта.

– Всъщност – каза тя, – той идва да вземе ваксината.

Очите на Пелпс се присвиха.

– Какво имаш предвид? – попита той.

– Докато те нямаше, казах на един от мъжете, на които беше наредил да ме следят, че сме синтезирали токсина. – Тя се обърна и посочи към стъклото. – Това е нашата лаборатория за ферментация, култивиране на клетки и анализ. Твоят шеф ще може да вземе ваксината и незабавно да пристъпи към масовото ѝ производство.

Пелпс я погледна намръщено и каза:

– Това е лошо.

– Защо? – попита Луис. – Нали това беше целта на целия проект, да се произведе ваксина, която да се даде на света?

– Ти ѝ кажи – пророни Пелпс, клатейки глава.

– След като получат ваксината – каза Дзавала, – те ще оставят епидемията да се вихри, докато не свалят правителството на Китай. После ще предложат ваксината на света. Плати или умри. Вие и вашата лаборатория, вече няма да сте им нужни.

Цветът от и без това бледото лице на Луис Мичъл изчезна.

– Какво направих!? – простена тя.

– По-важно е какво ще направиш! – заяви Пелпс.

На вратата се почука силно. Пелпс я отвори, един от охранителите се доближи до него и му прошепна нещо на ухото. Той отново влезе вътре.

– Не ми каза какво искаш да направя – настоя Луис.

– Каквото и да предприемем, трябва да действаме бързо – каза Пелпс. – Хеликоптерът на Чанг е излетял от Понпей и идва насам.

Умът на Дзавала все още беше замаян от срещата със сто и осемдесетметровата подводница „Тайфун” и трудно можеше да приеме внезапната промяна на Пелпс от враг в приятел. Но информацията, че главорезът на Триадата скоро ще пристигне в лабораторията, имаше по-голям ефект от ведро със студена вода, плиснато в лицето му.

Тъй като нямаше голям избор, Дзавала реши да заложи на бившия си противник. Той хвана Пелпс за ръката и каза:

– Трябва да поговорим, войниче!

22 Другарю (рус.) – Бел. прев.

23 Газ за дишане, използван на голяма дълбочина – Бел. прев.

42

Хеликоптерът „Сийхоук” летеше без никакви светлини на седем метра над водата, почти докосвайки гребените на вълните и приближаваше атола с триста и двайсет километра в час. Напрежението в кабината ескалира, щом машината наближи целта си, но Остин запази спокойствие. Той седеше на мястото до пилота, облечен в лек водолазен костюм, а погледът му беше прикован към една хибридна сателитна карта в скута му. Той се опитваше да запомни всеки детайл.

Кърт беше отбелязал с молив три хикса върху картата. Първият „Х” показваше мястото, намиращо се на четиристотин метра от атола, където хеликоптерът щеше да го спусне. Вторият отбелязваше тесен проход в кораловия риф. Третият беше поставен на мястото в лагуната, на което се виждаше тъмната ивица.

В слушалките се дочу гласът на пилота.

– Пет минути, Кърт!

Остин сгъна картата и я пъхна във водонепромокаемия джоб на костюма си. После извади от торбата един пластмасов плик, предпазващ револвер „Боуен”, провери дали е зареден и го прибра обратно. Накрая разкопча колана си и застана до отворената врата на „Сийхоука”. Хеликоптерът намали скоростта, а после увисна над предварително уговореното място за спускане.

– Време е, Кърт! – каза пилотът.

– Благодаря за возенето – отвърна Остин. – Трябва да го повторим някой път, когато имам повече време.

Вторият пилот на машината помогна на Кърт да избута дългата метър и осемдесет надуваема лодка през вратата и после я спуснаха в морето чрез една лебедка с мотор. Остин се хвана за дебелото въже, свързано с подемника на хеликоптера и се спусна надолу. Ръцете му бяха защитени от дебели ръкавици. Той се пусна веднага щом докосна водата.

Машината се отдалечи от мястото, за да не разпенва водата с въздушната струя от витлата. Остин доплува до надуваемата лодка и се качи в нея. Тя беше стабилизирана от тежестта на торбата с екипировката, закачена за импровизираната дървена платформа. Кърт откачи фенера от колана и го насочи към шумния силует, надвиснал над водата. Той превключи няколко пъти, за да сигнализира, че всичко е наред.

Изпълнил своята задача, „Сийхоук”-ът ускори и след няколко секунди се изгуби в нощния мрак.

Остин отвърза въжетата, придържащи торбата с екипировката и измъкна едно гребло. После извади водонепромокаем плик с GPS и натисна копчето за включване.

Малкият зелен екран премигна и показа позицията му, както и тази на острова. Кърт прибра апарата обратно в плика и загреба.

Нощта беше вълшебна. Звездите блещукаха подобно на диаманти върху черното кадифе на тропическото небе, а морето светеше в сребристозелено. Течението беше слабо и нямаше никакъв вятър, така че Кърт доста бързо измина разстоянието до острова. Като чу шепотът на вълните, които галеха рифа, той примигна в тъмнината и видя тънката бяла линия на разбиващите се вълни.

Погледна отново GPS-а и последва посоката, която апаратът му препоръча, за да стигне до пролуката в рифа. Но докато наближаваше тясното отворено пространство в коралите, Остин се натъкна на неприятност. Водата влизаше и излизаше от прохода, създавайки бариера от турбуленция, която подхвърляше леката лодка подобно на гумено пате във вана.

Остин загреба яростно, обърна носа на лодката и се насочи към отвора, но отново не успя да набере достатъчно скорост, за да преодолее теченията. Направи още един опит, като извика:

– „Напред към пробива за сетен път!” – Но вдъхновените от шекспировата пиеса „Хенри V” думи не можеха да се мерят с мощта на морето. Единственото, което получи като награда за своите усилия, беше пълна с морска вода уста.

След трите неуспешни опита, Остин призна пред себе си, че морето просто си играе с него и се отдалечи с гребане от рифа, за да реши какво да прави. Докато надуваемата лодка се люлееше на вълните, той си пое дъх. След това извади един лек електрически извънбордов двигател с акумулатор, закачи го за платформата и натисна копчето с надпис „запалване”. С изключение на тихото бръмчене, моторът беше почти безшумен. Кърт подаде повече газ и насочи тъпия нос на надуваемия съд към разпенените вълни, бушуващи около отвора на рифа.

Лодката подскочи, завъртя се и се отклони от курса. Остин стисна зъби за секунда, мислейки, че ще бъде хвърлен странично върху назъбените корали. Тогава витлото на двигателя се потопи, лодката се промъкна през прохода и се плъзна в спокойната лагуна.

Кърт бързо угаси мотора и зачака. Минаха пет минути, през които нищо не показа, че е бил засечен. Никакви ослепяващи прожектори, никакъв дъжд от куршуми, които да приветстват появата му.

Остин прие липсата на топло посрещане като покана да остане. Той изрови водолазното оборудване от сака и закопча леката кислородна бутилка и компенсаторната жилетка. Погледна GPS-а и видя, че лодката леко се е отклонила от курса, след като е преодоляла рифа.

Той започна да гребе, докато малкото черно триъгълниче на екрана на апаратчето не се сля с кръгчето, отбелязващо мястото, на което сателитът беше забелязал тъмната ивица в лагуната. Подводницата, която беше видял на сателитната снимка, изглежда се беше появила от дъното на лагуната, преди да изчезне като с магия. Необяснимото изчезване на „Тайфуна” подсказваше, че това място крие доста тайни. Остин нямаше логична причина да предположи, че водата в лагуната не е толкова плитка, колкото изглежда от космоса, но за да не поема никакви рискове, беше взел една бутилка с тримикс от изследователския кораб на НАМПД в случай, че му се наложи да се спусне по-дълбоко, отколкото е очаквал.

Остин си сложи водолазната маска и плавниците, захапа мундщука, легна по корем върху десния понтон на лодката и се търкулна в лагуната.

Вода проникна под неопреновия му костюм и за момент Кърт почувства студ. Скоро тя се затопли до телесна температура. Остин продължи да се държи няколко секунди за лодката, а после се оттласна, гмурна се под повърхността и се спусна на около шест метра дълбочина.

Кърт приближи дъното на лагуната и протегна напред дясната си ръка, облечена в ръкавица. Но вместо да докосне пясък, пръстите му опряха в мека, огъваща се повърхност. Кораловосините му очи се присвиха зад стъклото на маската. Той свали ръкавицата и откри, че това, което беше помислил за пясък, покрит с морска растителност, всъщност е широко сплетена мрежа, боядисана в различни цветове.

Остин извади ножа от калъфа, закачен на бедрото му, опря острието до плата и натисна. Без да прилага сила, ножът проби мрежата. Той изряза отвор, дълъг няколко сантиметра, прибра острието обратно в калъфа и се плъзна под изкуственото морско дъно докато не застана над мястото, на което беше видял тъмната ивица на сателитната снимка.

От няколко сантиметра разстояние той видя, че ивицата всъщност представлява отчасти закърпен отвор във фалшивото дъно. Неравният найлонов шев сякаш беше направен доста набързо. Остин откачи водолазния фенер от жилетката си.

Като насочи лъча светлина право напред, Кърт се промуши през отвора. По средата на неговата триста и шейсетградусова маневра, той спря и започна да гледа недоумяващо.

На около трийсет метра от него имаше огромен обект, отчасти осветен от мъждукащата светлина на звездите, проникваща през мрежата. Не се виждаха никакви детайли, но беше очевидно, че това е огромна подводница.

Остин инстинктивно изключи фенера, въпреки че беше малко вероятно някой на борда да е забелязал присъствието му.

Той се отдалечи от подводницата и забеляза светещи точици в тъмнината под нея. Кърт изви тялото си и се гмурна надолу, но спря няколко секунди по-късно, за да се наслади на няколко блестящи в синьо обекта.

Сини медузи!

Шест от тях минаха пред него. Той изчака докато смъртоносните медузи се отдалечат и отново заплува към дъното. Докато се спускаше, Остин видя, че светлините, които бяха привлекли вниманието му, всъщност са прожектори, монтирани върху четири големи сфери, разположени около куполовиден център. Всяка от тях лежеше върху четири кръгли крака, с дискообразни основи, които наподобяваха крайници на паяк.

Металната повърхност на сферите беше непрекъсната, с изключение на една, която имаше стъклен купол. Остин доплува до сферата и видя двама души – жена с черна коса и Дзавала.

Двамата седяха и очевидно разговаряха за нещо важно. Дзавала не изглеждаше да е в беда и доколкото се виждаше от изражението му, се забавляваше. Остин се изкикоти и смехът му образува стълб от шумни мехурчета. Дзавала можеше да открие привлекателна жена дори на дъното на морето.

Докато Остин се опитваше да проумее какво се случва под купола, жената погледна право нагоре и го видя. Той се изстреля като боен самолет, доплува до дъното, мина под сферата и се насочи към центъра на комплекса. Спомни си чертежа и че това е транзитен модул. На дъното му има камера, през която влиза совалката.

Кърт мина под модула и четирите подводници, които висяха закачени за дъното на полусферата, и откри люка, който позволяваше на водолазите да влизат и излизат. Той наду компенсаторната си жилетка. Въздухът от бутилката проникна в нея и той бавно започна да се издига. Едновременно с това, Кърт извади от раницата водонепромокаемия плик с пистолета. Прецени, че може да насочи пистолета около пет секунди след като изплува. Като се добави и елементът на изненада, това трябва да му даде предимството, от което се нуждаеше.

Главата на Остин се показа над повърхността на водата в басейна, намиращ се във вътрешността на полусферата. Той вдигна водолазната маска на челото си, огледа се бързо, видя, че револверът няма да му е нужен и засега може да остане в плика. Овалното помещение беше празно.

Кърт доплува до стълбата и остави оръжието на ръба на басейна, така че да може лесно да го достигне. След това свали колана с тежестите, плавниците и кислородната бутилка, и ги остави до плика. Щом излезе от водата, взе пистолета и окачи екипировката си на една кука до четири други комплекта за гмуркане.

Всичко беше спокойно. Остин стисна „Боуенът” в едната си ръка, а с другата натисна копчето на стената. Вратата се отвори тихичко. Остин тръгна по дълъг коридор, решен да създаде малко неприятности.

Не се наложи да чака дълго.

Стигна до врата, на която пишеше „Център за култивиране на ресурси”. Той я отвори и влезе в полутъмна камера с овална форма. До стените бяха наредени аквариуми, в които се виждаха различни медузи. Но вниманието му беше привлечено от един по-голям, висок до гърдите кръгъл резервоар, поставен в центъра на помещението.

В него имаше поне десетина гигантски медузи. Телата им с форма на камбана, бяха широки почти метър, а пипалата им бяха къси, дебели и жилести. Те не приличаха на нежните продълговати влакънца, които имат повечето медузи. Съществата в аквариума блестяха с пулсираща неоновосиня светлина и бяха единственият източник на светлина в помещението.

Кърт забеляза движение, което не идваше от вътрешността на аквариума. Изкривеният образ на едно лице се появи върху облата стъклена повърхност. Погълнат от странните форми в централния аквариум, Остин беше допуснал небрежност.

Револверът беше в ръката му, отпусната до бедрото. Той се извъртя и вдигна оръжието, но добре сложеният охранител, който тихичко се беше промъкнал зад него, замахна с металния приклад на автомата си и удари китката му. „Боуенът” излетя и падна на пода. Силна болка прониза ръката му нагоре към рамото.

Дясната ръка на Остин беше временно неизползваема, но той протегна лявата и хвана автомата. Докато се опитваше да изтръгне оръжието от охранителя, Остин отстъпи назад към аквариума. Удари се в стъклената стена, но продължи да стиска автомата, вдигна го нагоре и успя да го измъкне от ръцете на мъжа. В пръстите му нямаше достатъчно сила, за да задържи автомата и той падна в аквариума. Гигантските медузи се разпръснаха във всички посоки.

И двамата мъже загледаха потъващото оръжие, но Остин реагира пръв. Той долепи обездвижената си ръка до бедрото, наведе глава и сръга мъжа в гърдите, избутвайки го обратно към стената. И двамата се стовариха върху рафт с аквариуми, събаряйки няколко, които паднаха на пода и се строшиха.

Желатинообразните създания в тях се разпиляха по пода. Остин се подхлъзна и падна на колене. Помъчи се да се изправи отново, но мъжът го ритна в слепоочието.

При втория си опит да го ритне в главата, нападателят се подхлъзна в лигавата маса. Ударът отскочи от бузата на Остин, разтрака зъбите му и го повали странично на земята. Възстановявайки равновесието си, мъжът извади нож. Той вдигна острието и се нахвърли върху Остин.

Кърт вдигна лявата си ръка в безполезен опит да блокира ножа, но в последната секунда ръката му напипа дълго двайсет сантиметра парче стъкло и го заби във врата на мъжа. Чу се гъргорещ писък и усети как го опръсква топла кръв от прекъснатата сънна артерия. Ножът падна от ръцете на мъжа. Той се опита да се изправи, но животът вече го напускаше и краката му омекнаха.

Остин се претърколи настрани, преди охранителят да се стовари върху него и се изправи несигурно. Дясната му китка пулсираше от болка и затова вдигна револвера с лявата си ръка. Докато стъпваше внимателно в разширяващата се локва кръв, той хвърли един бърз поглед към големия аквариум. Огромните мутирали медузи блестяха още по-ярко. Сякаш се наслаждаваха на кървавата битка.

Остин побърза да остави кошмарната сцена зад гърба си. Излезе и тръгна по един коридор, за да намери Дзавала, чудейки се какви други приятни изненади са му приготвили „Селенията на Дейви Джоунс”.

43

Луис Мичъл предложи мястото, на което да затвърдят току-що сключения съюз с Пелпс.

– Използвам кабинета на доктор Кейн – каза тя. – На охраната ѝ беше заповядано да не ме безпокои докато работя. Там ще бъдем в безопасност, поне за кратко.

– Съгласен ли си, Пелпс? – попита Дзавала.

– Да – каза той, – но трябва да го направим по моя начин. Лабораторията все още се контролира от главорезите на Чанг, така че не можем просто да излезем.

Пелпс каза на Мичъл да мине отпред, а на Дзавала да я последва. Той тръгна последен, като държеше автомата си сякаш охранява двамата затворници.

Разминаха се с няколко от хората на Чанг, които ги изгледаха и кимнаха, но не зададоха никакви въпроси. Групата не се доближи до контролната зала, която беше с ограничен достъп за екипа, както и до ферментационната лаборатория, за да не предизвикват любопитство сред учените.

Въпреки сериозността на ситуацията, Дзавала не можа да се въздържи да не се усмихне от възхищение, когато се качиха по витата стълба към кабинета на Кейн и видя цветните пасажи риба, които плуваха около прозрачния плексигласов купол, на мястото на тавана и стените на помещението.

– Това е невероятно! – възкликна той.

Мичъл се усмихна и после каза:

– Съгласна съм. Бих прекарвала много повече време тук, дори и да не се криех от охранителите. Моля, седнете.

Луис включи светлините, за да не се разсейват от рибите и седна зад бюрото. Дзавала и Пелпс се настаниха в два стола. Тяхната млада коалиция все още лежеше на крехки основи и първоначалното неудобно мълчание беше нарушено от Пелпс, който се прокашля и попита Дзавала:

– Къде е приятелчето ти, Остин?

Инстинктът на Дзавала да печели време се роди още в колежа, където тренираше бокс и той отговори вяло.

– Последно чух, че е на Понпей.

Пелпс сбърчи нос.

– Надявам се, че ще стои далеч от Чанг – каза той. – Той му е вдигнал мерника.

– Не се тревожи за това, Пелпс. Кърт може да се грижи за себе си. – Тогава Дзавала попита: – С колко време разполагаме, преди да пристигне твоят шеф?

– Вероятно скоро ще кацне на товарния кораб, който използва за база – отговори Пелпс. – Корабът изглежда като ръждясало корито, но може да надбяга повечето плавателни съдове от своя клас. Разполага и с подводен басейн, за совалката на лабораторията. Той ще я използва, за да слезе в кратера. Аз трябва да се уверя, че всичко в камерата ще е наред. Онзи ненормалник ще бъде тук след по-малко от час. След като стъпи на борда, няма да има къде да бягаме.

– Къде стои екипът, когато не работи в лабораторията? – попита Дзавала.

– Затворени са в жилищните помещения – отвърна Мичъл. – Пазят ги няколко охранители, благодарение на нашия господин Пелпс.

– Просто си върша работата – защити се Пелпс.

– А как можеш да промениш свършеното? – попита Дзавала.

– Ще направя всичко по силите си, Джо, но няма да е лесно.

– Не се тревожи – каза Дзавала, – ще имаш много възможности да поправиш грешките си. Като начало, как можем да изведем екипа от лабораторията?

– Мислил съм върху това – каза Пелпс. – Можем да използваме мини-подводниците под централната сграда. Всяка побира четирима души. Тук долу има петнайсет учени, плюс пилотът на товарната совалка.

Дзавала забрави за болката в главата. Беше готов да се бие.

– Двамата с теб можем да излезем по начина, по който влязохме – каза той. – Ще трябва да обезвредим онези двамата от „Тайфуна”. Още колко има на подводницата?

– Тризнаците от Триадата обичат да правят всичко по тройки – каза Пелпс. – Явно им е късметлийско число. Разположили са три отряда от по трима мъже, което прави девет, минус двамата, които дойдоха тук с нас. Всички са въоръжени и по-зли от гърмящи змии.

– Досега им беше доста лесно – каза Дзавала, – така че са се поуспокоили и няма да очакват изненада.

Пелпс се изсмя шумно.

– Звучиш като Чести Пулър, на когото му бяха съобщили, че е обграден: „Този път няма да се измъкнат!”

– Точно така – каза Дзавала. Умът му работеше на пълни обороти. – Добре, качваме тези хора на мини-подводниците и те напускат лабораторията... Къде ще отидат?

– Ще минат през големия тунел в кратера – отговори Пелпс. – Имат достатъчно мощност да се отдалечат от рифа и да подминат товарния кораб на Чанг. После могат да изплуват и да изпратят съобщение за помощ.

– Трябва да отидем при хората и да им обясним какво става – каза Дзавала.

– Аз мога да го направя – предложи Луис Мичъл. – Охранителите са свикнали да се разхождам из лабораторията.

Пелпс погледна часовника си.

– Това ще трябва да почака, докато се върна. Отивам да подготвя всичко за пристигането на Чанг. Защо не използвате това време, за да се опознаете?

– Първо дамите – каза Дзавала, след като Пелпс затвори вратата след себе си.

Мичъл набързо обясни на Джо в какво точно се състои работата ѝ с доктор Кейн по проекта „Медуза”, още от стъпването ѝ на Боунфиш Кий.

– Трябва да бъдете наградена за успеха на проекта – каза той.

– Не съм си и мечтала, че ще стигне до тук – каза тя. – А вие, господин Дзавала, как попаднахте на това ужасно място?

– Аз съм инженер от НАМПД. Двамата с моя шеф, Кърт Остин, бяхме поканени от флота да помогнем в търсенето на лабораторията. И ето ме тук.

Той се изненада, че Луис Мичъл не му зададе повече въпроси. Тя изглеждаше разсеяна, а погледът ѝ беше някак отнесен, сякаш мислите ѝ витаеха другаде. Джо имаше чувството, че крие нещо. Изведнъж Луис мигна и концентрира погледа си зад Дзавала.

– Какво е това? – попита тя.

Той се обърна и видя само няколко ята любопитни риби, осветени от светлината в кабинета.

– Забелязахте ли нещо? – попита Джо.

– Стори ми се, че видях някой да плува. – Тя се усмихна. – Съжалявам, от твърде много време съм тук. Вероятно е била някоя голяма риба.

Изглежда, че случката я върна към реалността. Чарът и благият характер на Джо пробиха твърдата ѝ черупка, и тя започна да се отпуска. Дори се усмихваше, когато Пелпс се върна с новината, че неговият шеф щял да дойде с човек, на име доктор Ву.

Мичъл се скова, щом чу това име.

– Той не е доктор – каза тя, – а чудовище!

– Може би е време да покажеш на Джо онова видео – предложи Пелпс.

Лицето на Мичъл беше каменно, докато сваляше ключа, закачен на верижка на врата ѝ и отключваше едно чекмедже на бюрото. Тя бръкна вътре и извади кутия с няколко компакт диска. Луис взе единия с надпис „Резервни компютърни програми”. Пръстите ѝ трепереха докато вкарваше диска в компютъра. Тя обърна монитора към двамата мъже. Дикторът говореше на китайски.

– Няма ли субтитри? – попита Дзавала.

– Ще видиш, че няма да са ти необходими – отговори Пелпс. – Аз вече съм го гледал.

– Ву е човек на Чанг – обясни Мичъл. – Работата му е да проверява докъде сме стигнали. Когато е тук, той ме гони от офиса. За щастие, на него не му харесва да прекарва много време в лабораторията. Открих този диск в компютъра след едно негово посещение. Вероятно е преглеждал съдържанието му. Направих копие и после го пъхнах обратно. След известно време Ву се сети, че го е забрави и изпрати един от бандитите си да го прибере.

На екрана се появи образ. Камерата показваше как Ву говори с един човек в костюм, а после се завъртя към няколко души, лежащи в легла с прозрачни цилиндри. Между тях се движеха няколко фигури в защитни костюми. Камерата приближи картината, за да покаже отблизо хората в цилиндрите. Повечето изглеждаха заспали или мъртви. Лицата на няколко други бяха покрити с махагонови петна и се гърчеха в агония.

– Това болница ли е? – попита Дзавала.

– Нищо подобно! – отвърна Мичъл с напрегнат глас. – Гласът, който чувате, е на доктор Ву. Доколкото успях да определя, видеото е заснето в лаборатория в Китай, в която са правили експерименти с ваксините на Триадата. Не познавам мъжа в костюма. В експериментите са използвали хора, които са заразявали с вируса. Виждате резултата на екрана. Той е по-лош от нациста доктор Менгеле, служил в един от концентрационните лагери.

– Доктор Мичъл ми показа тези кадри преди известно време – каза Пелпс. – Сега разбираш защо преминах на ваша страна.

В гърдите на Дзавала започна да се надига гняв и щом видеото свърши, той каза:

– Ще си платят за това!

– Странно е, че те чувам да го казваш – обади се един познат глас. – Аз си мислех същото.

Три глави се обърнаха едновременно. И три чифта очи се разшириха от вида на Остин, който се подпираше на отворената врата. В лявата си ръка небрежно размахваше своя „Боуен”.

Дзавала се втренчи в приятеля си. Той не се изненада прекалено, че го вижда – Остин имаше навика да се появява на места, на които най-малко го очакват. Но водолазният му костюм беше покрит с кръв и слуз от медузи.

– Изглеждаш сякаш си се борил в малиново желе – каза Дзавала. – Добре ли си?

– Трудно използвам дясната си ръка, но кръвта не е моя. По пътя насам спрях в стая с голям кръгъл аквариум. Един тип ми скочи и двамата потанцувахме валс, но някои от по-малките аквариуми в стаята се строшиха и съдържанието им се изсипа на пода.

– Във въпросните аквариуми имаше организми в различни фази на мутация – каза Мичъл. – Имате късмет, че големият не се е счупил. Тези създания бяха последния мутирал вид и от тях създаваме ваксината. Всяко пипало съдържа хиляди жилещи клетки – малки харпуни, инжектиращи отрова в плячката.

– Извинявайте за бъркотията, но нямаше как да го предотвратя – каза Остин. Той се представи на Луис Мичъл. – Когато ви видях през купола, помислих, че само Джо може да открие красива жена на дъното на океана.

Очите ѝ се разшириха.

– Вас ли видях?

Остин кимна.

– Наблюдавах ви с Джо и се разсеях.

Той се обърна към Пелпс.

– От разговора, който дочух преди няколко минути, разбрах, че си решил да загърбиш тъмната страна.

– Това видео преля чашата – каза Пелпс. – Мисля, че Джо прие сделката.

Остин нямаше време да го подлага на детектор на лъжата. Той погледна към Джо, който кимна и после се обърна пак към Пелпс:

– Добре дошъл на борда, войниче! Каква е ситуацията?

– Чанг пътува към лабораторията, за да вземе ваксината – каза Пелпс.

– Всеки момент ще пристигне – добави Мичъл.

– Това е добре – каза неочаквано Остин. – Чанг и отговорните за случилото се в записа са живи мъртъвци.

Изведнъж, Луис зарида.

– Аз съм един от тези хора – каза тя. – Сътрудничих в създаването на ваксината.

– Не се обвинявайте, доктор Мичъл – каза Остин, опитвайки се да омекоти думите си. – Били сте принудени да работите върху ваксината. Ако вие и колегите ви бяхте отказали, сега нямаше да сте живи.

– Знам – каза тя, – но направих всичко възможно проектът да бъде успешен. Сякаш се опитвах да им покажа, че можем да се справим с предизвикателството.

– Били сте между чука и наковалнята – успокои я Пелпс. – След като ваксината вече е факт, те нямат нужда от екипа и лабораторията. Двамата с Джо измислихме план как да изведем всички от „Селенията”.

Остин не отговори веднага. Той премижа към купола, през който видя проблясък. Спомняйки си колко ясно се вижда вътрешността на сферата отвън, Кърт загаси лампите и кабинетът потъна в мрак.

– Надявам се планът ви да е добър – каза Остин. – Вижте!

Всички се обърнаха и видяха как совалката с Чанг и доктор Ву се спуска към лабораторията подобно на звезда, падаща на забавен кадър.

44

Минути по-късно, совалката кацна на площадката и отвореният покрив над нея се затвори като две половини на мидена черупка. Мощни помпи се задействаха и освободиха бързо камерата от водата, но въпреки това Чанг гореше от нетърпение. Той излетя от совалката като моруна, която изскача от дупката си и хукна към изхода, докато последните няколко сантиметра вода още изчезваха в каналите. Доктор Ву вървеше на няколко крачки зад него.

Вратата на камерата се отвори и от другата страта ги посрещна Пелпс. Той се приближи до Чанг и го поздрави с крива усмивка.

– Много бързо пристигнахте, шефе. Явно здраво сте натискали педала до ламарината.

Чанг погледна Пелпс с едва прикрито презрение. Американският жаргон му беше чужд и се дразнеше, когато Пелпс го използваше. Той му нямаше доверие и подозираше, че верността му се простира само до следващия чек.

– Стига приказки! – изръмжа Чанг. – Къде е ваксината?

– В доктор Мичъл – отговори Пелпс. – Тя ви чака в столовата. Онзи от НАМПД е с нея.

– Ами лаборантите? Къде са?

– Всички са затворени в жилищните помещения.

– Погрижи се да останат там. Повредихте ли мини-подводниците, както наредих?

Пелпс извади четири плоски, правоъгълни кутии, пъхнати в колана му.

– Тези платки контролират захранващите блокове на машините – каза той.

Чанг грабна платките от Пелпс, пусна ги на металния под и ги направи на парчета с тока на обувката си. Той излая някаква заповед на хората си, които се появиха от подводницата с дървени кутии в ръцете си. Те ги поставиха близо до таблото и после се върнаха в товарния отсек за още.

На кутиите с големи червени букви пишеше:

„Внимание! Експлозиви!”

Пелпс почука върху едната кутия с кокалчетата на ръката си.

– За какво са ви тези фойерверки, Чанг? – попита той.

– Мисля, че е очевидно – отговори азиатецът. – Ще използваш опита си с експлозиви, за да взривиш лабораторията. Тя вече изпълни задачата си.

Пелпс ритна смачканите електронни платки с върха на ботуша си.

– Има един проблем – каза той. – Как учените ще напуснат лабораторията, след като мини-подводниците не работят?

– Тези хора свършиха това, което се искаше от тях. Те ще останат тук.

Пелпс застана пред Чанг и го погледна в лицето.

– Наехте ме да отвлека лабораторията – каза той. – Убийството на група невинни хора не е част от трудовите ми задължения.

– Значи няма да приготвиш експлозивите? – попита Чанг.

Пелпс поклати глава.

– Точно така! – каза той. – Считай, че вече не участвам в схемата!

Чанг разтегна киселите си устни в мъртвешка усмивка.

– Много добре, господин Пелпс. Вие сте уволнен!

Чанг се пресегна към кобура си, с едно светкавично движение извади пистолета си и простреля Пелпс в гърдите от упор. От силния удар жертвата му отхвърча назад и падна на пода. Чанг се загледа в гърчещото се тяло на Пелпс с изражението на майстор, който е свършил добре работата си. Той нареди на един от хората си да подготвят експлозивите и после излезе бързо. Докторът го последва.

Чанг влетя в столовата и нефритено-зелените му очи се спряха на Джо Дзавала и Луис Мичъл, които бяха завързани за два стола, опрели гръб един в друг, под зоркия поглед на същите сурови охранители, които бяха дошли с Пелпс. Чанг се наведе над Дзавала.

– Кой си ти? – попита той.

– Имаш къса памет – каза Дзавала. – Срещнахме се на „Бийб”. Тръгна си с подвита опашка, докато двамата с Кърт Остин забавлявахме приятелите ти.

– Разбира се! – каза Чанг. – Ти си инженерът от НАМПД. Хората ми си заслужиха съдбата. Следващият път няма да подходим толкова немарливо. Как ни откри?

– Един от нашите самолети прелетя над атола и видя нещо подозрително.

– Лъжеш! – Чанг сграбчи ризата на Дзавала. – Не обичам да ме правят на глупак. Ако случаят беше такъв, около атола щеше да почернее от кораби и самолети. Наблюдателите ми докладваха, че всичко е спокойно.

– Може би трябва да се тревожиш за това, което не виждаш – отвърна Дзавала.

– Кажи ми как ни откри!

– Добре, признавам. Едно птиче ми каза.

Чанг удари Дзавала по устата с опакото на ръката си.

– Какво друго ти е казало това твое птиче? – попита той.

– Че ще умреш! – изгъргори Дзавала през разкървавените си устни.

– Не, приятелю, ти си този, който ще умре!

Чанг пусна ризата на Дзавала и се обърна към Луис Мичъл, която гледаше ужасено кървавото лице на Джо.

– Къде ми е ваксината? – попита Чанг.

Тя го погледна и каза:

– На безопасно място. Отвържете ме и ще ви я донеса.

Чанг кимна на своите хора и те я освободиха. Тя стана, разтърка китките си и отвори вратата на големия хладилник, в който държаха храната за столовата. Влезе вътре и след малко излезе с голям пластмасов контейнер, който остави на пода. Докторът отвори капака на кутията.

– В тази хладилна чанта са микробиологичните култури, които ще ви позволят да синтезирате голямо количество от ваксината – каза тя.

Вътре се виждаха няколко плитки кристализатора, опаковани в дунапрен. Ву се усмихна.

– Това е чудо! – възкликна той.

– Всъщност – каза Луис, – това е просто едно изключително революционно генно инженерство.

Тя се наведе и свали горния ред кристализатори. Под тях имаше три контейнера от неръждаема стомана, също опаковани в дунапрен.

– Това са трите шишенца с ваксина, които поръчахте – каза тя. – Ще можете да създадете още с културите. – Тя сложи обратно кристализаторите, затвори капака и се изправи. – Нашата работа приключи. Господин Пелпс каза, че ще ни освободите, след като завършим проекта.

– Пелпс вече не работи за нас – заяви Чанг.

Лицето ѝ замръзна от заплашителния тон на Чанг.

– Какво имате предвид? – попита тя.

Той се направи, че не е чул въпроса и нареди на хората си да я вържат отново.

– Твоят приятел Остин отново се изплъзна – каза Чанг на Дзавала, – но е въпрос на време преди да се срещнем отново и когато това стане, с удоволствие ще му разкажа за твоите последни мигове.

Чанг взе хладилната чанта от ръцете на Ву и нареди на доктора и хората му да го отведат при совалката. Няколко секунди след като напуснаха столовата, Остин излезе от хладилното помещение с пистолет в лявата си ръка.

– Добре че този ненормалник не остана дълго – каза той. – Започнах да се чувствам като замразен говежди бут.

Той пъхна револвера под дясната си мишница. С един кухненски нож той сряза въжето, с което беше вързан Дзавала. Джо взе салфетка, за да избърше кървящите си устни. Въпреки раните, той беше в добро настроение.

– Чанг няма да остане доволен, щом разбере, че културите на ваксината, които му даде, са фалшиви – каза той на Луис Мичъл.

Тя му отвърна с разбираща усмивка, влезе в хладилника и извади друга чанта, почти идентична с първата.

– Как ли ще реагира, когато научи, че в нас е истинската – каза тя.

Чанг определено не беше щастлив. Той изруга ядосано, след като влезе в камерата и откри, че тялото на Пелпс е изчезнало. Една кървава следа водеше към коридора. Явно изстрелът не го беше убил и се беше измъкнал през един от коридорите.

Няма значение. Пелпс щеше да умре, след като лабораторията се пръсне на милиони парчета. Чанг провери докъде е стигнал неговият сапьор и му нареди да настрои часовника. После заповяда на хората си да се качат в подводницата и пилотът използва дистанционното, за да задейства помпите. Камерата бързо се напълни с вода. Докато совалката се издигаше през отворените половини на подобния на мидена черупка покрив, Остин отиде в контролната зала на камерата, за да наблюдава издигането на апарата на монитора на таблото. Той дочу стъпки и се завъртя, но секунда по-късно свали револвера.

Пелпс стоеше на вратата, а устните му се свиха в болезнена гримаса. Той беше гол до кръста, а една импровизирана превръзка, напоена с кръв, покриваше горната лява половина от гърдите му.

– Изглеждаш ужасно – каза Остин.

– Така и се чувствам – отвърна Пелпс.

– Какво ти се е случило?

– Предположих, че Чанг ще е готов да стреля, благодарение на вас, затова докато се връщах от кабинета на Кейн, взех една мека бронирана жилетка. Тя покриваше само част от торса ми, а и не предположих колко е неточен Чанг. Копелето ме уцели в рамото.

– Защо те е прострелял?

– Ядоса се, като му казах, че няма да поставя пластичните експлозиви, които донесоха със совалката.

– Планирал е да унищожи лабораторията с всички хора в нея?

– По дяволите, поставиха достатъчно експлозиви, за да разрушат Великата китайска стена. Но бяха доста немарливи. Извадиха късмет, че не се взривиха сами.

Пелпс хвърли купчина цветни жици на пода с жест на професионалист, присмиващ се над нещо, свършено от някой аматьор.

– Какво ще предприеме Чанг, след като разбере, че експлозивите му не са се задействали? – попита Остин.

– Предполагам, че ще изпрати някой да провери. – Пелпс наведе глава. – Но като се замисля, вероятно ще се върне да застреля приятелите ти. Така ще може после да ти разкаже за това. – Той внимателно докосна превръзката. – Чанг си пада по такива неща.

– Забелязах – каза Остин. – Трябва да качим всички на мини-подводниците.

Пелпс посочи черните дискове, които бяха смлени от крака на Чанг.

– Тези платки са от контролните уреди на подводниците – каза той. – Чанг ги унищожи.

– Проклятие! – каза Остин. – Те бяха единствената ни надежда.

– Все още са – каза Пелпс. – Дадох му едни други дискове, за да си излее яда. Оригиналните все още са в подводниците.

Остин загледа Пелпс, мислейки си колко още има да учи за човешката природа.

– Предлагам да приготвиш апаратите, докато аз събера учените – каза той.

Пелпс направи знак, че е съгласен и се насочи към транзитния отсек, а Остин побърза да се върне в столовата. Дзавала вече беше събрал целия персонал. Лицата на някои показваха радост, че са свободни, а на други страх от това, което може да се случи.

Остин се представи, помоли всички за малко тишина и обяви:

– Напускаме „Селенията”.

После ги предупреди да се движат възможно най-бързо и обясни, че по-късно ще отговори на въпросите им.

Изтощените и уплашени учени се спуснаха към люковете на мини-подводниците. Няколко се поколебаха и се дочуха гневни викове, предизвикани от появяването на Пелпс, но Остин им каза да замълчат и да влязат в апаратите. Дочу се мърморене, но те изпълниха заповедта.

– Възможно ли е подводниците да се натъкнат на Чанг, докато излизат от кратера? – попита Остин.

– Не и ако се движат бързо. Чанг трябва да се е върнал на товарния кораб, за да чака голямото „бум”. Ако останат потопени възможно най-дълго, ще подминат кораба и ще могат да изпратят съобщение за помощ.

Остин предаде съвета на Пелпс към пилотите на подводниците. Той нареди на пилота на совалката да поеме управлението на първия апарат. Мичъл влезе в една от тях и здраво стисна хладилната чанта с истинската ваксина в скута си. Тогава, една по една, подводниците се откачиха от корема на полусферата и последваха първата по дъното на кратера и през тунела.

След като екипът беше евакуиран, Остин насочи вниманието си към следващата задача – „Тайфунът”. Докато обличаха неопрените, Дзавала информира Остин за ситуацията на борда на руската подводница. Погледът на Кърт върху ситуацията не беше така оптимистичен като този на Джо. Чувствителността в дясната ръка на Остин започна да се връща, но той все още не можеше да стреля с тежкият „Боуен” дори с приблизителна точност. Не можеше да разчита и на помощта на Пелпс.

Когато Пелпс се опита да облече неопреновия костюм, тясното горнище притисна раната и той се сви от болка. Дзавала използва ножа на Остин, за да разреже ръкава на костюма и част от материала около гърдите, за да освободи напрежението.

Пелпс забеляза, че два водолазни комплекта липсват и предположи, че двамата охранители, които бяха придружили Дзавала от подводницата, са се върнали при другарите си. Още лоши новини – охранителите вече бяха в пълен състав.

Дзавала помогна на Остин да спусне Пелпс в басейна и да го преведе през шахтата към открити води. Кърт и Джо застанаха от двете страни на новия си съюзник и тримата бавно се издигнаха към „Тайфуна”, чиято огромна сянка висеше близо до повърхността.

Съгласно предварителната уговорка, Остин и Пелпс влязоха през люка от дясната страна на гигантската кула, а Дзавала използва лявата. Щом влязоха в спасителните камери, те затвориха люковете, изпомпаха водата, а после отвориха долната херметическа врата и се спуснаха по стълбата. В мига, в който свалиха маските, се озоваха лице в лице с капитан Медев, който ги гледаше с любопитство.

Капитанът се намираше в контролната зала, когато се задейства алармата, че камерите се използват. Двамата охранители се бяха върнали по-рано от лабораторията, затова той отиде да провери кой влиза в подводницата. Той не се изненада да види Пелпс и Дзавала, но повдигна едната си избуяла вежда, при вида на широкоплещестия непознат.

Дзавала каза:

– Кърт, това е капитан Медев, командирът на тази невероятна подводница и пазител на шкафа с водка.

Остин протегна здравата си лява ръка, за да се здрависат.

– Кърт Остин. Аз съм приятел и колега на Джо от НАМПД. – Забелязвайки враждебния поглед, който Медев отправи към Пелпс, той добави: – Господин Пелпс вече не работи за хората, отвлекли подводницата. Сега ни помага.

– Да, но докога? – попита Медев, без да се опитва да скрие скептицизма си.

– Добър въпрос – отвърна Пелпс. – Съжалявам, не мога да ви отговоря. Но ще ви помогна да си върнете подводницата.

Медев вдигна рамене.

– Какво можем да направим? – попита капитанът. – Ние сме моряци, а не морски пехотинци.

– Като начало ни кажете къде са охранителите и какво правят – рече Остин.

– Трима спят в офицерските каюти в десния корпус – каза Медев, – а другите играят карти в каюткомпанията, или пък са в столовата. Те обичат да са близо до фитнеса и сауната, до които моите хора нямат достъп.

– Мисля, че е време да прекратим пребиваването им в „Клуб Мед” – каза Остин. – Първо да се погрижим за поспаланковците.

Пелпс се престори, че охранява Дзавала и Остин, в случай че се натъкнат на някой разхождащ се охранител. Минаха през контролната зала, в която Медев, който вървеше начело на групата, прошепна на руски на хората си, че ще е най-добре да се скрият. Те предадоха думите му на останалите. После капитанът взе няколко ролки тиксо от работилницата и продължиха през лабиринта от херметизирани пространства, докато не стигнаха до първата от самостоятелните офицерски каюти.

Тримата охранители, които не бяха на смяна, се събудиха и видяха насоченото към лицата им дуло на револвера на Остин. Дзавала ги върза, залепи устите им с тиксо и ги сложи да легнат в койките.

Бойната дружина се насочи към столовата. Медев влезе пръв и се усмихна на двамата охранители, които седяха на една маса и пиеха чай, докато гледаха филм с Джаки Чан. Те хвърлиха бърз поглед към капитана и после се върнаха към филма.

Медев поговори на руски с готвача, който приготвяше нещо на пара. Той кимна разбиращо и се измъкна от столовата. Тогава Остин и Дзавала нахлуха вътре с насочени оръжия. Накараха изненаданите охранители да легнат по корем на пода, а после ги вързаха с тиксо, за да не мърдат и да не говорят.

Медев отново застана начело и тримата с Остин и Дзавала продължиха да се придвижват из подводницата, докато не стигнаха до каюткомпанията. Капитанът провря глава през вратата и попита с усмивка дали някой няма нужда от нещо. Един охранител вдигна глава от картите и отговори с ръмжене, което не се нуждаеше от превод. Продължавайки да се усмихва, капитанът затвори вратата.

– Четири места, но само трима играчи – прошепна Медев на Остин и Дзавала. – Половината водка в бутилката липсва.

На Остин не му хареса идеята, че един охранител се разхожда из подводницата, но искаше да се възползва от предимството, което имаха. Той кимна на Дзавала и двамата влязоха в каюткомпанията с насочени оръжия. Леко подпийналите охранители не успяха да реагират навреме. Няколко минути по-късно, те лежаха по очи, завързани с тиксо. После започна ловът на липсващия мъж.

Откриха го няколко минути по-късно. Или по-точно той откри тях. Докато мъжете влизаха в помещението, в което се намираше сауната, вратата са отвори и охранителят излезе облечен в бански костюм. Този път Остин и Дзавала реагираха бавно. Мъжът беше млад и бърз, пресегна се към близкото шкафче, измъкна кобур, в който имаше пистолет и изчезна през люка. Остин го последва, но се спъна в някакви тръби и падна. Успя да стане за секунда, но охранителят вече беше изчезнал в лабиринта от коридори.

Остин щеше да изгуби своята жертва, ако не бяха няколко души от екипажа, които му посочиха накъде е тръгнал беглецът. С Дзавала зад гърба си, той продължи да тича, докато не стигна до една затворена врата. Двамата започнаха да обмислят следващия си ход, когато Медев ги настигна.

– Какво има от другата страна на вратата? – попита Остин.

Пуфтейки, едрият капитан отговори:

– Ракетните силози бяха заменени от трюмове. Един товарен асансьор води до люк на палубата. Висяща пътека от асансьора минава над помещенията и отвежда до друг асансьор от противоположната страна на трюма, където има празни контейнери. Никога няма да го откриете там. Просто заключете вратата.

– Може ли да създаде неприятности, ако го оставим там? – попита Остин.

– Ами, да – отговори капитанът. – Има електрически и други кабели, които минават през корпуса. Той може да обездвижи подводницата.

– Тогава мисля, че трябва да обездвижим него – заяви Остин.

Той помоли капитана да нареди на хората си да пазят охранителите, които заловиха, а после взе един фенер от стената, изключи светлините в помещението и отвори бавно вратата. Влезе в следващия отсек, включи фенера и насочи лъча към отворената асансьорна шахта. Въжетата трополяха в шахтата. Внезапно кабината бавно спря на върха.

Остин се приближи и натисна копчето „надолу”. Двамата с Дзавала застанаха от двете страни на вратата, с извадени оръжия, но когато кабината се върна, видяха, че е празна. Дзавала взе един пожарогасител от стената и го постави между вратите, за да не може асансьорът да потегли.

След кратко съвещаване, Джо се качи по стълбите до пътеката, за да подгони охранителя към Остин, който щеше да му отреже пътя от другата страна на трюма. Кърт беше прекарал много часове в стрелбището, стреляйки и с двете ръце и беше убеден, че може да произведе сравнително точен изстрел и с лявата ръка, ако се наложи.

Огромният трюм, в който някога са се намирали силозите и двайсет ядрени ракети, заемаше почти една трета от дължината на подводницата. След като силозите бяха отстранени, на горната палуба бяха инсталирани огромни врати, както и стени, които да разделят един товар от друг в отделни помещения.

Остин влезе в първия отсек и откри откъде се включва осветлението. Мощни лампи, превърнаха нощта в ден. Той мина през коридора между металните контейнери, докато не стигна до една стена. После влезе през отвора в следващото помещение и продължи търсенето.

Докато Остин се провираше от помещение в помещение, Дзавала мина по пътеката. Кърт беше преминал през трюма без проблем, и накрая стигна до последния отсек. Но в бързината беше допуснал небрежност.

Остин предположи, че охранителят все още е пред него, заклещен в щипците на тяхната маневра. Но жертвата беше разгадала намеренията им и беше открила едно скрито пространство между контейнерите. Мъжът изчака Остин да го подмине и после тихичко се прокрадна зад него. Движейки се безшумно с босите си крака, охранителят вдигна пистолета с две ръце и внимателно се прицели между лопатките на Остин.

– Кърт!

Викът дойде от Дзавала, който надничаше над перилото на пътеката. Остин погледна нагоре и видя сочещия пръст на своя приятел. Без да поглежда назад, той залегна зад един голям метален контейнер, а куршумът рикошира от ъгъла. После прозвуча нов изстрел, този път отгоре. След секунда, Дзавала извика:

– Можеш да се покажеш, Кърт, мисля, че го улучих.

Остин надникна зад ъгъла на контейнера и махна на Дзавала. Охранителят лежеше мъртъв на пода. Дори и от този труден ъгъл, Дзавала го беше уцелил в гърдите.

Остин си спомни какво беше казал Пелпс за фетиша на китайците към числата. Той поклати глава. Когато на небето изтеглят твоето число, умираш.

45

Чанг беше класически психопат. Той нямаше нито капка съпричастност или угризение в своето набито, грозно тяло и за него убиването беше лесно като да пресече улица. Другите двама тризнаци от Триадата бяха насочили убийствените му импулси към изпълняването на собствените им цели. Той демонстрираше истински организационен талант, затова му възложиха да отговаря за мрежата от банди, действащи в най-големите градове в света. Работата утоляваше жаждата му за кръв, като му позволяваше да участва в убийства, имащи търговски цели, отмъщение или просто наказание.

Всичко това му помагаше да не пропадне в бездната на чистата лудост, а другите двама тризнаци осигуряваха баланс. Но сега той беше сам, далече от познатите територии, които държаха неговото трудно удържано насилие под контрол. Гласовете, които понякога шептяха в главата му вече крещяха да им обърне внимание.

След като напусна лабораторията, Чанг достави културите на ваксината в товарния кораб, който стоеше близо до атола и зачака доклад от подводницата. Фактът, че експлозивите не избухнаха и не унищожиха лабораторията и екипа, го накара да загуби самообладание.

Щом времето изтече, Чанг се върна обратно в подводницата със своите най-хладнокръвни убийци и нареди на пилота да поеме към кратера. Докато совалката се показваше от тунела, светлините от дъното сякаш се присмиваха на Чанг. Една вена започна да пулсира на челото му.

Доктор Ву, който седеше до Чанг, усети растящия гняв на своя работодател и опита да си представи, че е невидим. Още по-притеснително беше внезапното приповдигане на настроението на Чанг, когато се обърна и каза с почти весел тон:

– Кажи ми, приятелю, какво би станало, ако някой падне, съвсем случайно, в аквариума с мутиралите медузи?

– Незабавно ще бъде ужилен.

– Смъртта му бързо ли ще настъпи?

– Не. Ролята на отровата е да парализира.

– Ще бъде ли болезнено?

Доктор Ву се намести нервно в седалката.

– Да – каза той. – Ако човекът не се удави, ще усеща всичко, което се случва с тялото му. След време, медузата ще започне да го поглъща.

– Прекрасно! – Чанг потупа доктор Ву по гърба. – Защо не съм се сетил по-рано за това?

Той обяви, че въпреки безуспешното взривяване на лабораторията, те ще се върнат там, за да „поспортуват”. След като се качат на борда, щяха да съберат учените и да ги убият по начин, който намерят за удачен. Мъжете, които беше взел със себе си, бяха най-безжалостни убийци. Те щяха да пощадят живота на Дзавала, който щеше да бъде хвърлен в аквариума с медузите. Доктор Ву щеше да запише смъртта му с видео камера, за да могат последните му мигове да бъдат изпратени на Остин.

Пренасяйки своя товар от убийци, совалката се спусна в транзитния отсек. Пилотът задейства помпите. Минути по-късно, Чанг и хората му изхвърчаха от камерата и почти се спънаха в кутия с пластични експлозиви. Един сноп цветни кабели беше вързан на панделка и поставен върху кашона. Опрян на панделката стоеше бял плик с голям надпис „ЧАНГ”.

Мъжът, който беше поставил експлозивите вдигна снопа жици.

– Няма нищо страшно – каза той. – Тези кабели не са свързани с нищо.

Той подаде плика на Чанг, който скъса едната му страна и го отвори. Вътре имаше лист хартия, гравирана с логото на „Селенията на Дейви Джоунс”. Хартията беше сгъната на три. Върху първата страна пишеше”

„БУМ!”

Чанг бързо разтвори листа. От другата му страна имаше нарисувано усмихнато човече и надпис:

„Шегувам се!”

На последната страна от листа пишеше:

„В контролната зала съм.”

Чанг го смачка и заповяда на хората си да претърсят комплекса. Те се върнаха няколко минути по-късно и докладваха, че помещенията са изоставени и жиците от всички експлозиви са изтръгнати.

Чанг влетя в контролната зала, но застина на вратата. Подозирайки, че в стаята са заложени експлозиви, той заповяда на хората си да влязат преди него.

Те претърсиха стаята и му докладваха, че вътре няма никого и не са открили нищо заплашително. Той влезе, за да се увери. Чанг се огледа ядосано. Искаше да си излее гнева върху някого. Той видя, че доктор Ву снима стаята.

– Не сега, глупако! – извика Чанг. – Не виждаш ли, че вътре няма никого?

От говорителите в стените се дочу метален глас.

– Прав си, Чанг. Ти и твоите приятелчета сте единствените хора в лабораторията.

Азиатецът се завъртя, като държеше дулото на оръжието си плътно до гърдите.

– Кой говори?

– Спондж Боб Квадратни Гащи – каза гласът.

– Остин!

– Добре, признавам, Чанг! Разкри ме! Аз съм Кърт Остин.

Очите на Чанг се присвиха, докато не станаха тънки процепи.

– Какво се е случило с учените? – попита той.

– Те вече не са в лабораторията, Чанг. Спасиха се с мини-подводниците.

– Не си играй с мен, Остин! Аз унищожих платките, контролиращи захранванията им.

В говорителя се дочу друг глас, този на Пелпс.

– Ти смачка резервните платки – каза той. – Подводниците си работят, шефе.

– Пелпс?! – възкликна Чанг. – Мислех, че си мъртъв!.

– Съжалявам, че трябва да те разочаровам, Чанг. Остин не се шегува. Доктор Мичъл и останалите учени отдавна не са в лабораторията.

– Ще ги открия! – изкрещя Чанг. – Ще намеря и вас двамата с Остин и ще ви ликвидирам!

– Това е малко вероятно – отвърна Остин. – Между другото, културите на ваксината, която са ти дали, не стават за нищо. Истинските са в екипа.

Гласовете в главата на Чанг се превърнаха в какофония. Бяла омраза се лееше в неговото тяло. Той нареди на хората си да се върнат в совалката. Докато се издигаха той се свърза по радиостанцията с товарния кораб, нареждайки да започнат да претърсват дълбините с хидролокатор. Минути по-късно, получи отговор. Бяха открили четири обекта, отдалечаващи се от атола. Чанг нареди на кораба да бъде на мястото, когато мини-подводниците се покажат. Совалката пое с пълна скорост през тунела. Азиатецът позволи на една усмивка да се прокрадне по лицето му, като си представи учудените физиономии на учените, когато видят как товарния кораб се носи към тях. Той се наслаждаваше на мисълта, представяйки си как ще реагират, когато се издигне от дълбините като Нептун, но изведнъж чу гласа на пилота. Чанг се наведе напред в седалката си и се загледа през прозореца на кабината.

Над совалката се приближаваше огромна черна сянка.

Пилотът разпозна огромния корпус на „Тайфун”-а, който се носеше право към тях и изскимтя като подплашено кученце. Чанг му извика да завие, но ръцете на пилота бяха замръзнали върху ръчките. Надавайки свиреп вик, Чанг сграбчи мъжа за рамената, издърпа го от седалката и зае мястото му. После рязко завъртя руля надясно.

Турбините на совалката продължиха да я тласкат напред, но след няколко секунди предницата се завъртя надясно, отървавайки ги на косъм от челен сблъсък със сто и осемдесетметровото торпедо, което летеше към тях. Но „Тайфун“-ът се движеше с двайсет и пет възела и закачи опашката на совалката, разби витлото и я накара да започне да се върти неконтролируемо. Вратата на товарния отсек се отвори от жестокия удар и в совалката започна да нахлува вода.

Напорът на настъпващото море завлече опашката на подводния апарат надолу, а предницата се насочи към повърхността като умираща риба. Хората на Чанг се хванаха за седалките и се придърпаха по-нагоре в кабината.

Доктор Ву се опита да се присъедини към групата, но силните охранители го избутаха под водата и скоро хилавите му ръце спряха да мърдат. Чанг не искаше да сподели джоба въздух с никого. Той се обърна, опря пистолета над облегалката на стола и застреля един мъж, който се опита да се намърда в пространството. След няколко секунди, той вече беше убил всички свои охранители и стоеше сам в кабината.

Тежестта на водата в совалката я наклони напред. Носът и се изравни и тя започна да потъва към дъното на кратера. Кабината потъна в пълен мрак. Чанг се бореше да задържи главата си в изтъняващия джоб въздух, но телата, които плуваха в кървавата вода му пречеха. Веднага щом избутваше един труп, друг идваше да заеме мястото му. В един момент той застана очи в очи с доктор Ву.

В совалката нахлу още вода и съвсем сви джоба с животоспасяващ кислород. Чанг се долепи до тавана на подводния апарат, където имаше само няколко сантиметра въздух. Докато водата изпълваше устата и ноздрите му, той погледна нагоре, видя чудовищната сянка на „Тайфуна”, който се носеше над него и с последната си глътка въздух изрева:

– Остин!

Човекът, на когото принадлежеше това име, седеше до пилота в контролната зала на „Тайфун”. Дзавала стоеше от другата страна на мъжа, млад украинец, който имаше природен талант да върши тази работа. Капитанът застана до Остин и започна да превежда заповедите му на руски.

Минути по-рано, пилотът беше вкарал подводницата на заден ход в тунела, с носа към кратера. Операторът на хидролокатора следеше за совалката и предупреди Остин, щом забеляза мигащата точка на екрана. Една камера, монтирана в кулата на подводницата, беше уловила приближаващите се прожектори на подводния апарат. Остин издаде заповед да увеличат скоростта и да го блъснат. Пилотът стисна лоста за управление и подводницата започна да се движи напред. Капанът беше заложен.

След като отскочи от совалката, „Тайфунът” продължи в кратера и направи обратен завой. Докато се насочваше обратно в тунела, за да довърши започнатото, камерата отново улови совалката. Остин наблюдаваше с безжалостен поглед как апаратът потъва на дъното. Той не се почувства като победител. Все още не. Кърт беше наясно, че Триадата е триглаво чудовище.

46

Когато на „Конкорд” не получиха новини от Остин, капитан Диксън заповяда на корабите на флота да се придвижат към атола и да го обградят. Той застана на горната палуба заедно със Сонг Лий, която не се беше отделяла от него, откакто Остин тръгна на своята мисия преди часове.

Капитанът наблюдаваше през бинокъла галения от светлината на зората атол, без да подозира каква драма се разиграва под спокойните води на лагуната. Той размишляваше какви да са следващите му действия, когато Лий посочи с пръст към морето. Тя сграбчи ръката му.

– Капитан Диксън, вижте!

На повърхността на водата на няколкостотин метра източно от атола се показаха огромната кула и високият вертикален рул на „Тайфуна”. След няколко минути две фигури се появиха на кулата и замахаха с ръце. Диксън вдигна бинокъла до очите си.

– Проклет да съм! – каза той.

Той подаде бинокъла на Лий.

Тя погледна през него и каза:

– Това е Кърт! И Джо!

Диксън се засмя с глас. Само Кърт Остин можеше да отиде за риба в някоя отдалечена лагуна и да хване най-голямата подводница в света.

След още едно махване, двамата мъже се скриха в кулата и няколко минути по-късно изскочиха на палубата през един люк. С помощта на няколко души от екипажа, те изкараха надуваема лодка на палубата, плъзнаха я по овалния корпус на подводницата във водата, после се качиха вътре и загребаха към крайцера.

Сонг Лий чакаше на палубата, за да прегърне Остин и Дзавала. После отново Остин. Тя го целуна страстно по устните.

Кърт би искал да удължи приятното усещане, но внимателно се освободи от обятията ѝ и се обърна към капитан Диксън.

– Някакви следи от хората от лабораторията? – попита той. – Трябваше вече да са изплували с мини-подводниците.

Диксън поклати глава. Той се обади на първия помощник капитан на мостика и му нареди да предаде на останалите кораби в района да следят за изплуващи подводни апарати. Минути по-късно се получи обаждане от кораба на НАМПД. Първата мини-подводница се беше показала. Диксън заповяда да подготвят „Конкорд” за тръгване. Той заобиколи атола точно навреме, за да видят как втората подводница изскача над водата, а после и третата. Всяка от тях имаше специален номер, изписан на корпуса.

Остин огледа водата в опит да види четвъртата мини-подводница, пренасяща Луис Мичъл и ваксината. След няколко напрегнати минути, тя също се показа над водата.

Тогава той въздъхна с облекчение.

– Трябва незабавно да качим учените от последната подводница на борда – каза той на капитана.

Диксън нареди да спуснат една лодка. Спасителният екип извади Луис Мичъл и останалите учени от подводния апарат и ги докара на крайцера. Докато лодката се приближаваше, Луис видя Остин, който се беше навел над перилото. Тя му махна, а после посочи към хладилната чанта в скута си. Веднага щом се качи на борда, Луис я подаде на Лий.

– Ето я нашата ваксина – каза Мичъл, – в безопасност е.

Радостната усмивка върху лицето на Лий се стопи. Тя изглеждаше съкрушена, докато държеше чантата, сякаш някой ѝ беше казал, че е радиоактивна.

– Твърде късно е, Луис – каза тя. – До двайсет и четири часа епидемията ще експлодира в Китай и след няколко дни ще е обхванала целия свят. Няма време да произведем ваксината в огромните количества, които са ни нужни.

Мичъл взе обратно чантата, седна на палубата и свали капака. Вътре се виждаха десетки алуминиеви цилиндри. Тя извади един и го показа на Лий.

– Ти не присъства на последната фаза от изследването – каза Мичъл, – така че не знаеш колко далеч сме стигнали.

– Разбрах, че сте интегрирали антивирусната молекула в микроби, в опит да ускорите процеса по синтезирането – каза Лий.

– Решихме, че този процес е твърде бавен – отговори Луис. – Затова внедрихме лечебния протеин на отровата в бързорастящи соленоводни водорасли.

Отчаяното изражение на Лий изчезна и тя се засмя, вдигна един от цилиндрите и каза:

– Това е прекрасно!

Виждайки озадачения поглед на тримата мъже, Лий поясни:

– Водораслите растат с невероятна скорост – каза тя. – След като вкараме тези култури в производствените помещения, за кратко време ще можем да извлечем ваксини, достатъчни за стотици души. Можем да направим същото за хиляди, а после стотици хиляди, в рамките на няколко дни.

Тя подаде цилиндъра на Остин, който го пое внимателно, сякаш очакваше да почувства някаква вълшебна сила. Той внимателно го постави обратно в хладилната чанта, затвори капака и се обърна към Диксън.

– Това трябва час по-скоро да стигне в Китай – каза той.

Капитанът вдигна чантата от палубата.

– Вече пътува – обяви той.

Десет минути по-късно „Сийхоукът”, пренасящ хладилната чанта, се отдели от палубата и се насочи към срещата си с един бърз реактивен самолет, чакащ на летището в Понпей. Няколко часа след кацането си в Китай, товарът щеше да бъде разпределен във фабриките за производство на ваксината, които Лий беше определила по време на престоя си на Боунфиш Кий.

Остин стоеше на палубата и наблюдаваше как хеликоптерът изчезва на хоризонта. Лий беше поискала да придружи ваксината до Китай. Кърт изпита тъга от заминаването ѝ, но злата усмивка на Жената-дракон вече беше започнала да измества мислите му за прекрасното лице на Сонг.

Огромната руска подводница навлезе в пристанището на Понпей като гордо морско чудовище. Последва я товарният кораб на Чанг, който вече беше управляван от екипаж на флота, след като един разрушител го превзе. Останал без Чанг, екипажът се беше предал на безкомпромисните морски тюлени, без да бъде произведен нито един изстрел.

Пелпс се беше върнал от подводницата и разведе Остин и Дзавала из измамно занемарения на външен вид кораб. Той им показа подводния басейн, машинното отделение и свръх-модерния комуникационен център с кабините за прожектиране на холограми, които Чанг използваше, за да комуникира с другите двама тризнаци.

Последната спирка беше в салона на кораба. Остин веднага се почувства у дома в огромното помещение. Той взе три хавански пури от една кутия и ги запали със сребърна запалка. Той, Дзавала и Пелпс седнаха в плюшени кресла, тапицирани с червено кадифе и запушиха.

– Чанг е разбирал от пури – каза Дзавала, – но като декоратор го е нямало никакъв.

Остин издуха едно кръгче дим и огледа просторния салон.

– Не знам – каза той, гледайки виолетовите завеси и стените, облицовани с тъмно дърво, – интериорът в стил „Замъкът на граф Дракула” е много на мода в Трансилвания.

– На мен по-скоро ми напомня за някой бардак в Невада – каза Пелпс, който гледаше внимателно пепелта от пурата си. Той я изтръска на кафевия килим и добави: – Веднъж спрях там, за да питам за посоката.

Остин се усмихна и пое още няколко пъти от пурата си. После я загаси в близкия пепелник.

– Трябва да поговорим – каза той.

– Давай! – отговори Пелпс.

– Двамата с Джо сме благодарни за помощта ти – започна Остин, – но трябва да обсъдим какво ще се случи по-нататък. Остава проблемът с учения, когото уби в лабораторията.

– Беше злополука – каза Пелпс. – Луис може да го потвърди.

– Мислех, че не те харесва – каза Дзавала.

– Имахме време да се опознаем по-добре. Тя е прекрасна жена. Обичам ги с едри кокали.

Остин загледа Пелпс и си помисли, че този мъж е пълен с изненади.

– Кажи ми, Пелпс – каза той, – имаш ли си малко име?

– Не вярвам в тях – отговори Пелпс.

– Има един проблем – каза Остин, усмихвайки се. – Ти си убил онзи мъж докато си извършвал престъпление. Отвлякъл си собственост на САЩ и си организирал нападението с ракета над поддържащия кораб. Имаш късмет, че никой на борда на „Прауд Мери” не е загинал. Остава и смъртта на мъжа от охранителната компания, от когото си взел картата.

– Ракетното нападение имаше за цел да отвлече вниманието на охранителите, докато ние отвличаме лабораторията – каза Пелпс. – Признавам, че някой можеше да загуби живота си, но се радвам, че това не се случи. Нямам нищо общо със смъртта на охранителя... Но знам какво имаш предвид.

– Радвам се, че разбираш ситуацията – каза Остин. – Когато слезем на сушата, ще те предам на властите. Ще им разкажа цялата история и това със сигурност ще намали наказанието ти.

– Десет години в пандиза вместо двайсет? – захили се Пелпс. – Понякога се налага да правим каквото трябва. Имаш ли нещо против да кажа на Луис какво става?

Остин се възхити на спокойствието на мъжа. Той кимна и стана от стола си. Тримата напуснаха салона и няколко минути по-късно вече се намираха в една надуваема лодка и на пък към „Конкорд”.

Луис Мичъл ги чакаше. Пелпс я дръпна настрана, за да поговорят, докато Остин и Дзавала отидоха в каюткомпанията, за да се срещнат с капитана и учените от лабораторията.

Диксън информира всички докъде е стигнал самолетът, летящ за Китай. Нямаше много време, но ваксината щеше да стигне до хората.

Остин погледна часовника си. Той помоли да го извинят и излезе на палубата. Там попита няколко мъже дали са виждали Пелпс и Мичъл. Най-после получи отговор, когато единият от тях посочи към острова.

– Слязоха на брега с надуваемата лодка – осведоми той Остин. – Казаха, че ще се върнат след няколко часа. Мъжът помоли да ви предам това.

Остин разгъна листа от тетрадка и прочете следното кратко, набързо надраскано съобщение:

„Трябва да направя каквото трябва. П.”

Остин се усмихна с досада. Пелпс отново го беше изиграл.

Кърт отиде до перилата и погледна към Понпей. Колониа беше малък град, разположен на миниатюрен остров, но местното полицейско управление не беше точно Интерпол. Докато се мобилизират, Пелпс отдавна щеше да се е изплъзнал.

Без да бърза, Остин се качи на мостика и помоли един член на екипажа да се обади в полицията, да докладва за открадната лодка и да им даде описание на Мичъл и Пелпс.

Той потърси утеха в мисълта, че Чанг е мъртъв. Опитът му да разпространи вируса се беше провалил. Ваксината скоро щеше да бъде достъпна навсякъде.

Един от тризнаците на Триадата беше отстранен, но оставаха Уен Ло и загадъчната Жена-дракон.

Остин все още обмисляше какво да прави, когато телефонът му звънна. Беше лейтенант Кейси.

– Поздравления, Кърт – каза той, – адмиралът ми се обади, за да ми сподели добрите новини.

– Благодаря, лейтенант, но нашата работа няма да приключи, докато другите двама тризнаци от Триадата са на свобода.

– Наясно сме с този факт, Кърт. Ще те свържа с един човек, който иска да говори с теб.

Остин каза на Кейси да прехвърли разговора. Няколко секунди по-късно, той дочу мъжки глас.

– Добър ден, господин Остин – каза мъжът с копринен глас. – Позволете ми да ви се представя. Аз съм полковник Минг от Народноосвободителната армия.

– Добър ден, полковник Минг. С какво мога да ви помогна?

– Не за това се обаждам, господин Остин. Въпросът е, как мога аз да ви помогна.

47

Уен Ло излезе от любимия си нощен клуб с две прекрасни проститутки, които го бяха хванали под ръка. Той ходеше неуверено, но тризнакът от Триадата не беше чак толкова пиян, че да не види, че нещо не е както трябва. Охраната му я нямаше. Двата джипа, които придружаваха бронирания му „Мерцедес” навсякъде, бяха изчезнали. Колата му също не се виждаше, а на мястото ѝ до бордюра беше паркиран черен седан „Роеуе”24.

На тротоара до колата стоеше едър мъж с каменно изражение, облечен в тъмносин костюм. Той отвори задната врата на машината и прикани Уен Ло да влезе вътре.

Уен Ло погледна нагоре и после надолу по улицата, сякаш в опит да накара своите телохранители и колата да се появят чрез силата на мисълта му. И в двете посоки не се виждаха нито пешеходци, нито коли. Очевидно улицата е била заградена.

Уен Ло освободи проститутките да си вървят с побутване и груба дума и после се качи в колата. Едрият мъж затвори вратата и седна отпред до шофьора. Докато колата се отделяше от бордюра, слаб мъж във военна униформа, който седеше на задната седалка, каза:

– Добър вечер, Уен Ло. Прощавай, че ти провалихме вечерта.

– Добър вечер, полковник Минг. Няма нужда да се извинявате. Винаги се радвам да ви видя, приятелю.

В този случай беше по-скоро облекчение, отколкото радост. Полковник Минг беше връзката между армията и Триадата, а двете организации печелеха добре от стотиците бордеи, които държаха заедно в цялата страна.

– Чувството е взаимно, разбира се – каза полковникът, мъж със спокоен глас, чието изражение на патриций отиваше по-скоро на някой дипломат, отколкото на военен.

Уен Ло винаги внимаваше какво говори пред Минг. Той не забравяше факта, че другарите му го бяха кръстили „Полковник Кобра”.

– Трябва да призная, че се притесних, когато видях, че хората ми не са по местата си и колата ми я няма – каза Уен Ло.

– Не се безпокой, те са на сигурно място – успокои го Минг. – Реших, че е по-добре да не се разсейваш, докато обсъдим сериозния проблем, който изникна.

– Разбира се – каза Уен Ло. – Какъв проблем? Да не си търсите по-луксозен апартамент... или кола? А може би искате да отстраните някого?

– Въпросът не е личен – каза Минг. – Става дума за бизнес. Проблемът е във фармацевтичния отдел на „Пирамид”.

– Това ме озадачава, полковник. Заразените лекарства бяха унищожени. Отровното бебешко сухо мляко уби само няколкостотин деца.

– Вероятно това ще обясни проблема по-добре от мен – каза Минг.

Полковникът протегна ръка към един дивиди-плейър, вграден в седалката на шофьора и натисна копчето за включване.

Лицето на Уен Ло се появи на екрана. Той видя запис на обиколката на тайната лаборатория с доктор Ву, чиито глас обясняваше какво се прави в лабораторията, както и близки кадри на пациентите и техните обезобразени от болестта лица.

– Откъде имате това? – попита Уен Ло след като записът свърши.

– Това не е важно – отговори Минг. – Но се питам що за дейност развива вашата организация в тази сграда.

Полковникът не беше искрен. Кадрите бяха повече от красноречиви.

Уен Ло погледна мъжете на предните седалки. Говорейки заговорнически тихо, той прошепна:

– Ще ви се доверя, полковник. Тайната, която ще ви разкрия, е пазена от мен и някои от най-влиятелните хора в държавата. В лабораторията се разработваше революционна ваксина, която не само може да спре нова епидемия от ТОРС, но и да излекува десетки други заболявания, предизвикани от вируси.

Полковник Минг плесна леко с длани.

– Това е чудесна новина, Уен Ло! Поздравления!

– Благодаря, полковник. Пътят, който изминахме, беше много дълъг и труден, но успехът на Китай ще влезе в историята на медицината. Това е благодат за човечеството. И за армията също. Вие и вашите другари ще извлечете големи ползи от нашите открития.

– Прекрасно! – Полковникът млъкна за секунда и после каза: – Аз не съм лекар, но след като спомена човечеството, се чудя дали е редно да се използват човешки същества като опитни мишки.

– Извинете ме, сър, но те биха се разстроили, ако можеха да чуят как говорите за тях. Всички са доброволци от гетата. Животът им и без това беше мизерен.

Полковникът кимна.

– Да, разбирам логиката ти, Уен Ло. Твоята лаборатория само е скъсявала мъката им. Възхищавам се на твоята хуманност и гениалност.

– Аз не правя нищо за собствена облага, полковник Минг. Винаги мисля за доброто на своята родина.

– И тя би искала да те награди за усиления труд и саможертвата – каза Минг. – Но това видео събужда някои притеснения. То лесно може да бъде копирано и излъчено. Опасявам се, че ще се появи на места, в които хората няма да бъдат толкова осветлени като теб и мен. Виждаш ли възможността за размирици?

Уен Ло знаеше добре, че правителството се бои от бунтове. С помощта на сплашвания и убийства, той и неговите разбойници често посичаха всеки опит да се надигне глас, в моментите, в които правителството решеше, че иска да се подходи радикално.

– Да, разбира се – каза Уен Ло, – но правителството контролира медиите и интернет. Можем да обявим, че видеото е фалшифицирано. Организацията ми може да се справи с тези, които решат да направят проблем от ситуацията.

– Вярно е – каза Минг, – но ние не можем да контролираме чуждите медии, а и правителството не желае да бъде свързвано, дори и косвено, с това, което се вижда на записа. Тъй като ти си официалното лице на „Пирамид”, решихме, че ще е най-добре да изчезнеш.

– Да изчезна? – изграчи Уен Ло.

Минг го потупа по коляното.

– Не се притеснявай – каза той, – ние сме стари приятели, а също и колеги. Уредихме тихичко да напуснеш Китай. Правителството е готово да работи с „Пирамид”, докато ти отсъстваш от страната.

– Предполагам, че няма да има проблем – каза Уен Ло с неохота.

– Ще трябва да ни кажеш къде и как можем да се свържем с човек номер едно във вашата компания – каза Минг.

– Невъзможно! Ние никога не се срещаме очи в очи. Комуникираме по електронен път чрез холограми.

По лицето на полковника се изписа тъга.

– Много жалко! – каза той. – Опасявам се, че бремето ще падне изцяло на твоите плещи. Ще бъдеш изправен пред съда и мисля, че присъдата ще бъде предопределена. Ще те използват за назидание.

Уен Ло знаеше много добре какви са последствията от това да те използват за назидание. Познаваше няколко човека, които бяха осъдени и екзекутирани за порочни бизнес практики.

– Добре – каза Уен Ло с тежка въздишка. – Ние използваме обикновен телефонен номер, за да уговорим холографските си срещи.

Полковникът бръкна в джоба си, извади химикалка и малък тефтер, и ги подаде на Уен Ло. След няколко секунди колебание, той записа телефонния номер и върна тефтера и химикалката.

– Благодаря ти – каза Минг, поглеждайки номера, за да се увери, че е истински. Той прибра химикалката и тефтера обратно в джоба си. – Сега можем да помислим за твоето бъдеще. Как ти се струва Лондон като начало? Ако се наложи, можем да те преместим в Париж или Ню Йорк. А когато стане безопасно, ще те върнем удома.

Настроението на Уен Ло се оправи.

– Лондон звучи добре. Имам голяма къща в Сохо.

– Твърде е очебийно. Правителството ще ти осигури нещо не толкова показно. Все още ли играеш тенис?

– Всеки ден. Това е моята страст.

– Прекрасно! Ще имаш безкрайно много време да работиш върху бекхенда си.

Минг си запали цигара, дръпна от нея и почука по стъклото, което ги разделяше от шофьора. Колата отби до един бордюр и полковникът каза на Уен Ло:

– Ще се видим в Париж.

Едрият мъж слезе от колата, отвори задната врата и придружи Минг до втори седан, който беше спрял зад първия. Докато полковникът се качваше във втората кола, каза на мъжа:

– Погрижи се да стане чисто.

Докато автомобилът на Минг се отделяше от бордюра, той набра един телефонен номер. След няколко позвънявания, отговори мъжки глас.

– Господин Остин? – каза Минг.

– Да – отвърна Кърт.

– Имам информация за вас.

Докато полковникът говореше по телефона в колата си, едрият мъж се приближи до първата кола и седна до шофьора. Той почука по стъклото зад себе си и го отвори. Уен Ло погледна право в лицето му. Това осигури на мъжа чудесна видимост, докато застрелваше Уен Ло в дясното око с пистолет двайсет и втори калибър.

Стрелецът вдигна стъклото и заповяда нещо на шофьора. Те закараха още топлото тяло на Уен Ло в едно погребално бюро, където вече чакаха да го балсамират. Стъклено око замени това, което куршумът беше раздробил. Балсамираният труп беше предаден на полицията. Надписът върху картончето, закачено на палеца му, гласеше, че е загинал, докато е излежавал присъда в китайски затвор.

Полицаите отбелязаха смъртта в документи, които бързо бяха унищожени. Тялото беше изпратено в един склад, където получателят се оплака от качеството на стоката. Трупът беше изкормен, потопен в ацетон, за да се отстранят всички следи от влага и после потопен във вана с полимери. Мускулите и костите бяха покрити с боя, а тялото огънато в изправена позиция, ръцете извити и сякаш готови да ударят тенис топка.

Щом преобразеният труп пристигна в Лондон, за да се присъедини към останалите тела в една изложба, която щеше да бъде представена в Париж и Ню Йорк, в ръцете му беше поставена тенис ракета.

С течение на времето, одраното тяло на Уен Ло щеше да бъде изобразявано върху тениски, ключодържатели, магнити за хладилник и дори корицата на каталога, продаван в пътуващата изложба.

И както полковник Минг беше обещал, Уен Ло щеше да има безкрайно много време да работи върху своя бекхенд.

24 Марка луксозни китайски автомобили, базирани на технологиите на британския автомобилен производител MG Rover, преустановил дейност през април 2005 г. (бел. ред.)

48

В редките моменти, в които Джо Дзавала не излизаше с половината жени във Вашингтон или не бърникаше в двигателя на своя „Корвет”, той обичаше да отгатва как работят различни неща. За Дзавала, стаята с холографските проектори, която се намираше до пищно подредения салон в кораба на Чанг, представляваше просто един сложен двигател, чиято задача беше да изпраща и приема близки до реалността образи.

Дзавала се зарови в сложната мрежа от микрофони, лещи, лазери, прожектори и компютри, които обграждаха кръглата маса и трите стола под висящите конуси. Остин стоеше наблизо и говореше по телефона с Ирам Йейгър от главното управление на НАМПД. Йейгър беше експерт по холограмите и беше разработил една прекрасна холографска жена на име Макс. Тя беше персонификация на компютърната система на НАМПД, за която той отговаряше. Остин предаде въпросите на Йейгър и му изпрати снимки на електронните и оптичните устройства, които Дзавала не успя да опише.

След около час анализиране на гениалната система, Дзавала се отдръпна и потри длани.

– Напълно е готова, Кърт. Можеш да се прожектираш с едно натискане на това копче.

Остин надзърна под един от висящите конуси.

– Това няма да раздроби молекулите ми, за да се превърна в глава на муха, нали? – попита той.

– Няма от какво да се притесняваш, Кърт. Всичко е една високотехнологична илюзия, дим и огледала.

– Дръж някоя мухоловка под ръка, за всеки случай – каза Остин, сядайки в мекия, удобен стол.

Дзавала застана отстрани, готов да се намеси, ако нещо не се развие според плана. Остин погледна през масата към двата празни стола, провери контролното табло и после въведе телефонния номер, който Уен Ло беше дал на полковник Минг, преди тризнакът от Тридата да срещне преждевременната си гибел.

Премигнаха светлини и машините забръмчаха, докато сложната оптика сканираше всеки квадратен сантиметър от тялото на Остин и предаваше информацията чрез електронни импулси към компютър, който смилаше данните и я изпращаше към друг, отговарящ за декодирането ѝ в 3-Д проектор. Сканирането беше просто пушек и огледала, както беше казал Дзавала, но Остин напрегна рамена, очаквайки да почувства електрическо гъделичкане, което така и не се появи.

Вместо това, въздухът под конуса пред Остин започна да трепти, сякаш е нагрят. Облак от танцуващи прашинки започна да се формира, първоначално без ясни очертания, а после се материализира в грубата форма на човешка глава и рамена. Първоначално те бяха прозрачни, но после станаха по плътни, докато се появяваха лицевите черти. Остин знаеше от своята среща с Жената-дракон, че холограмата можеше да се променя мигновено. Но лицето срещу него беше по-странно от всичко, което си беше представял.

Очите под изящно извитите вежди бяха със същия нефритено-зелен цвят, като изпълнените с омраза очи на Чанг. Сочните устни бяха женствени, но меките черти на лицето бяха в противоречие с наболата брада и тялото на професионален борец, чиито рамена опъваха шевовете на черна риза без яка. Третият тризнак от Триадата не приличаше нито на мъж, нито на жена, а по-скоро на уродлива комбинация от двете – хермафродит.

Холограмата остана неподвижна като мраморна статуя. Малките, деликатни ръце бяха отпуснати върху масата. Изражението на лицето беше замръзнало, а очите гледаха право напред. Тогава устните се раздвижиха и един мек глас, нито мъжки, нито женски, се дочу през колоните.

– Ето че се срещаме отново, господин Остин – каза холограмата.

– Как да те наричам? Жената-дракон или Лай Чой Сан? – попита Остин.

– Моите последователи ме наричат „Първи”. Аз бях първият от моите братя, който се появи на този свят. Изпреварих ги само с няколко минути. Ние, китайците, сме суеверни, когато става дума за числа и вярваме, че малките носят късмет.

– Като гледам как късметът ти се обърна напоследък – каза Остин, – ти препоръчвам да си избереш друго число. Холографският ти образ също нещо не е в ред. Нищо не се движи с изключение на устата ти.

– Това е, защото не мога да си мърдам крайниците. Успявам да си движа леко очите и устните, но нищо друго.

– Какво ти се е случило?

– Надявах се вие да ми кажете, господин Остин.

Остин направи пауза, спомняйки си думите на Кейн за парализиращия ефект от отровата на медузата.

– Чудехме се какво се е случило с ваксината – каза той. – Хеликоптерът от кораба беше изчезнал, затова предположихме, че хладилната чанта с ваксината и културите вече не е на товарния кораб на Чанг.

– Серумът беше транспортиран направо при мен. След като получих уверението на моя брат, Чанг, се ваксинирах сам. Знаех, че до няколко часа вирусът ще се разпространи в моя град и исках да бъда първият, който ще бъде имунизиран. Но вместо това се парализирах и оттогава седя тук и се опитвам да се свържа с братята си. – Тънките устни се изпънаха в жалка пародия на усмивка. – Изглежда, че веществото не действа.

– Цилиндърът, който Чанг ти е изпратил, съдържаше временна ваксина, която щеше да бъде унищожена. Тя убива вируса, но парализира приемника.

– Значи изследването е провал?

– Съвсем не, Първи. Истинската ваксина се произвежда със светкавични темпове в Китай и по целия свят в количества, които ще спрат епидемията, на която вие поставихте началото.

Фините устни отново се свиха в тънка чертичка.

– Фактът, че се намирате на кораба на Чанг, ми говори, че брат ми вече не е сред живите. Той не би ви позволил да останете жив.

– Опасявам се, че Чанг стана жертва на собствените си агресивни импулси.

– Много жалко – каза холограмата без грам тъга. – Чанг беше гениален, но твърде често действаше необмислено.

Остин стисна зъби.

– Убийството на десетки невинни хора – каза той, – не може да се опише като необмислено действие.

– Това е, защото нашето семейство винаги е гледало на света по по-различен начин от другите. Триадата „Пирамид” е съществувала векове преди вашето простолюдие да прогони британците обратно в Англия. Ние не сме оцелели толкова години, изпитвайки сантиментални чувства към смъртта на другите, дори и тази на собствените ни роднини.

– Радвам се да го чуя – каза Остин. – Значи няма да пролееш сълзи за своя брат, Уен Ло.

– И той ли е мъртъв?

– Нещо не се доразбра с Китайската армия... още една жертва на безумния ви план.

– В него нямаше нищо безумно. Ръководителите на нашата държава са много лабилни. Правителството щеше да реагира крайно на евентуални протести по улиците. Ние щяхме да подкрепим последващите бунтове на масите. Накрая планирахме да се намесим, да спрем епидемията и да поемем властта в свои ръце. Разполагайки с ваксината, щяхме да контролираме живота и смъртта на един милиард от нашите сънародници. Щяхме да предложим същия избор и на останалия свят, в замяна на пари и власт. Планът беше добре обмислен. Не очаквахме да се намесиш с приятелите ти от НАМПД.

– Заслугата не е само на Агенцията – каза Остин. – Вие посяхте семената на собственото си падение, когато решихте да си играете на триглав бог. Не сте първите, които са се обявявали за безсмъртни, нито пък ще сте последните. Ето защо никога няма да остана без работа.

– Същото ли казаха, когато беше разформирован екипа ти в ЦРУ?

– С радост мога да заявя, че след края на Студената война услугите ми вече не бяха необходими, но както изглежда, ти си се ровил в миналото ми.

– Знам повече за теб и от най-близките ти приятели, Дзавала и семейство Траут. Проучих къщата ти на река Потомак през сателит. Знам каква музика слушаш и какви философски книги четеш. Но част от живота ти е скрит в сенките, което ми дава надежда.

– Надежда за какво, Първи? Ти си почти напълно обездвижен. Единствената ти надежда е някой да те наеме като закачалка за шапки.

– Но ти можеш да промениш това, Остин. – Гласът стана мек като шумолене на гърмяща змия в трева. – Моята фармацевтична компания разработи вируса и с малко време, и насоки, може да разработи противоотрова, която да неутрализира ефекта от отровата. Мога да те наградя по начин, който не си и сънувал.

– Единствената награда, която искам, е да видя вашата Триада изтрита от лицето на Земята.

В очите на холографското изображение се появи гняв.

– Ще те смачкам като мравка, Остин!

– Би могъл, ако можеше да си мръднеш някой пръст. Сбогом Първи! Отровата ще те поддържа жив още дълго време. Пожелавам ти прекрасен живот.

Пръстът на Остин докосна копчето, което щеше да прекъсне връзката.

– Чакай! Къде отиваш?

– След като се справих с теб и братята ти – каза Остин, – се нуждая от дълъг, топъл душ.

– Не можеш да ме оставиш така!

Молбата може и да беше искрена, но не направи никакво впечатление на Остин. Той изпитваше единствено отвращение към грозната фигура.

– Тогава ще сключим сделка – каза той. – Кажи ми къде си и ще предам информацията на китайското правителство. Можеш да се разбереш с тях.

След секунда тризнакът продиктува един адрес в Хонг Конг.

– Благодаря, Първи. Сега ще ти дам един добър съвет. Не се опитвай да се измъкнеш с подкуп. Правителството вече наложи запор върху всичките ти активи. Нямаш нищо, което да им предложиш.

– Ще те убия, Остин! Кълна се, че ще намеря начин да го направя!

– Сбогом, Жена-дракон!

– Чакай!

Остин натисна копчето, за да прекрати връзката. Думите излязоха от безформения облак танцуващи прашинки. Беше глас на жена.

– Върни се!

Дзавала, който стоеше отстрани, измърмори нещо на испански.

Остин осъзна, че е плувнал в пот. Дори и разделени от хиляди километри, той никога не беше стоял толкова близо до злото.

– Аз се превърнах в Смърт, унищожителят на светове – каза под носа си той.

Дзавала го чу.

– Какво каза, Кърт?

Сякаш пробуждайки се от сън, Остин промълви:

– Това е цитат от Бхагавад Гита. Изведнъж ми изникна в главата. Записа ли адреса, който онова нещо ми продиктува?

Дзавала вдигна лист хартия.

– Какво искаш да направя с него? – попита той.

– Когато се върнем на „Конкорд”, се свържи с полковник Минг и му предай тази информация. Той да се заеме с тризнака. После информирай Пол и Гамей за станалото. Накрая си налей една голяма чаша текила, а после още една, но ми запази малко кактусов сок.

– Слушам, сър. Какво ще правиш през това време?

Остин се надигна от стола и тръгна към вратата.

– Ще си взема онзи дълъг, горещ душ, за който споменах.

49

Боунфиш Кий,

пет седмици по-късно.

Сонг Лий седеше на окъпаната от слънцето веранда пред бунгалото си и си записваше нещо, когато чу шума на извънбордов двигател, ехтящ между мангровите дървета. Разпознавайки звука от лодката на Дули, тя вдигна поглед и се усмихна от мисълта за предстоящото му пристигане.

Дули беше главната ѝ връзка с външния свят, откакто се върна на острова, за да работи върху своя труд по океанска биомедицина. За да се върнеш на Боунфиш Кий беше нужна голяма отдаденост, но лабораторията беше водеща в наука, чиито корени се връщаха до древната култура на Нан Мадол и Микронезийските острови, а и беше най-прекрасното място, на което да пише.

Лий все още не можеше да събере кураж да посети бариерния плаж. Нямаше никакво желание да вижда залива, в който беше убила човек, както и изгорелия корпус на яхтата, която за малко не стана нейна погребална клада. Тя все още караше каяка, но не се отдалечаваше от острова. Лягаше си рано и ставаше с изгрева на слънцето, за да пише на лаптопа си в библиотеката на лабораторията, понякога с часове.

Островът беше на практика безлюден. След приключването на проекта, доктор Мейхю се беше върнал в академията, а екипът му се разпръсна по целия свят. Една малка група остана, за да се грижи за аквариума с медузите, но охранителите, които бяха работили на двойни смени, бяха напуснали. Доктор Лий се радваше на другарското отношение на шепата техници, докато сами си приготвяха храната.

Доктор Кейн посети веднъж лабораторията. Той пристигна за кратко с един филмов екип, за да заснеме бунгалата и лабораторията, преди да излети отново, сякаш понесен от вятъра.

Въпреки че правителствата на Китай и САЩ все още не желаеха да споделят цялата история за своето тайно сътрудничество в спирането на пандемията, херкулесовите усилия да се спре вируса бяха основна тема в новините по целия свят. Кейн се наслаждаваше на своята популярност, летеше от интервю на интервю и разискваше темата за болестта със здравни експерти и политици по цялото земно кълбо. Той използваше своята слава на пандемичен гуру, за да иска пари от Конгреса за финансиране на океански биомедицински изследвания.

Сонг Лий нямаше нищо против да работи в анонимност, но изолираността на острова беше започнала да ѝ влияе и тя започна да се замисля дали да не довърши книгата си в Китай. Лий често мислеше за хората от НАМПД, които се бяха появили, за да спасят нея и света. Съпрузите Траут и Джо Дзавала ѝ липсваха, но най-много тъгуваше за Кърт Остин. Няколко седмици след като пристигна на острова, той ѝ се обади по един от радио-телефоните в лабораторията. Той все още се намираше на Понпей и помагаше да извадят „Селенията на Дейви Джоунс”. Каза ѝ, че ще остане в Микронезия по-дълго, отколкото е предполагал.

Шумът от мотора се усилваше и няколко секунди по-късно лодката на Дули се показа иззад един мангров остров и се приближи до дока. В нея имаше двама души – Дули, който стоеше на щурвала и един широкоплещест мъж, облечен в хавайска риза. Докато наближаваха кея, едрият мъж свали бейзболната си шапка и разкри гъстата си прошарена коса. Сонг вече тичаше към лодката, когато Кърт Остин размаха шапката си във въздуха.

Дули ѝ метна въжето от носа и плавателният съд се удари леко в един от стълбовете.

– Водя ви компания, доктор Лий – каза той.

Сонг не го чу. Очите ѝ се бяха впили в Кърт, който имаше широка усмивка върху своето потъмняло от слънцето лице. Усмивката още повече се разшири, когато тя се качи на борда и обви ръце около врата му. Той върна прегръдката ѝ с ентусиазъм. Тя го целуна дълго и страстно по устните, и щеше да продължи да го прави още доста време, ако Дули не се беше изкашлял многозначително.

– Извинете ме, приятели, но трябва да се връщам на континента. – Той протегна ръка. – Беше ми приятно, Кърт. Обади се, когато пожелаеш да се върнеш на Пайн Айлънд.

– Благодаря ти за превоза, Дули – каза Остин и помоли да му метне раницата.

Докато лодката се скриваше зад мангровата растителност, Остин каза:

– Преди няколко дни се върнах във Вашингтон и реших да отскоча дотук, за да те видя.

Лий хвана Кърт за ръка и го поведе към бунгалото.

– Радвам се, че го направи – каза тя. – Как са Джо и семейство Траут?

– Добре. Дзавала откри истинската любов в лицето на една жена, картограф от НАМПД, а Гамей и Пол току-що се върнаха от Ню Бедфорд. Градският музей в града е отделил специална стая за диорамата на Кейлъб. Тя е част от специална изложба, посветена на странните пътувания на „Принцес”.

– Наистина е било необикновено пътуване – каза Лий. – Книгата ми започва с техните приключения на остров Беда.

– Докъде стигна с нея?

– Приключих общата концепция и сега правя допълнително проучване. Мисля, че откритията ни ще променят из основи нашето разбиране за вирусната имунология, особено в частта ѝ за инокулацията. Но ние открихме само върха на айсберга на чудодейните лекарства, които ще дойдат от океана. Има нещо иронично във факта, че ваксината никога нямаше да бъде разработена, ако не беше заплахата от епидемията на Триадата.

– Класически пример за Ин и Ян? – попита той.

– Страх ме е да помисля, че взаимно-противопоставящите се сили на доброто и злото са се преплели в този случай – каза тя, – но без едното, другото нямаше да бъде създадено, за да помогне на човечеството.

– Това не е всичко – каза Остин. – Взаимоотношенията на Китай и САЩ никога не са били по-приятелски. А Триадата вече не съществува.

Двамата изкачиха хълма към верандата и се настаниха в двата стола, които бяха обърнати към океана и мангровите гори.

– Трябва да те попитам нещо важно – каза Остин. – Ролята на доктор Хуанг като информатор е позволила на Триадата да задвижи своите пъклени планове. След като им е казал за съществуването на лабораторията, те са подслушвали доктор Кейн, за да разберат точното ѝ местонахождение. Какво предлагаш да правим с него?

– Не знам – каза Лий. – Той е страхлив като мишка, но е изключителен лекар. Не бих искала да го предаваме на властите. Те ще го екзекутират. – Тя погледна една бяла чапла, която се носеше над водата и после се обърна към Остин. На лицето ѝ беше грейнала усмивка. – Ето какво предлагам да направим с доктор Хуанг.

Тя му сподели своята идея да изпратят Хуанг да заеме мястото ѝ на провинциален лекар. Остин отметна глава назад и се разсмя на глас.

– Решение, което е съвършено в своята симетричност. Сега е мой ред да направя едно предложение.

Кърт разкопча раницата си и измъкна бутилка и две малки чаши. Той наля всяка от тях наполовина и подаде едната на Сонг.

– Това е микронезийското сакау, което ти бях обещал. Направено е от пипер и е леко опияняващо, така че е добре да се приема в малки дози.

Те вдигнаха чаши и след секунда размисъл, Лий каза:

– Така ще стоплим отношенията между Китай и САЩ.

Чукнаха чашите. Сонг направи кисела гримаса и сложи своята на масата.

– С вкуса се свиква постепенно и предполагам, че така е по-добре – каза Остин, усмихвайки се. – Доколкото си спомням, ти бях обещал и вечеря с изглед към морето. – Той размаха ръка във въздуха. – Ето я гледката, но вечерята ще трябва да почака, докато не приключиш с работата си тук.

– А може би не – отвърна Сонг. – Тази сутрин един от техниците е уловил няколко морски костура и ще ги печем на скара за вечеря. Присъедини се към нас.

Остин прие поканата и двамата останаха на верандата, докато звънецът в столовата не звънна. Вечеряха в компанията на още шестима души от екипа, а после се върнаха, за да изпият по едно питие, докато островът не потъна във влажен мрак. Остин беше прибрал сакауто и двамата пиха нещо не толкова смъртоносно.

Кърт и Сонг разговаряха с часове, наслаждавайки се на чувствените звуци и миризми на тропическата нощ. Вече беше късно, когато осъзнаха, че другите членове на екипа са си легнали и те са останали сами.

Остин погледна часовника си и каза:

– Почти полунощ е. По-добре да се обадя на Дули да ме прибере.

Сонг се засмя лекичко и каза:

– Той отдавна е в леглото. А и ще трябва да се качиш на водната кула, за да хванеш сигнал. Защо не пренощуваш в моето бунгало? Много е уютно.

– Не бих искал после да кажат, че Кърт Остин е застанал на пътя на Китайско-американските отношения – каза той. – А и това са всичките дрехи, които съм донесъл. Оставих пижамата си вкъщи.

Сонг докосна ръката му.

– Няма да ти трябва – прошепна тя със закачлив глас.

Събудиха се на другата сутрин от птичия концерт навън. Остин трябваше да се върне във Вашингтон за една среща. Докато той изкачваше кулата, за да се обади на Дули, Сонг и техниците приготвиха прощална закуска от пресни плодове. Докато се хранеха на верандата, Остин се наслаждаваше на спокойствието и тишината на острова.

– Ще ми е трудно да напусна рая – каза той.

– Наистина ли трябва да тръгнеш толкова скоро? – попита тя.

– Да, за съжаление. Не ми се искаше да е така набързо.

– Може и така набързо да се върнеш – засмя се тя.

– Имам усещането, че ще се видим по-скоро, отколкото предполагаме. Докъде стигна с изследването за аномалията в Ню Бедфорд?

– Преглеждах материалите, с които разполагам, но ми липсват много неща. – Тя се намръщи и каза: – Мисля, че чувам лодката на Дули.

Сонг изпрати Кърт до края на кея. Двамата се прегърнаха и целунаха за довиждане. Преди Остин да се качи в лодката, той бръкна в раницата си, извади пакет, опакован с обикновена хартия, и го подаде на Лий.

– Това може да ти се стори интересно – каза той.

Сонг разкъса хартията и се загледа в книгата в ръцете си. Синята кожена корица беше напукана от времето и дългите години, прекарани в морето. Тя прелисти първата страница и прочете на глас:

„20-и ноември 1847 г. Вятърът е северозападен, скорост десет възела. „Принцес” напусна Ню Бедфорд и пое на своето първо плаване. Приключения и сполука ни зоват. Х. Добс.”

– Това е изчезналия бордови дневник! – каза тя. – Къде го намери?

– Съпрузите Траут го взели, когато отишли в Ню Бедфорд за откриването на изложбата. Изглежда, че разказът на Харви Бримър за тайния брак на Кейлъб Най е истина. Дневникът бил част от зестрата, която дал на дъщеря си. Оттогава се пази в нейното семейство. Биха искали да си го получат обратно, след като приключиш.

Кърт целуна Сонг по бузата, а после се качи в лодката при Дули. Докато двамата се насочваха към мангровата гора, Лий най-после осъзна, че Кърт си тръгва. Тя махна с ръка и извика „благодаря”.

– Жалко, че трябваше толкова скоро да оставиш доктор Лий – каза Дули.

– Всичко е наред – каза Остин. – Един младеж ще ѝ прави компания.

– Много съжалявам – каза Дули загрижено. – Познавам ли го?

– Вероятно не. Името му е Кейлъб Най.

– Жени! – промърмори Дули и поклати тъжно глава.

Няколко минути по-късно, излязоха от мангровата гора и поеха към открито море. Дули даде повече газ и лодката се понесе над синьо-зелените води на залива към континента.

Content

Къслър Клайв, et al Медуза

Клайв Къслър, Пол Кемпрекос Медуза (книга 8 от "Архивите на НАПМД")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49