Джонатан Келерман

Кръвна проба

(книга 2 от "Алекс Делауер")

На Фей, Джеси и Рачел както винаги с много любов

1.

Седях в съдебната зала и наблюдавах как Ричард Мууди понася лошата вест.

За случая се бе облякъл с полиестерен костюм в шоколадов цвят, светложълта риза, тънка вратовръзка и ботуши от гущерова кожа. Правеше гримаси, хапеше устната си и се опитваше да привлече погледа на съдийката, но тъй като тя упорито го отбягваше, накрая заби взор в ръцете си. Надзирателят в дъното на залата не откъсваше очи от Мууди. В резултат на моето настойчиво предупреждение той държеше на разстояние семейството му и стигна дотам, че провери Ричард за оръжие. Съдията Даян Сивиър[1] бе младолика за петдесетте си години, с пепеляворуса коса и строго, но миловидно лице. Говореше спокойно и делово. Никога преди не бях стъпвал в нейния съд, ала бях слушал доста за нея. Преди да постъпи в правния факултет, била социален работник и след като прекарала десет години в съд за малолетни престъпници и шест години в съдийската колегия за семеен надзор, бе сред малцината съдии, които наистина разбираха проблемите на децата.

— Господин Мууди — рече тя, — искам внимателно да чуете онова, което ще ви кажа.

Мууди зае агресивна поза, наведе рамене, присви очи като кръчмарски побойник, но адвокатът му го смушка. Той се отпусна и едва-едва се усмихна.

— Чух показанията на експертите д-р Дескоф и д-р Делауер. Разговарях с децата ви. Наблюдавах и вашето поведение този следобед и изслушах нападките ви срещу госпожа Мууди. Разбрах, че сте подстрекавал децата да избягат от майка си, за да изиграете ролята на спасител.

Тя млъкна и се наведе напред.

— Вие имате сериозни душевни проблеми, господине.

Тя долови самодоволната усмивка, пробягнала по лицето на Мууди.

— Съжалявам, че ви се струва смешно, господин Мууди, защото всъщност положението ви е трагично.

— Ваша Светлост — намеси се адвокатът на Мууди.

Тя го пресече, като щракна златната си химикалка.

— Не сега, господин Дъркин. Днес достатъчно се наслушах на игра на думи. Стигнахме до същността и искам вашият клиент да обърне внимание.

Сетне отново погледна Мууди.

— Проблемите ви може и да са лечими. Искрено се надявам да е така. Не се съмнявам, че психотерапията е крайно наложителна, поне за голяма част от проблемите ви. Възможно е да се наложи да ви предпишат лекарства. За ваше добро и за доброто на децата ви се надявам, че ще получите лечението, от което се нуждаете. Моето разпореждане е да нямате по-нататъшен контакт с децата си, докато не видя заключението на психиатъра, че не представлявате опасност за себе си и за околните — когато смъртните заплахи и намеците за самоубийство престанат, когато се примирите с развода и сте способен да помагате на госпожа Мууди в отглеждането на децата. Успеете ли да го постигнете — а вашата дума няма да бъде достатъчна да ме убеди — господин Мууди, съдът ще призове доктор Делауер, за да състави график на ограничени и контролирани посещения.

Осъзнал присъдата, Мууди внезапно направи крачка напред. Надзирателят стана от стола си и моментално се озова до него. Мууди го видя, усмихна се кисело и тялото му се отпусна. По лицето му се стичаха сълзи. Дъркин извади носна кърпичка, подаде му я и възрази срещу посегателството върху личния живот на неговия клиент.

— Имате право да обжалвате, г-н Дъркин — каза Сивиър с равен глас.

— Госпожо съдия — сега вече говореше Мууди. Басовият му глас бе сух и напрегнат.

— Какво има, г-н Мууди?

— Вие не разбирате. — Той закърши ръце. — Тези деца са моят живот.

За миг помислих, че ще го скастри, но тя го погледна със състрадание.

— Напълно разбирам, господине. Разбирам, че обичате децата си, а животът ви е опустошен. Онова, което вие трябва да разберете — а това е смисълът на психиатричната експертиза — е, че децата не могат да носят отговорност за ничий живот. Това е твърде тежко бреме за едно дете. Те не могат да се грижат за вас — вие трябва да сте в състояние да се грижите за тях. А точно сега не сте.

Мууди понечи да каже нещо, но го сподави. Само поклати глава в знак на поражение. Върна кърпичката на Дъркин и се опита да спаси малкото останало му достойнство.

Следващият четвърт час премина в подялба на имуществото. Не ме интересуваше как се разпределя нищожния имот на Дарлийн и Ричард Мууди и бих си тръгнал, но Мал Уърти ми бе казал, че иска да говори с мен.

Дъркин поведе Мууди навън под зоркото око на надзирателя.

На съседната маса той успокояваше Дарлийн. Потупваше я по закръгленото рамо, докато събираше купища документи и ги трупаше в един от двата куфара, които беше донесъл. Мал се набиваше на очи — докато другите адвокати се справяха с дипломатическо куфарче, той мъкнеше кутии с бумаги върху хромирана количка за багаж.

Бившата госпожа Ричард Мууди го гледаше смутено, с бузи пламнали от вълнение и поклащаше глава в знак на съгласие. Беше напъхала едрата си снага на доячка в светлосиня лятна рокля, прозирна като прилива. Дрехата бе подходяща за жена поне десет години по-млада от нея и се чудех дали не е объркала новооткритата свобода с невинността.

Мал бе пременен с класическата униформа на адвокат от Бевърли Хилс: италиански костюм, копринена риза и вратовръзка, мокасини от телешки бокс с пискюли. Ноктите му бяха добре оформени, зъбите — идеални, а лицето му бе получило загара си в Малибу. Щом ме видя, намигна и ми махна. Потупа Дарлийн за последен път и я изпрати до вратата, като стисна ръката й в дланите си.

— Благодаря ти за помощта, Алекс.

На масата бе останала купчина документи и той се зае да я прибира.

— Не беше забавно — казах аз.

— Не, опасните не са забавни.

Говореше сериозно, но долових в гласа му радостна нотка.

— Но ти все пак спечели.

За миг спря да събира документите.

— Да. Ами такава ми е работата, да участвам в двубои. — Тръсна китка и погледна финия си златен часовник. — Не бих казал, че ми е неприятно да се отърва от пуяк като г-н М.

— Да не би да мислиш, че ще го приеме? Просто така?

Той сви рамене.

— Кой знае? Ако не го приеме ще продължим да вадим тежката артилерия.

За двеста долара на час.

Сложи куфарите на количката.

— Слушай, Алекс, това не беше от гадните истории. За тях не те викам — имам си подходящи хора. А това беше морално, не мислиш ли?

— Бяхме на страната на справедливостта.

— Именно. Благодаря ти отново.

Колата ми „Севил“ бе престояла на открития паркинг доста време и аз дръпнах ръка от нагорещената дръжка на вратата. Тъкмо тогава усетих присъствието му и се обърнах с лице към него.

— Извинете, докторе.

Слънцето блестеше в очите му и той се мръщеше. По челото му бяха избили капчици пот, а светложълтата му риза бе с цвят на горчица под мишниците.

— Сега не мога да разговарям, г-н Мууди.

— Само секунда, докторе. Просто ми позволете да поговорим. Нека насоча вниманието ви към някои важни неща. Да общуваме, както се казва.

Изстрелваше думите, сякаш някой го гонеше. Докато говореше, зад притворените клепачи очите му се щураха в различни посоки и тялото му се олюляваше напред-назад. В бърза последователност успяваше да смени усмивката с гримаса, клатушкаше глава, изпъваше адамовата си ябълка и подръпваше нос. Неприятна симфония от тикове и несъзнателни движения. Никога не го бях виждал в такова състояние, но бях чел доклада на Лари Дескоф и знаех много добре какво се случва.

— Съжалявам. Не сега.

Огледах се наоколо, но бяхме сами. Задната част на сградата на съда гледаше към тиха странична уличка, в близост до занемарен квартал. Единственият признак на живот бе мършаво улично куче, което ровеше с муцуна в една туфа неокосена трева от другата страна на пътя.

— Само за миг, докторе. Дай ми възможност да ти кажа някои важни неща, нека да излея душата си, нека насоча вниманието ти към най-главния факт, както мошениците адвокати говорят.

Речта му набираше скорост.

Загърбих го, но грубата му загоряла ръка се закова около китката ми.

— Моля ви, оставете ме да си тръгна, г-н Мууди.

Чашата на търпението ми преливаше. Той се усмихна.

— Абе, докторе, само искам да поговорим. Да изложа моя случай.

— Няма такъв. Нищо не мога да направя за вас. Пуснете ми ръката.

Той стегна хватката, но по лицето му не се усети и капка напрежение. Имаше дълго, почерняло и загрубяло от слънцето лице, със счупен боксьорски нос, тънки устни и ненормално голяма челюст. Такова челюстно развитие се получава от дъвчене на тютюн или скърцане със зъби.

Пуснах в джоба си ключовете от колата и направих опит да охлабя примката на пръстите му, но силата му бе феноменална. Това също бе характерен признак, ако подозренията ми бяха верни. Сякаш ръката му бе заварена за моята и дори започна да ме боли.

Улових се да пресмятам шансовете си в една евентуална схватка: бяхме еднакви на ръст и горе-долу с едно и също тегло. Годините, през които се бе занимавал с влачене на дървени трупи, бяха развили доста физическата му сила. Аз пък бях доста прилежен, докато тренирах карате и научих няколко добри движения. Бих могъл да го ритна между краката и щом загуби равновесие, да го блъсна. После щях да офейкам с колата, докато той се гърчи на цимента… Прекъснах тази мисловна тренировка засрамен, като си казах, че боят с него би бил абсурден. Човекът е разстроен и ако някой е в състояние да го успокои, това съм точно аз.

Лениво отпуснах свободната си ръка до тялото.

— Добре, ще ви изслушам. Но първо ме пуснете, за да мога да се съсредоточа върху онова, което ще кажете.

Той се поколеба, после се усмихна и показа развалените си зъби. Учудих се как не го бях забелязал по време на експертизата. Но тогава той бе различен — мрачен и сразен, едва отваряше уста да проговори.

Освободи китката ми. Ръкавът, където ме бе стискал, бе мръсен и горещ.

— Слушам.

Добре, добре, добре.

Продължаваше да клати глава.

— И аз си имам планове, докторе. Ще ти обясня как тя ме въртеше около малкия си пръст, както само тя може да го прави. В тази къща стават лоши неща, съседите ми казаха. Оня ги карал да правят разни работи насила, а тя позволява и казва: „Окей“, „Окей“. С нея е готин и е кавалер, а те чистят след такава отрепка като него, кой знае какви ли мръсотии оставя наоколо. Тоя тип не е нормален, разбираш ли? Иска да бъде мъжа в къщата. Мога само да се изплюя на фасона му, ясно ли е? Знаеш защо се смея, докторе, нали? За да не се разрева, точно така — да не се разплача. За миличките ми дечица. Момчето и момичето. Мойто момче ми рече, че двамата спят заедно. Искало му се да бъде „таткото“, най-важният човек в къщата, която аз съм построил с ей тия две ръце.

Той изпружи десет доста груби пръста с огромни стави. На всеки безименен пръст имаше сребърен индиански пръстен, инкрустиран с грамаден тюркоаз — единият във формата на скорпион, а другият представляваше свита на кълбо змия.

— Схващаш ли, докторе, туй дето ти го тикам в главата? Онези деца са моят живот. Аз нося бремето, а не някой друг, туй рекох и на госпожа съдийката — оная курва с черните дрехи. Мъкна го тоз товар. От мен, от тук.

Той сграбчи чатала си.

— Чуках я, когато все още беше свястна — отново може да се оправи, разбираш ли? Ще я вкарам в пътя, ще я убедя да се поправи, прав ли съм? Но не и с онзи Конли, по никой начин, няма да стане. Моите дечица, моят живот.

Спря, за да поеме дъх, а аз се възползвах от мига.

— Вие винаги ще бъдете техен баща. — Опитвах се да бъда убедителен, без да съм снизходителен към него. — Никой не може да ви отнеме бащинството.

— Правилно. Сто процента вярно. Сега иди там вътре и кажи това на оная пачавра в черно, да вземе да се поправи. Кажи, че трябва да си взема децата.

— Не мога да го сторя.

Нацупи се като дете, на което са отнели десерта.

— Направи го и то веднага.

— Не мога. Намирате се в стресово състояние. Не можете да се грижите за тях. В момента сте в крайната фаза на маниакално заболяване, г-н Мууди. Вие сте маниакалнодепресивен и се нуждаете от незабавна помощ…

— Мога да се справя. Имам планове. Купих камион, лодка, ще ги измъкна вън от града, далеч от замърсения въздух, ще ги заведа в провинцията. Ще ловим риба и ще ходим на лов, ще ги науча как да оцелеят. Ще ги обуча да ринат лайна и да закусват добра храна, ще ги махна от боклуци като него и нея, докато тя не влезе в правия път. Кой знае кога ще стане това, тя си продължава с него, натрапва им го. Какво падение!

— Опитайте да се успокоите.

— Ето, виж ме, спокоен съм.

Той пое дълбоко въздух и шумно издиша. Лъхна ме смрадливия му дъх. Зачупи стави и сребърните пръстени блеснаха на слънцето.

— Отпуснах се, готов съм за действие. Аз съм бащата, върви и й го кажи.

— Така не става.

— Що пък не?

Изръмжа и ме сграбчи за сакото.

— Пуснете ме. Не можем да говорим, щом продължавате да се държите така, г-н Мууди.

Пръстите му бавно се отпуснаха. Отстъпих встрани, но опрях гръб в колата. Бяхме достатъчно близко, за да се прегърнем и да се понесем в страстен валс.

— Кажи й! Ти ме прецака, заби ме, г-н главен Психо!

Тонът му стана съвсем застрашителен. Маниаците могат да нараняват, когато превъртят, също като параноичните шизофреници. Очевидно бе, че силата на убеждението не върши работа.

— Господин Мууди, Ричард, нуждаете се от помощ. Нищо няма да направя за вас, докато не го проумеете.

Заговори бързо и неразбрано, опръска ме със слюнка, удари ме ожесточено с коляното си — класическо движение на уличен побойник. Това бе типичен изненадващ ход. Бях го предусетил, завъртях се така, че докосна само сакото ми.

Пропускът го извади от равновесие и той се втрещи. Съзнателно разгневен, аз го сграбчих за лакътя и го прехвърлих през бедрото си. Приземи се по гръб, за четвърт от секундата остана долу и после веднага се изправи до мен. Ръкомахаше като чевръста вършачка. Изчаках да посегне пръв, приклекнах рязко и го сритах в корема, достатъчно силно, за да го отстраня надалече. Отдръпнах се от пътя и го оставих сам, превит на две.

— Моля ви, Ричард, успокойте се, и елате на себе си.

Отговорът му бе ръмжене и сополи, но не пропусна да ме сграбчи за краката. Успя да се окопити след първия бой и усетих, че силите ме напускат. Моментът бе подходящ да се омета оттам, но той бе застанал между мен и вратата на колата.

Обмислях как да се придвижа до отсрещната врата, но това означаваше да му обърна гръб, а той бе силен и налудничаво бърз.

Докато премислях, той скочи и тръгна към мен, дърдорейки безсмислици. Съжалението към него ме бе направило твърде невнимателен и той успя да ме удари с юмрук в рамото, от който тялото ми изпука. Все още зашеметен, погледът ми се избистри тъкмо навреме, за да предугадя следващата атака: лявото кроше бе насочено към вече оперираната ми челюст. Чувството за съхранение надделя и аз отскочих встрани. Сграбчих го за ръцете и с все сила го запокитих към колата. Преди да дойде на себе си го раздрусах, дръпнах ръцете му зад гърба, като почти ги извадих от ставите. Сигурно е бил близко до агонията, но не прояви и следа от страдание. Маниаците могат да се държат така, сякаш са на едно безкрайно пътуване, недосегаеми за такива незначителни подробности като болката.

Сритах го в хълбока с цялата си сила и той полетя. Грабнах ключовете, скочих в колата и потеглих.

Улових силуета му в огледалото за обратно виждане, точно преди да завия към улицата. Той седеше на асфалта, стиснал глава с ръце, клатейки се напред-назад. Бях съвсем сигурен, че плаче.

2.

Когато телефонът звънна за пръв път, тъкмо вечерях и не му обърнах внимание. Чух го отново след двайсетина минути и този път вдигнах слушалката.

— Доктор Делауер ли е? Обажда се Кати от кабинета ви. Търсих ви спешно преди минути, но никой не отговори.

— Какво има, Кати?

— Обади се г-н Мууди. Каза, че е спешно.

— По дяволите!

— Какво казахте, докторе?

— Нищо, Кати, дай ми номера.

Продиктува ми го, а аз я попитах дали гласът на Мууди е звучал странно.

— Беше някак разстроен. Говореше много бързо и се наложи да го помоля да ми повтори съобщението, за да го запиша.

— Добре. Благодаря ти, че се обади.

— Имам да ви кажа още нещо, получих го днес следобед. Искате ли да ви го предам?

— Щом е само едно, давай.

— То е от доктор… чакайте да видя как се произнася, Меленрес, не, Мелендес Линч. С тире.

Е, това вече беше повей от миналото…

— Даде ми този номер. — Тя го издиктува и се сетих, че е от кабинета на Мелендес-Линч в „Уестърн Педс“ — Западната педиатрична болница. — Каза, че ще бъде на този телефон до единайсет вечерта.

Нищо чудно! Раул бе отявлен работохолик, типично за хората в тази професия. Спомних си, че независимо колко рано пристигах в болницата, или колко късно си тръгвах, „Волво“-то му неотменно беше на служебния паркинг.

— Това ли е всичко?

— Да. Приятна вечер и благодаря за бисквитите. С момичетата ги излапахме за нула време.

— Радвам се, че са ви харесали.

Говореше за една кутия с внушителни размери.

Изпих една бира „Куурс“, преди да си задам въпроса дали да се обадя на Мууди. Последното нещо, от което се нуждаех точно сега, бе да слушам вманиачената му тирада. От друга страна може да се е успокоил и да е станал по-възприемчив за предложения относно лечението му. Звучи невероятно, но терапевтът у мен е толкова жив, че съм по-оптимистично настроен, отколкото реалността ми позволява. Припомних си следобедното боричкане на паркинга и се почувствах пълен идиот, въпреки че проклет да бях, ако знаех как да го избегна.

Отново премислих и се обадих. Бях задължен към децата на Мууди да направя всичко, което е по силите ми.

Оставеният номер бе в Сън Вали — бедняшки квартал, а гласът принадлежеше на нощния пазач на мотел „Бедабай“. Мууди бе открил идеалното жилище за подхранване на депресията си.

— Господин Мууди, моля.

— Една секунда.

След поредното бръмчене и щракане най-сетне се чу:

— Да?

— Господин Мууди, обажда се д-р Делауер.

— Здрасти, докторе. Не знам какво ми стана, просто исках да се извиня. Дано не съм те пораздрусал в повечко.

— Няма нищо. Вие как сте?

— А, добре съм, много съм добре. Имам си планове, ще взема да се стегна. Ясно ми е. Все има смисъл, щом всички ми го казват.

— Това е хубаво. Радвам се, че го разбирате.

Засмя се дрезгаво и си прочисти гърлото.

— Мисля, че понякога си усложнявам живота. Като с Дарлийн. Трябваше да я послушам, преди да се захване с онзи боклук.

Гласът му изтъня, когато заговори за Конли. Опитах се да го отклоня от темата.

— Важното е, че сте си взел поука. Вие сте млад човек, Ричард. Животът е пред вас.

— Да. Ама нали знаеш, човек е на толкова, на колкото се чувства. А аз се чувствам на деветдесет.

— Това е най-мъчителният етап преди окончателната промяна. Ще се оправите.

— Всички ми го казват. И адвокатът дори. Но нещо не ми се вярва. Мисля, че цялата тая история е лайняна.

Направи кратка пауза, но аз нямах какво да кажа.

— Както и да е. Благодаря ти, че ме изслуша. Сега можеш да говориш със съдийката и да й кажеш, че съм в състояние да се виждам с децата и да ги заведа на риба за една седмица.

Какъв оптимист!

— Ричард, радвам се, че схващаш положението. Все още не си готов да се грижиш за децата.

— Защо не, по дяволите?

— Нуждаеш се от помощ, за да стабилизираш настроенията си. Има ефикасни лекарства и намери някого, с когото да разговаряш, както го правиш с мен сега.

— Нима? — Тонът му бе ироничен. — Ако са тъпаци като теб, копелдаци, които не се интересуват от нищо друго, освен от пари, бръщолевенето с тях няма да ми помогне. Казвам ти, че ще се справя с проблемите си, затова хич не ме баламосвай. Кой, по дяволите, си ти, че да ми определяш кога ще виждам децата си.

— Така до никъде няма да стигнем.

— Абсолютно вярно, г-н Главен Психо. Чуй ме добре! Всички вие ще си платите, ако не заема полагащото ми се място на татко.

Изсипа кофа словесна помия и след като послушах няколко минути, затворих, за да не потъна до гуша в нея. В тишината на кухнята долових силните удари на сърцето си и усетих, че ми се повдига. Явно бях загубил тренинг — онази способност на терапевта да сложи бариера между себе си и пациентите, за да не бъде съсипан от психически тормоз. Погледнах тефтера със съобщенията. Раул Мелендес-Линч. Набрах номера. Отговори млада жена, едва дишаше, сякаш бе изкачила на бегом Айфеловата кула.

— Онкологична лаборатория, слушам.

— Доктор Мелендес-Линч, моля.

— Няма го.

— На телефона е д-р Делауер. Разбрах, че ме е търсил.

— Май е някъде в сградата на болницата. — В тона й се долавяше нетърпение, явно бе затрупана с работа.

— Бихте ли ме свързали с пейджъра?

— Не зная как да го направя. Не съм неговата секретарка, доктор Делауер. Провеждам експеримент и наистина трябва да затварям.

— Е, добре.

Обадих се на рецепцията в „Уестърн Педс“ и започнах да го търся с пейджъра. След пет минути телефонистката се обади и ми съобщи, че не отговаря. Оставих името и телефона си и затворих, като си мислех колко малко неща са се променили през годините. Работата с Раул за мен бе стимул и предизвикателство, но бе изпълнена с препятствия. Да го накарам да се съобразява с мен, бе все едно да вая скулптура с крем за бръснене.

Отидох в библиотеката, настаних се в мекото кожено кресло и се зачетох в един евтин трилър. Точно когато осъзнах, че диалогът е твърде елементарен, а сюжетът — пресилен, телефонът иззвъня.

— Ало?

— Ало, Алекс. — Акцентът му беше станал по-напевен. — Благодаря ти, че се обади.

Както обикновено, говореше с главоломна скорост.

— Опитах се да те намеря в лабораторията, но момичето, което отговори, не ми помогна много.

— Момиче ли? А, да, това трябва да е Хелън — новата ми асистентка. Чудесна млада дама от Йейл. Както и да е, ами ти как си, приятелю?

— Добре, а ти?

Изкиска се.

— Девет и четирийсет и три е, а аз още не съм свършил с попълването на болничните картони. Това говори ли ти как съм?

— Хайде, Раул, ти обичаш тази работа.

— Ха! Обичам я. Ще умра от инфаркт на миокарда, но трудът ми ще бъде завършен.

Това само донякъде беше шега. Баща му, декан на медицинското училище в Хавана преди Кастро да дойде на власт, грохнал на тенискорта и починал на четирийсет и осем. На Раул му оставаха пет години до тази възраст, а и бе наследил бащиния си начин на живот, както и някои лоши гени. Едно време си въобразявах, че мога да го променя, но отдавна съм се отказал от опитите да го накарам да забави малко ритъма. Щом четири провалени брака не успяха, значи нищо не беше в състояние.

— Ще спечелиш Нобелова награда.

— И цялата ще отиде за издръжки.

Струваше му се страшно забавно. Когато смехът му отмря, рече:

— Направи ми услуга, Алекс. Едно семейство ми създава проблеми. Не спазват предписанията. Чудех се, дали ти не би могъл да поговориш с тях.

— Поласкан съм. Но честно казано, Раул, вече не поемам терапевтични случаи.

— Да, да, знам — нетърпеливо каза той. — Но в случая не говорим за терапия, а за кратка консултация. Нека не ти прозвучи мелодраматично, но животът на едно много болно момченце е изложен на риск.

— Кои точно предписания не спазват?

— Много е сложно за обяснения по телефона, Алекс. Мразя да съм неделикатен, но ми се налага да отскоча до лабораторията и да видя как се справя Хелън. Хайде да поговорим за това утре, в девет в кабинета ми. Ще донесат закуска и хонорарен лист. Готови сме да ти платим за загубеното време.

— Добре, Раул, ще дойда.

— Чудесно. — Той затвори.

Да приключиш разговор с Мелендес-Линч е потресаващо изживяване. Все едно да превключиш внезапно от трета на първа скорост.

3.

Западният педиатричен център се помещаваше в масивен комплекс с размерите на неголямо холивудско имение. Някогашният първокласен квартал сега бе свърталище на наркомани, проститутки, травестити и сутеньори от всякакъв вид. Уличните момичета бяха подранили тази сутрин, разголени, готови за поредното чукане, те излизаха от алеите и сенчестите входове с плавна походка и подвикваха след мен, докато се движех на изток по булевард „Сънсет“. Курвите си бяха част от интериора на Холивуд, точно както и бронзовите звезди по тротоарите от двете страни на булеварда. Бих могъл да се закълна, че разпознавах някои от силно гримираните лица, които бях виждал и преди три години. Деляха се на две категории: бледолики пришълки от Бейкърсфийлд, Фресно и другите съседни селца и мършави, дългокраки, но вече поовехтели черни момичета от южната част на Лос Анджелис. Чудно как се бяха надигнали още в осем и четиридесет и пет. Ако цялата страна стане толкова работлива, японците направо бяха загубени.

Болницата се издигаше внушително — смесица от стари каменни сгради и модерна постройка от бетон и стъкло. Дотътрих „Севил“-а до паркинга, определен за лекарския състав, и се запътих пеш към „Принцли“ — една от новите сгради.

Онкологичното отделение се намираше на петия етаж. Кабинетите на лекарите бяха разположени във формата на буквата „П“ около регистратурата.

Като шеф на отделението Раул разполагаше с четири пъти по-голяма площ от останалите онколози. Кабинетът му бе в дъното на коридора, вратите от двойно стъкло изолираха шума. Влязох в приемната и тъй като не видях никого, насочих се към една врата, на която пишеше „ВХОД ЗАБРАНЕН“ и влязох.

Би могъл да се шири в огромен апартамент, но бе предпочел да използва почти цялото пространство за своята лаборатория и в крайна сметка кабинетът му бе с размери едва три на четири. Обстановката си бе все същата — бюрото затрупано с кореспонденция, списания и послания, останали без отговор. Сега, обаче, камарата бе прилежно подредена. Библиотеката заемаше цялата стена, но не можеше да побере всички книги, та част от тях бяха струпани на земята. На една от полиците бяха подредени бутилки „Маалокс“. До бюрото висяха избелели бежови завеси, закриващи единствения прозорец, както и гледката към планините.

Познавах добре този изглед, тъй като бях прекарал значителна част от времето си в Западния педиатричен център с поглед, вперен в потрошените букви на надписа „ХОЛИВУД“. Раул обикновено определяше срещи, но неизбежно забравяше за тях. Често в мое присъствие водеше нескончаеми междуградски телефонни разговори.

Огледах се, за да зърна някакъв признак на живот. Забелязах полупразната пластмасова чаша с изстинало кафе и коприненото сако с цвят на сметана, прилежно преметнато върху стола до бюрото. Почуках на вратата на лабораторията, но отговор не получих, а и тя беше заключена. Пооткрехнах завесата и се опитах да се свържа чрез пейджъра, ала той отново не се обади. Часовникът ми показваше девет и десет. Старото усещане за нетърпение и възмущение се надигна у мен.

Казах си, че ще чакам още петнадесет минути. Стига толкоз.

Минута преди да изтекат, той влетя в стаята.

— Алекс, Алекс, благодаря ти, че дойде. — Докато говореше, енергично тръскаше ръката ми за добре дошъл.

Беше поостарял. Шкембето му бе придобило яйцевидна форма и вече напъваше до скъсване копчетата на ризата. Последните няколко кичура коса от венеца на темето му бяха изчезнали, а черните къдрици от двете страни ограждаха череп, който бе висок, валчест и блестеше. Тънките мустачки, някога с цвета на абанос, сега представляваха пъстра смесица от сиви, черни и бели косми. Само приличните му на кафеени зърна очи, винаги подвижни и нащрек, сякаш бяха без възраст и загатваха за огъня, който гореше зад тях. Той беше нисък и тантурест и макар да се обличаше скъпо, гардеробът му не бе подбиран с окото на вещ познавач. Тази сутрин носеше бледорозова риза, черна вратовръзка на розови глухарчета и памучни панталони с цвят на сметана, които подхождаха на сакото върху стола. Обувките му бяха излъскани като огледало. Мокасини — швейцарски тип от перфорирана кожа и с доста остри върхове. Дългата бяла престилка бе колосана и безупречно чиста, но прекалено голяма за него. На врата му висеше лекарска слушалка, а джобовете бяха провиснали от натъпканите в тях писалки и документи.

— Добро утро, Раул.

— Закуси ли вече?

Обърна ми гръб и дългите му пръсти бързо заопипваха камарата книжа върху бюрото, сякаш сляп човек с огромна скорост четеше Брайловата азбука.

— Не, нали ти каза, че…

— Какво ще кажеш да прескочим до лекарската трапезария на разноски на отделението?

— Добре би било — отбелязах примирено.

— Чудесно, прекрасно.

Той потупа джобовете си, търсейки нещо из тях и промърмори някаква ругатня на испански.

— Моля те само да се обадя на няколко места и после ще…

— Раул, вече съм доста притиснат от времето. Ще ти бъда много благодарен, ако тръгнем веднага.

Той се обърна и ме погледна с огромно учудване.

— Какво? О, разбира се. Веднага, наистина.

Хвърли последен поглед към бюрото, сграбчи новия брой на списание „Блъд“[2] и вече бяхме навън.

Макар краката му да бяха по-къси от моите поне с десет сантиметра, наложи ми се да подтичвам, за да вървим заедно, докато си проправяхме път през остъклената топла връзка между „Принцли“ и главната сграда.

— Името на семейството е Суоуп. Произнесе го буква по буква.

— Момчето е Хейууд — накратко Ууди. Петгодишен е. Локализирана лимфома на болестта „Не-Ходжкин“. Първоначално е открит в стомашно-чревния тракт. Скенерът за метастази бе отличен, съвсем чист. Хистологията е не-лимфобластична, което също е чудесно…

Стигнахме до асансьора. Едва си поемаше дъх. Разкопча яката на ризата и разхлаби възела на вратовръзката си. Плъзгащите врати се затвориха и ние пътувахме мълчаливо до приземния етаж. Тишина, но съвсем не и спокойствие, защото той не можеше да стои мирно. Почукваше по стените на асансьора с пръсти, играеше си с крайчетата на мустаците си и непрекъснато щракаше химикалката.

Коридорът на приземния етаж представляваше гъмжащ тунел, претъпкан с лекари, сестри, технически персонал и стажанти. Той продължи да говори, докато не го потупах по рамото и му изкрещях, че нищо не чувам. Кимна рязко и започна да си проправя път. Изнизахме се през кафенето и влязохме в елегантната лекарска трапезария с приглушено осветление.

Група хирурзи и стажанти, облечени в зелени престилки, седяха около кръгла маса, ядяха, пушеха и си приказваха. Шапките им висяха, поклащайки се на гърдите, сякаш бяха лигавници. Иначе други посетители нямаше.

Раул ме заведе до една маса в ъгъла. Той обви скута си със салфетка, взе един пакет с хартиени освежителни кърпички и започна да го обръща в ръце. Прахът се стичаше между хартията като пясък в стъклен часовник. Повтори жеста още няколко пъти и скоропоговорката отново започна. Спря единствено, когато сервитьорката дойде да вземе поръчката ни.

— Алекс, спомняш ли си протокола ЦОМП?

— Смътно. „Циклофосфамид“… ъ-ъ… „Меторексат“ и „Преднизон“, нали? Забравих „О“-то какво беше.

— Много добре. „Онковин“. Ние го преоткрихме за лечение и на „Не-Ходжкин“. Действа прекрасно, когато го комбинираме с „Интратекал Меторексат“ и облъчване. Осемдесет и един процент от болните получават облекчение за тригодишен период и продължаване на живота. Това сочи националната статистика. При моите пациенти числото е по-високо — над деветдесет процента. Наблюдавам голяма група деца между пет и седем години, които се чувстват великолепно. Помисли за това, Алекс. Болест, която преди десетилетие убиваше буквално стопроцентово, сега е потенциално лечима.

Светлината в очите му блесна още по-силно.

— Фантастично!

Храната пристигна. Той си сервира две шункови рулца, разряза ги на фини късчета и се зае систематично да ги поглъща. Приключи много преди аз да съм преполовил хлебчето си. Сервитьорката наля прецедено кафе със сметана. Раул потупа устните си и премахна въображаеми трошици от мустаците си.

— Забележи. Употребих думата „лечима“. Няма вече свенливи приказки за удължаване срока на живот. Ние победихме тумора на Уълмс, справихме се и с рака на Ходжкин. Сега е ред на „Не-Ходжкиновата“ липома.

Междувременно завършена бе дисекция на трето рулце, а частите му изпратени също така методично при другите. Той направи знак на сервитьорката за още кафе. Когато тя се отдалечи, каза:

— Това не е истинско кафе, приятелю. То си е само една топла отвара. Майка ми знаеше как да приготвя кафе. Един от прислужниците ни, стар негър, мелеше зърната на ръка, много ситно. Меленето му е майката на хубавото кафе.

Той отпи още малко и бутна чашата настрана. На нейно място пое тази с водата и я изпразни на един дъх.

— Заповядай у дома и ще ти направя истинско кафе.

Мина ми мисълта, че съм работил с този човек три години, познавах го от двойно повече, но никога не бях виждал дома му.

— Някой ден може би ще приема поканата ти. Къде живееш?

— Недалече от тук. Кондо он Лос Фелис… Жилището е малко, но когато някой живее сам, по-добре е да опростява нещата, съгласен ли си?

— Предполагам, че е така.

— Ти също живееш сам, нали?

— Свикнал съм. Живея с прекрасна жена.

— О, добре, добре.

През черните му очи сякаш премина облак.

— Разкажи ми за Суоуп. Какви са проблемите ти с тях?

— Възможно най-лошите, Алекс. Те отказват лечението. Желаят да заведат момчето вкъщи и да го оставят бог знае кому.

— Мислиш ли, че са холистици[3]?

Той потръпна.

— Възможно е. Те са провинциалисти, идват от Ла Виста, малко градче близо до границата с Мексико.

— Познавам областта. Там хората се занимават със земеделие.

— Да, така мисля. По-важна е близостта до провинция Летрил. Бащата е фермер или овощар. Глупав човек, винаги се опитва да прави впечатление. Предполагам, че някога се е занимавал малко с наука… Обича да произнася биологични термини. Огромен, здраво сложен мъж, малко над петдесетте.

— Старичък, за да има петгодишно дете.

— Да. Майката е в края на четиридесетте. Чудя се дали детето не е плод на някаква грешка. Може би именно чувството за вина ги подлудява. Нали разбираш, самообвиняват се за този рак и всичко останало.

— Не е необичайно. — Имал съм, макар и рядко, случаи, когато в семейството преживяват кошмарно откриването на рак у детето им. Част от кошмара е, че „виновните“ родители се самобичуват с въпроса „Защо точно аз?“. Или непрекъснато си повтарят: „Трябваше да направя това… Защо не направих онова…“. Това не е разумен процес. Повечето родители успяват да го преодолеят.

— Разбира се, в конкретния случай би могло да се търси и друга причина — разсъждаваше хипотетично Раул, — възрастни яйчници и т.н. Е, хайде стига догадки. Нека продължа. Докъде бях стигнал? А, да, г-жа Суоуп. Ема. Една мишка. Дори раболепна. Бащата е шефът. И едно малко допълнение — сестра на около деветнайсет.

— Кога е поставена диагнозата на момчето?

— Официално преди няколко дни. Местният участъков лекар взел проба за изследване от разширения стомах на детето. Известно време то имало болки, а през последните пет дни — настинка. Участъковият лекар изпитвал съмнения (което говори много добре за един провинциален доктор). Не се задоволил с наличната апаратура за изследване и изпратил пробите тук. Трябваше да извършим екстензивен тест, да повторим физическите и кръвните проби, БЮН, пикочна киселина, костен мозък от две различни места, имунодиагностика, направихме всичко според изискванията на протокола „Не-Ходжкин“. Успяхме да го установим едва преди няколко дни. Локализирахме заболяването, няма метастази. Проведох диагностична среща с родителите, казах им, че прогнозата е добра, защото туморът не се е разпространил. Те попълниха необходимите документи, че дават съгласие за лечение и бяхме готови да започнем. Напоследък момчето развива повторяеми инфекции и в кръвта му открихме пневмоцистит. Затова го поставихме в „Ламинарния поток“, като планирахме да го държим там през първия етап на химиотерапията, а после да проверим как работи имунната му система. Случаят изглеждаше лесен за разрешаване. Но точно преди началото на лечението колегата Оджи Валкроа ми се обади, и ми съобщи, че родителите са загубили кураж.

— Нямаше ли признаци за някакви проблеми при първия разговор с тях?

— Наистина никакви, Алекс. Бащата в това семейство говори от името на всички. Тя седеше и хлипаше. Направих всичко възможно да я успокоя. Той зададе много и все претенциозни въпроси, както вече ти казах, опитваше се да ме впечатли, но общо срещата мина в много приятелски дух. Те приличаха на интелигентни хора, не на измет.

Раул поклати глава разстроен.

— Отидох там веднага след обаждането на Валкроа, говорих им, като си мислех, че това е само моментна слабост. Нали знаеш, понякога родителите да чуят нещо за лечението и си въобразяват, че ще тормозим детето им. Започват да търсят „нещо по-простичко“ — например костилка от кайсия. Ако лекарят има достатъчно време да обясни значението на хемолечението, обикновено възвръща доверието им. Но не и на Суоуп. Те вече бяха взели своето решение. Използвах черна дъска. Начертах им графиката на оцеляването. Осемдесетте и един процента, които ти споменах, са валидни само в случаите, когато туморът е локализиран. Ако вече има метастази, числото пада на четиридесет и шест. Въобще не се впечатлиха, когато им съобщих, че основният фактор е скоростта на лечението. Използвах чар, придумвах ги, молих, крещях. Те въобще не спориха. Просто отказаха. Поискаха да си го заведат у дома.

Той разчлени поредното рулце на малки късчета и ги нареди в полукръг върху дъното на чинията.

— Ще си поръчам яйца — обяви безапелационно.

Повика сервитьорката отново. Тя прие поръчката и ме погледна зад гърба му, сякаш казваше: „Свикнала съм с това“.

— Имаш ли някаква теория какво ги е довело до този обрат?

— Имам две. Първата е, че Оджи Валкроа е оцапал работата. Втората — онези проклети „Тачърс“ са отровили мозъка на родителите.

— Кой?

— Тачърс. Така ги наричам. Те са от някаква смахната секта, чиято главна квартира е близо до дома на Суоуп. Обожават гуруто, наречен Благородния Матей. Себе си наричат „Тач“[4]. Това ми каза социалният работник.

Гласът на Раул бе изпълнен с презрение.

— Дева Марийо, Алекс, Калифорния се превърна в свещена обител за психари, отхвърлени от света.

— Те холистици ли са?

— Социалният работник каза, че са. Голяма изненада, нали? Повече приличат на тъпанари. Да лекуват болест с моркови, трици и миризливи треви, хвърлени през рамо в полунощ. Това е върхът! Във века на научните постижения — доброволна културна регресия!

— Какво всъщност правят хората от „Тач“?

— Нищо, мога да го докажа. Всичко си вървеше гладко, съгласието бе подписано и тогава двама от тях — мъж и жена, посетили родителите и ето ти беда!

Препълнена чиния с бъркани яйца, подкрепена с купичка жълт сос кацна на масата. Сетих се, че той харесва холандската кухня. Изсипа наведнъж соса върху яйцата и ловко раздели с вилицата ястието на три. Средното парче бе погълнато веднага, последва го дясното, а накрая и лявото изчезна. И отново ритуалът с избърсване на устните и пак махане на трошици от мустаците.

— А каква е ролята на твоето приятелче в цялата тази работа?

— Валкроа ли? Сигурно доста голяма. Нека ти разкажа за този хубавец. На книга изглеждаше прекрасно — доктор на медицинските науки от „Макгил“. Френски канадец е. По линията на международните връзки се заселил в Майо. Една година изследователска работа в Мичиган. Наближава четирийсетте. По-възрастен е от повечето стажанти, затова реших, че е помъдрял. Ха! Когато го интервюирах, всъщност разговарях с добре образован, интелигентен мъж. След шест месеца обаче, се оказа, че той си е само едно възрастно „дете на цветята“[5].

— Умен е, но не е професионалист. Говори и се облича като тийнейджър, опитва се да слезе до нивото на родителите. Те как да му се доверят! А може би и децата го съзнават. Има и друго. Преспал е с поне една майка на пациент, за която аз знам, а подозирам, че е имало и още няколко. Сдъвках го, а той ме гледаше сякаш лудият съм аз, та само местя въздуха за такива работи.

— Малък спад в морала на отделението?

— Той въобще не притежава морал. Бас държа, че понякога идва пиян или е смъркал наркотици, но не мога непрекъснато да вървя като хрътка по петите му. Той се е подготвил, винаги има верен отговор. Но все още не е лекар. Просто е едно високообразовано хипи.

— Как се справяше със семейство Суоуп?

— Може би прекалено добре. Беше много интимен с майката и изглежда вярваше на бащата повече от всеки друг.

Заби поглед в празната чаша от кафе.

— Не бих се изненадал, ако е решил да преспи с дъщерята. Тя хваща окото. Но точно сега това не ме безпокои.

Той присви очи.

— Струва ми се, че д-р Огъстъс Валкроа има слабо място в сърцето си за шарлатанството. По време на събрания на персонала той говореше, че трябва да бъдем по-толерантни към т.нар. „постижения на алтернативната медицина“. Прекарал е известно време в индиански резерват и бе впечатлен от техните знахари. Докато ние обсъждаме списание „Нова Англия“, той продължава да си бае за шаманите и змийския прах. Невероятно.

— Мислиш ли, че всъщност те саботира?

— Враг от вътре? — Помисли малко и отвърна: — Не, поне не явно. Просто мисля, че той поддържа плана за лечение по начина, който се очаква от него. По дяволите, Алекс. Това да не е абстрактен философски семинар? Има едно болно момче с отвратителна болест, което мога да лекувам и да спася, а те искат да попречат. Това си е убийство!

— Можеш да се обърнеш към съда — предложих аз.

Той кимна тъжно.

— Вече зачекнах въпроса пред адвоката на болницата. Той мисли, че ще спечелим. Но ще бъде пирова победа. Спомняш ли си делото Чад Грийн? Детето бе болно от левкемия, а родителите го измъкнаха от детската клиника в Бостън и избягаха през Мексико за Летрил. Превърна се в медиен цирк. Родителите станаха герои, а лекарите и болницата — големи лоши вълци. Накрая, след всички съдебни решения, детето никога не бе лекувано и умря.

Той притисна вената си с пръсти. Пулсът му вибрираше. Потрепери.

— Страдаш от мигрена?

— Тъкмо започва. Мога да се справя.

Пое дълбоко въздух. Коремът му се разтресе.

— Може би трябва да ги изправя пред съд. Но искам да го предотвратя. Именно за това те повиках, приятелю.

Наведе се напред и постави ръцете си върху моите. Кожата му бе неестествено гореща и леко влажна.

— Поговори им, Алекс. Използвай всички трикове, които криеш в ръкава си. Енергия, съчувствие, все едно. Направи опит да ги накараш да разберат последствията от действията си.

— Тежка задача.

Той отдръпна ръцете си и се засмя.

— Единствената, с която разполагаме тук.

4.

Стените в отделението бяха покрити с жълти тапети, изрисувани с танцуващи мечета и засмени кукли. Лъхнаха ме зловонията на болницата — дезинфектанти, телесни миризми и вехнещи цвята — с които бях свикнал докато работех там и ми напомниха, че съм чужд. Въпреки че бях преминавал този коридор хиляди пъти, бях обзет от смразяващото безпокойство, което внушава всяко болнично заведение.

Камерата за ламинарен поток се намираше в другия край на отделението зад неостъклена, сива врата. Като наближихме вратата се отвори и оттам излезе младо момиче. Запали цигара и тръгна към изхода, но Раул я повика и тя спря. Обърна се, подгъна коляно и замръзна в тази претенциозна поза с цигарата в едната ръка, а другата бе сложила на хълбок.

— Това е сестрата на момчето — прошепна ми той.

Беше ми казал, че хваща окото, но направо я бе подценил.

Момичето бе забележително.

Беше висока около метър и седемдесет и пет — метър и осемдесет, а тялото й бе хем женствено, хем някак момчешко. Краката й бяха дълги, добре оформени и стройни, гърдите — малки и стегнати. Шията бе тънка като на птица, а слабите й нежни ръце завършваха с тъмночервен маникюр. Носеше бяла памучна рокля, опасана със сребрист колан, който очертаваше малка талия и плосък корем. Меката материя, почти съвсем опъната по тялото, описваше всяка негова гънка.

Лицето й бе овално, а брадичката — остра, с трапчинка, която я разделяше на две. Имаше изпъкнали скули и правилна челюст, свършваща при малките й уши. Всяко ухо бе пронизано с две фини халки от ковано злато. Правите плътни устни оформяха красив и червен прорез.

Най-силно ме впечатли обаче, цветът на косите й. Дълги, лъскави, силно опънати зад високото й гладко чело, те бяха медночервени. Но за разлика от повечето рижави хора, кожата й — млечно бяла — не бе покрита с лунички. Напротив — беше безупречна, с калифорнийски загар. Дълги мигли украсяваха и без това големите й мастиленочерни очи.

Употребяваше твърде много грим, но не бе докоснала тъмните си гъсти вежди, чиито дъги придаваха на лицето й скептичен израз. Тя бе момиче, което всеки би забелязал, странна комбинация от простота и блясък, почти изключително привлекателна, без да се старае да го постигне.

— Здравейте — каза Раул.

Сега подгъна другото си коляно и започна да ни разглежда внимателно.

— Здрасти. — Говореше намусено и ни гледаше с досада. Отмести поглед, сякаш да прикрие апатията си и засмука цигарата.

— Нона, това е д-р Делауер.

Тя кимна безучастно.

— Той е психолог, специалист в грижите за раковоболни деца. Преди работеше тук, в отделението за ламинарен поток.

— Здравейте.

Каза го, защото възпитанието го изисква, с мек, почти шептящ глас и равна интонация.

— Ако искате да говорите с родителите ми, трябва да ви кажа, че ги няма.

— Да, именно това искам. Кога ще се върнат?

Момичето повдигна рамене и тръсна пепел на пода.

— Не ми казаха. Спаха тук нощес, така че вероятно са отишли до мотела да се изкъпят. Може би ще дойдат довечера, може би утре.

— Ясно. А вие как сте?

— Добре. — Погледна към тавана и потропа с крак.

Раул понечи да я потупа по гърба, както правят всички лекари, но погледът в очите й го възпря и той свали вдигнатата си ръка.

„Страшна работа е това дете“, казах си, но си помислих, че надали й е лесно.

— Как е Ууди? — попита той.

Въпросът я вбеси. Стройното й тяло се наежи. Тя хвърли цигарата на пода и я стъпка с пета. Във външния край на недоспалите й очи се събраха сълзи.

— Вие сте проклетият лекар. Защо вие не ми кажете?

Чертите на лицето й се опънаха, тя се обърна и хукна навън.

Раул отбягваше погледа ми. Вдигна смачканата угарка и я постави в пепелника. Покри челото си с ръка, пое си дълбоко въздух и направи мигренозна гримаса. Болката явно беше мъчителна.

— Хайде — каза, — давай да влизаме.

На вратата на сестринския кабинет се кипреше саморъчно изографисан надпис „Добре дошли в Спейс Ейдж Мегъзин“.

По таблото за съобщения бяха окачени множество листове — графици на смените, изрязани от списания комикси, таблици на дозировките при химиотерапия и снимка с автограф на един известен бейзболист с малко плешиво момче в инвалидна количка. Детето държеше бейзболната бухалка в ръцете си и гледаше спортиста, който изглежда се чувстваше неловко в тази компания.

Раул взе болничен лист от една кутия и го прегледа набързо. Изруга и натисна някакво копче на таблото. Само след секунди се показа едра жена, облечена в бяло.

— Да, о, здравейте д-р Мелендес.

Видя ме и кимна, а на лицето й се настани въпросителна.

Раул ме представи на сестрата, чието име беше Елън Бекуит.

— Добре — каза тя, — може да ни бъдете от полза тук.

— Д-р Делауер завеждаше психологичната работа в това отделение. Той е международен експерт по въпросите на психологичните ефекти от болничната изолация.

— Чудесно. Приятно ми е да се запозная с вас.

Поех пълничката ръка.

— Елън — каза Раул, — кога трябва да се върнат г-н и г-жа Суоуп?

— Нямам никаква представа, докторе. Бяха тук цяла нощ и после си тръгнаха. Обикновено идват всеки ден, така че сигурно ще се появят по някое време.

Той стисна зъби.

— Страшно ни помагаш, Елън — каза остро.

Сестрата се обърка и месестото й лице доби израза на добиче, което са вкарали в непозната кошара.

— Съжалявам, докторе, но те не са длъжни да ни съобщават тези неща.

— Както и да е. Нещо ново с момчето, което още не е записано?

— Не, господин докторе, чакаме… — Тя улови погледа му и млъкна. — Тъкмо отивах да сменя бельото в трето отделение, докторе, така че ако нямате какво повече…

— Заминавай, но първо прати Бевърли Лукас при мен.

Тя прегледа дъската в другия край на стаята.

— Записана е за повикване, господине.

Раул погледна встрани и заглади мустака си. Можех да съдя за болката му само по лекото потрепване на мускулчетата по слепоочието под рошавите му коси.

— Ами, повикай я, за бога.

Тя се разбърза.

— И искат да ги смятам за професионалисти, и да работим заедно като равностойни партньори. Та това е нелепо.

— Взимаш ли нещо против болката?

Въпросът го озадачи.

— Какво, а… тя не е толкова силна — излъга ме и се насили да се усмихне. — Взимам нещо от време на време.

— Опитвал ли си някога метода на самоконтрола и хипнозата?

Той поклати глава.

— Трябва да опиташ. Помага. Можеш да се научиш посредством волята да караш кръвоносните си съдове да се свиват и отпускат.

— Няма за кога да се уча.

— Не отнема много време, ако човек е мотивиран.

— Ами… — Телефонът го прекъсна. Отговори, изръмжа някакви нареждания в слушалката и затвори. — Беше Бевърли Лукас, от социални грижи. Ще дойде след малко.

— Познавам я. Учеше тук, когато бях интернист.

Той протегна дланта си надолу и започна да я върти насам-натам.

— Винаги съм я смятал за много интелигентна.

— Щом казваш. — Не изгледаше убеден. — Не свърши кой знае каква работа с онова семейство.

— Може да се окаже, че и аз не мога много да помогна, Раул.

— Ти си съвсем различен, Алекс. Имаш мислене на учен и човешки подход, а това е много рядка комбинация. Именно за това избрах теб, приятелю.

Всъщност той никога не ме беше избирал. Може би бе забравил как започна всичко.

Преди няколко години правителството му отпусна средства, за да прави изследвания на раковоболни деца, изолирани в стерилна среда. Т.нар. „среда“ дойде от НАСА. Това бяха полиетиленови капсули, предназначени да предотвратят евентуално заразяване на населението с космически патогени, донесени от астронавтите при полетите им в космоса. Капсулите бяха неколкократно филтрирани и промити с бърза и мека въздушна струя от ламинарния поток. Особено важно бе струята да бъде мека, за да не позволи образуването на бурни участъци — оазис за събирането и размножаването на микробите.

Само човек, който разбира поне малко от химиотерапия, може да проумее действителното значение на ефективното предпазване на раковоболен човек от достъпа на микроби.

Голяма част от лекарствата убиваха тумора, но заедно с това разрушаваха имунната система на организма. Хората умираха както от самата болест, така и от инфекции, получени вследствие лечението.

Раул имаше безупречна репутация на изследовател и правителството му изпрати четири такива капсули и голяма сума пари, с които да работи. Той раздели наблюдаваната група деца на експериментална и контролна. Последните бяха лекувани в нормални болнични стаи с обикновените изолационни процедури и пособия — маски и престилки. Нае микробиолози да следят количеството на бацилите. Получи достъп до компютрите на Кал Тех, за да анализира данните. Беше готов да започне.

Тогава някой повдигна въпроса за психологичните травми.

Раул омаловажи риска, но останалите специалисти продължиха да настояват. В края на краищата, обосноваваха се те, двегодишни деца трябваше да бъдат поставени в условия, които могат да се характеризират само като лишаващи от сетива. Щяха да прекарат месеци в някаква полиетиленова стая, без какъвто и да било допир до други човешки същества и при пълно откъсване от нормалните човешки дейности. Това, естествено, бе защитна среда, но тя можеше и да навреди. Трябваше да бъде контролирана.

По това време бях млад психолог и ми предложиха работата, защото никой от останалите терапевти не искаше и да чуе за рак. Освен това, на никого не му се работеше с Раул Мелендес-Линч.

Видях в предложението възможност да направя някои чудесни проучвания и да предотвратя евентуалната емоционална катастрофа у и без това крехките пациенти на д-р Мел-Линч. Първият път, когато се срещнах с Раул и се опитах да му изложа идеите си, той ме погледна едва-едва, сетне продължи да чете „Ню Ингланд Джърнъл“[6] и закима разсеяно.

Щом приключих с обясненията, отново ми отправи бегъл поглед и каза: „Предполагам, че ще трябва ви трябва кабинет“.

Началото не беше многообещаващо, но малко по малко той започна да осъзнава значението на психологичната консултация. Извадих му душата, докато го накарам да преправи капсулите така, че всяка да има прозорец и часовник. Изтормозих го да получи достатъчно средства за целодневна смяна терапевти и социален работник за всяко семейство. Извоювах си и достъп до компютъра, за въвеждане на психологичните данни. Резултатите не закъсняха. Докато на другите болници се налагаше да освобождават пациентите от изолационната среда заради психологични проблеми, нашите деца се приспособяваха добре. Събрах тонове информация и публикувах няколко статии и една монография, чийто съавтор бе Раул. На психологичните открития бе отделено повече внимание, отколкото на медицинските. В края на третата година той бе въодушевен поддръжник на психологичните грижи и стана някак по-човечен.

Сприятелихме се, макар и съвсем повърхностно. Понякога ми разказваше за детството си. Семейството му, от аржентински произход, избягало от Хавана с рибарска лодка след като Кастро национализирал плантацията и голяма част от богатството им. Гордееше се, че е спазил семейната традиция да стане лекар. Обясняваше ми, че всичките му чичовци и повечето братовчеди са медици, много от тях — и професори по медицина.

Колкото успешна бе кариерата му, толкова личният му живот беше нещастен. Първоначално очароваше жените, а в последствие ги отблъскваше със себичния си нрав. Четири изтърпяха да бъдат негови съпруги и го направиха баща на единайсет деца, повечето от които никога не бе виждал.

Бе противоречив и труден за понасяне човек.

Сега седеше на пластмасов стол в един малък мрачен кабинет и се опитваше мъжествено да понесе циркуляра, който стържеше скалпа му.

— Бих искал да видя момчето — казах аз.

— Разбира се, още сега мога да те представя, ако желаеш.

Той тъкмо ставаше, когато Бевърли влезе.

— Добро утро, господа — каза тя. — Алекс, много се радвам да те видя.

Станах и се прегърнахме сърдечно.

Изглеждаше добре, макар и далеч по-слаба отколкото си я спомнях. Преди години беше весела, съвсем наивна стажантка, изпълнена с ентусиазъм. От типа „бъбривката“ на класа. Вече беше около трийсетте и част от дивашката й миловидност се бе превърнала в женска непоколебимост. Беше дребничка и хубава, с розови бузи и сламеноруси коси, падащи свободно на дълги, меки къдрици. Негримирани, големите й бадемови очи бяха най-забележителното нещо на кръглото й открито лице. Не носеше никакви бижута, а дрехите й бяха съвсем обикновени — тъмносиня рокля, дълга до коляното, блуза на червено-бели карета с къс ръкав и евтини мокасини. Мъкнеше възтежка чанта, която постави върху бюрото.

— Станала си много стройна — казах й шеговито.

— Тичам. Вече даже на дълги разстояния. — Тя ми показа мускулите си и се засмя. — Тичането ми помага да не губя душевното си равновесие. — Седна на ръба на бюрото. — Какво те води насам след толкова време?

— Раул иска да помогна в случая със семейство Суоуп.

Изражението на лицето й се промени, чертите й станаха груби и това я направи да изглежда по-възрастна. С фалшива дружелюбност каза:

— Желая ти успех.

Раул се изправи и започна да й изнася лекция върху достойнствата на моята особа.

— Алекс Делауер е специалист в областта на психологичните проблеми на децата със злокачествен…

— Раул — прекъснах го, — защо просто не оставиш Бевърли да ме въведе в случая. Няма смисъл да губиш време с тези обяснения.

Той погледна часовника си.

— Да, разбира се.

Сетне се обърна към Бевърли:

— Нали ще му дадете разяснения на разбираем език?

— Разбира се, доктор Мелендес-Линч — мило отвърна тя.

— Искаш ли да те представя на Ууди?

— Не се притеснявай, Бевърли ще свърши тази работа.

Той хвърли поглед към нея, а сетне и към часовника си.

— Добре, аз тръгвам. Обади се, ако имаш нужда от нещо.

Свали слушалката от врата си и я прибра в джоба излизайки.

— Съжалявам — казах, когато останахме насаме.

— Забрави, вината не е твоя. Той е такъв гадняр!

— Ти си втората, с която се заяде от сутринта.

— Ще има много още преди да свърши работното време. Кой беше първият?

— Нона Суоуп.

— А, с нея ли? Тя е сърдита на целия свят.

— Сигурно не й е лесно.

— Убедена съм, че е така — съгласи се Бевърли, — но ми се струва, че тя си е била сърдито малко момиченце още преди брат й да се разболее от рак. Опитах да се сприятеля с нея — всъщност с цялото семейство — но те въобще не ми позволиха. Разбира се — добави с горчивина, — ти може би ще се справиш по-добре от мен.

— Бев, аз въобще не се смятам за някакъв чудотворец. Раул беше изпаднал в паника, когато ми се обади, не ми даде никаква възможност да му откажа и аз реших да направя услуга на приятеля си. Това е всичко.

— Трябва по-внимателно да си подбираш приятелите.

Нищо не отговорих, оставих я сама да чуе ехото от собствените си думи. Попадението се оказа точно в целта.

— Добре, Алекс, съжалявам, че съм такава кучка. Но просто е невъзможно да се работи с него. Никога няма да каже добра дума, ако си се справил с работата си, а избухва за най-малкото нещо, което не е наред. Подадох молба да ме преместят, но не мога да мръдна оттук, докато не намерят някоя жертва да ме замести.

— Никой не може да издържи дълго този вид работа.

— Предполагам, че искаш психосоциална характеристика за семейство Суоуп.

— Мисля, че ще ми бъде от полза.

— Най-точната дума, с която мога да ги опиша, е „странни“. Особени хора са, Алекс. Майката дума не обелва, бащата говори през цялото време, а сестрата не може да понася и двамата.

— От какво съдиш за това?

— От начина, по който ги гледа. И от факта, че никога не идва, когато и те са тук. Сякаш не се чувства на мястото си. Не обръща много внимание на Ууди, когато е при него, идва по много странно време — или много късно нощем, или в ранни зори. Хората от нощната смяна твърдят, че само седи при него и го гледа — по това време той така или иначе обикновено спи. Много рядко влиза в изолатора и му чете книга, но това е всичко. То и бащата не прави кой знае колко. Обича да задява сестрите, прави се, че всичко му е ясно.

— Раул ми каза същото.

— Е, Раул не е напълно лишен от проницателност. — Тя се засмя злобничко. — Ако си говорим сериозно, г-н Суоуп е огромен, с посивели коси, бирен корем и малка козя брадичка. Нещо от рода на Бъфало Бил, само че без дългата коса. Направо е безчувствен — зная, никой човек не иска да повярва, че може да му се случи най-лошото, но неговото е прекалено. Синът му е с диагноза рак, а той се смее и се забавлява със сестрите, опитва се да се прави на интересен, непрекъснато говори за градината и драгоценните си растения и всичко това поднесено на градинарски жаргон. Нали знаеш какво може да се случи на подобен тип хора?

— Внезапен срив.

— Точно така. Изведнъж ги удря шайбата и хайде… реакция на патологична депресия.

— Дотук разбирам, че момчето не получава много голяма подкрепа.

— Майката. Тя е най-затвореното същество, което някога съм срещала. Гарланд Суоуп е господар в къщата си, но Ема наистина изглежда добра майка — грижовна, раздаваща щедро прегръдки и целувки. Непрекъснато влиза в изолационната без капка колебание. Знаеш колко страшен изглежда скафандърът на много родители. Тя се намъкна в него веднага. Сестрите я виждат да седи в ъгъла и да плаче, когато мисли, че никой не я гледа, но щом Гарланд се появи, надява голямата усмивка и започва с „Да, скъпи“, „Не, скъпи“. Много тъжна история.

— Как мислиш, защо искат да изтеглят детето? — попитах я.

— Знам, Раул смята, че имат пръст онези хора от „Тач“ — такава параноя го гони за всичко холистично — но не мисля, че може да бъде сигурен в това. Може би по-скоро той е виновен за всичко. Понякога не се сдържа и описва процедурите на лечението така натуралистично, та отблъсква много хора. Може би така е съсипал контакта и с тях.

— Струва ми се, че смяташе Приятелчето за виновен.

— Оджи Валкроа? Оджи си прави каквото си знае, но е добър човек. Той е сред малкото доктори, които отделят време на семействата и разговарят с тях човешки. Двамата с Раул страшно се мразят, но ако ги познаваш, ще разбереш, че е съвсем нормално да е така. Оджи смята Раул за фашист, а Раул мисли Оджи за подмолен елемент. Много е забавно да се работи в това отделение, Алекс.

— Ами култистите?

Тя повдигна рамене.

— Какво да ти кажа? Още една група погубени души. Не зная много за тях — толкова много секти се навъдиха, че само специалист може да ги разбере. Двама от тях дойдоха преди няколко дни. Мъжът приличаше на учител — с очила, рунтава брада, кръчмарски маниери и кафяви половинки обувки с връзки. Жената беше по-възрастна, някъде около четиридесет-петдесетгодишна, от типа „бивши красавици“. И двамата имаха онзи странен поглед в очите си, все едно искат да ти кажат „Аз зная тайната на тази Вселена, но няма да я открия“. Муун, Кришна, Тач — всички са еднакви.

— Не мислиш ли, че те са накарали Суоуп да вземат такова решение?

— Може да са помогнали по някакъв начин — склони тя, — но не смятам, че са изцяло отговорни. Раул търси под вола теле, лесен отговор. Той си е такъв. Повечето доктори са такива. Дай им да фабрикуват незабавни решения на сложни проблеми.

Извърна поглед и скръсти ръце пред гърдите си.

— Толкова съм уморена от цялата История — каза спокойно.

Отново насочих вниманието й към семейство Суоуп.

— Раул се чудеше дали фактът, че родителите са възрастни, няма някаква връзка. Случайно да си доловила намеци, че детето е било нежелана случайност?

— Въобще не успях да се сближа с тях толкова, че да стигнем до такива теми. Единственото, до което успях да се добера, са тези дребни, но важни факти. Бащата ми се усмихваше и ме наричаше „скъпа“, но следеше да не оставам дълго време насаме с жена му, за да не можем да се сприятелим. Това семейство сякаш е бетонирано. Може би крият твърде много тайни, които не искат да излязат наяве.

— Може и така да е. Но може и да са уплашени да попаднат в чужди води с това тежко болно дете и да не желаят да се „разголват“ пред непознати. Може да не обичат социалните работници. Или просто са потайни хора. Има много „може би“…

— Ами Ууди?

— Той е сладур. Виждала съм го единствено болен, така че ми е трудно да преценя какво дете е в действителност. Изглежда ми мило малко същество — винаги страдат добрите, нали?

Тя извади кърпичка и се изсекна.

— Не мога да понасям въздуха тук. Ууди е хубаво момченце, послушно, но някак въздържано. Плаче по време на процедурите — много го боля гръбначната пункция — но се държи мъжки и не създава проблеми. — Тя млъкна за момент. Едва удържаше сълзите си. — Цяло престъпление от тяхна страна е, че го спират от лечението. Не понасям Мелендес-Линч, но дявол да го вземе, този път е прав. Ще убият детето, защото по някакъв тъп начин сме се провалили и тази мисъл ме подлудява.

Удари бюрото с малкия си юмрук, леко подскочи, за да се изправи и закрачи из тясната стая. Долната й устна потрепери.

Станах и я прегърнах, а тя зарови глава в сакото ми.

— Чувствам се като глупачка.

— Не си глупачка. — Прегърнах я по-силно. — Ти нямаш вина.

Тя се отдръпна и си избърса очите. Когато се поуспокои й казах:

— Искам да видя Ууди.

Тя кимна и ме поведе към камерата за ламинарен поток.

Имаше четири капсули, подредени една до друга и отделени помежду си чрез завеса, която можеше да се отваря и затваря с бутон във всяка стая. Стените на капсулите бяха полиетиленови, прозрачни и всяка приличаше на огромно кубче лед, голямо пет квадратни метра. Три бяха заети. Четвъртата беше пълна с играчки, детски креватчета и торби с дрехи. Външната страна на стената бе от перде, а вътрешната представляваше сив плот с дупки. Това бе филтърът, през който шумно влизаше въздухът. Вратите бяха разделени на две части — долната, метална, бе затворена, а горната, пластмасова — открехната. Микробите не можеха да проникнат през отвора поради огромната сила, с която се движеше въздушната струя. Успоредно на капсулите, от двете им страни минаваха коридори, чиито заден вход бе за посетителите, а предния — за медицинския персонал.

Червена линия върху балатума очертана на половин метър пред входа на всяка капсула, ограничаваше зоната, забранена за влизане. Стоях почти стъпил на линията пред втората стая и гледах Ууди Суоуп.

Той лежеше на леглото под завивките, главата му бе обърната на другата страна. На предната стена на капсулата бяха окачени гумени ръкавици. Те позволяваха достъпа на ръцете в стерилната среда. Бевърли ги надяна и нежно го погали по главата.

— Добро утро, миличък.

Бавно, с привидно усилие той се обърна към нас и ни погледна.

— Здрасти.

Седмица преди Робин да замине за Япония двамата отидохме на изложба на фотографа Роман Вишняк. Снимките бяха хроника на еврейските гета в Източна Европа, точно преди Холокоста. Имаше много портрети на деца и фотографският обектив бе уловил личицата им без те да го знаят. Светкавицата бе запечатала смута и ужаса, изписан на тях. Образите бяха толкова натрапчиви, че плакахме като излязохме.

Сега, когато гледах големите тъмни очи на момчето в полиетиленовата стая, усетих същите чувства да пробягват през мен.

Лицето му бе малко и слабо, кожата — толкова опъната около крехкия му череп, че на изкуствената светлина в капсулата бе почти прозрачна. Очите му, същите като тези на сестра му, бяха черни и лъщяха от треската. Косата на главата му представляваше гъст сноп смолисточерни къдрици. Ако въобще щяха да му прилагат химиотерапия, тя щеше да се погрижи за къдриците по много брутален, макар и временен начин, който щеше да му напомня за болестта.

Бевърли престана да го милва и му подаде ръкавицата. Той я пое и успя да се усмихне.

— Как си тази сутрин, кукличке.

— Добре. — Гласът му бе мек и едва се чуваше през пластмасовата стена.

— Това е д-р Делауер, Ууди.

Щом чу титлата, момчето се сепна и отново ни обърна гръб.

— Той не е от докторите, които бият инжекции. Само разговаря с децата, както правя аз.

Това малко го успокои, но продължи да ме гледа със страх.

— Здравей, Ууди. Ще си стиснем ли ръце?

— Добре.

Сложих си ръкавицата, която Бевърли остави. Беше топла и суха — спомних си, че е покрита с талк. Пъхнах ръката си в капсулата, потърсих неговата и я намерих. Беше малко съкровище. Задържах я за момент и я пуснах.

— Виждам, че имаш разни игри там. Коя ти е любимата?

— „Дама“.

— И аз обичам да играя на „Дама“. Много ли играеш?

— Горе-долу.

— Трябва да си много умен, щом знаеш да играеш на „Дама“.

— Горе-долу.

Появи се намек за усмивка.

— Бас държа, че много печелиш.

— А-ха. Винаги бия мама.

— Ами татко си?

Той се смути и се намръщи.

— Той не играе „Дама“.

— Ясно. Но ако играеше, ти вероятно щеше да го победиш.

Отне му минута да асимилира казаното.

— Да, сигурно щях да спечеля. Той не е много добър в игрите.

— А играеш ли с някой друг, освен с майка си?

— С Джеърд, но той се премести.

— Някой друг?

— С Майкъл и Кевин.

— Те съученици ли са ти?

— Да. Завърших предучилищна. Догодина ще съм в първи клас.

Той живна и имаше желание да приказва, но очевидно не му достигаха силите. Разговорът ни беше изтощителен и гръдният му кош се разширяваше от напъна.

— Искаш ли да изиграеш една „Дама“ с мен?

— Искам.

— Мога да играя оттук с ръкавиците, а мога и да облека скафандър и да вляза при теб. Как предпочиташ?

— Не знам.

— Е, аз предпочитам да вляза в стаята. — Обърнах се към Бев. — Може ли някой да ми помогне да го намъкна, защото отдавна не съм го правил.

— Разбира се.

— Идвам след минутка, Ууди.

Усмихнах му се и се отдръпнах от пластмасовата стена. От съседната стая гърмеше ритъм енд блус. Надникнах и видях два кафяви крака, провесени от ръба на леглото. Черно момче на около седемнайсет се бе излегнало върху завивките. Гледаше тавана и се кълчеше под звуците, напиращи от поставен на нощното му шкафче касетофон. Изглежда нехаеше за иглите, забодени във вените около лактите на двете му ръце.

— Видя ли — каза Бев достатъчно силно, за да я чуя, — нали ти казах, че е сладур.

— Чудесно дете — съгласих се, — изглежда умно.

— Родителите му казват, че е много интелигентно. До голяма степен треската го е съсипала, но все пак още успява да общува отлично. Медицинските сестри го обожават — цялата тази история с прибирането кара всички да се чувстват напрегнати.

— Ще направя каквото мога. Да започнем с промъкването ми там.

Тя помоли за помощ една дребничка сестра филипинка, която носеше пакет от плътна кафява хартия с надпис „Стерилно“.

— Свалете си обувките и застанете там — нареди височката една педя, но властна сестра.

Посочи ми мястото точно до червената линия очертаваща забранената зона. След като се изми с „Бетадин“, тя разопакова чифт стерилни ръкавици и мушна ръцете си в тях. Провери ръкавиците за евентуални дефекти, извади сгънатия скафандър и го сложи в червения сектор. Отне й време, докато се справи с костюма — хартиените дипли наподобяваха на картонен акордеон — но намери отворите за краката и ме накара да стъпя в тях. Хвана внимателно двата края, издърпа ги нагоре и завърза горните връзки около врата ми. Тъй като беше доста нисичка, наложи й се да се повдигна на пръсти, а аз приклекнах, за да я улесня.

— Благодаря — изкиска се тя. — Ето ви сега ръкавиците. Не пипайте нищо, докато не ги сложите.

Работеше чевръсто и скоро ръцете ми бяха напъхани в хирургически гумени ръкавици, а устата ми се скри зад хартиена маска. На главата ми сложи нещо подобно на качулка, направено от същата тежка хартия като скафандъра. Захвана го с пластмасова прозрачна козирка и го прикрепи към костюма със залепващи се откъм тила връзки.

— Как се чувствате?

— Много шик.

Жегата в костюма беше сахарска и знаех, че въпреки хладната бърза струя въздух в капсулата, ще подгизна от пот.

— Това е континенталният ни модел. — Тя се усмихна. — Сега можете да влизате. Ще стоите най-много половин час. Ей там е часовникът. Случва се да сме твърде заети и да пропуснем да ви напомним, затова хвърляйте по едно око на часа и излезте веднага щом изтече времето.

— Ще изляза. — Обърнах се към Бев: — Благодаря ти за помощта. Имаш ли някаква представа кога ще се появят родителите му?

— Венджи, казаха ли Суоуп кога ще дойдат?

Филипинката поклати глава.

— Обикновено са тук рано сутрин, по това време. Ако не дойдат след малко, просто не знам кога. Мога да оставя съобщение да ви се обадят, д-р…

— Делауер. По-добре им кажете, че ще бъда тук утре в осем и половина, а ако дойдат по-рано, моля ви, накарайте ги да почакат.

— В осем и половина, мисля, ще бъдат тук.

— Знаеш ли какво — каза Бев, — имам телефонния номер на мястото, където са отседнали — някакъв мотел от западната страна. Ще звънна и ще оставя съобщение. Искаш ли да дойдеш отново, в случай че се появят днес?

Помислих. В програмата ми нямаше нищо неотложно.

— Разбира се. Обади ми се. Те ще разберат къде да ме търсят.

Дадох й номера.

— Добре, Алекс, а сега влизай, преди да си събрал няколко милиона патогена извън зоната.

Тя преметна голямата си чанта през рамо и излезе. Влязох в камерата за ламинарен поток. Той се бе изправил и ме проследи с поглед докато влизах.

— Приличам на космонавт, нали?

— Мога да те разпозная — каза той сериозно. — Всеки изглежда по различен начин.

— Това е добре. На мен винаги ми е било трудно да различавам хората в тези дрехи.

— Трябва да ги оглеждаш отблизо и да ти е набито окото.

— Разбирам. Благодаря за съвета.

Извадих кутията с „Дама“ и разгънах прикрепената към леглото маса.

— С кой цвят искаш да играеш?

— Не знам.

— Мисля, че черните са първи. Искаш ли да играеш с тях?

— А-ха.

Беше твърде добър за възрастта си, умееше да комбинира, да предвижда ходове, да мисли последователно. Едно умно малко момче.

На няколко пъти се опитах да започна разговор, но той не ми обърна внимание. Не беше от стеснителност или от липса на възпитание. Вниманието му беше съсредоточено върху играта и той дори не чуваше гласа ми. Когато направеше ход, той се облягаше назад на възглавницата с доволно изражение на сериозното си личице и казваше с глас, омаломощен от умората: „Ето, твой ред е“.

Бяхме преполовили играта и той се бореше с всички сили, когато се хвана за корема и извика от болка.

Успокоих го и пипнах челото му. Имаше лека треска.

— Боли те коремчето, нали?

Той кимна и изтри очите си с опакото на дланта си.

Натиснах копчето за повикване. Венджи, филипинката, се появи на другия край на полиетиленовата стая.

— Болки в корема. Придружени от треска — съобщих й кратко.

Тя се намръщи и бързо изчезна. Върна се с купа течен ацетаминофен.

— Обърнете плота на масата на другата страна, моля.

Тя сложи лекарството върху пластичната материя.

— Сега го вземете и му го дайте. Дежурният лекар ще го прегледа контролно след час.

Върнах се при леглото на детето, вдигнах главата му с една ръка, а с другата поднесох течността към устните му.

— Отвори уста, Ууди. Това ще облекчи болката.

— Добре, д-р Делауер.

— Сега трябва да си починеш. Направи много добра игра.

Той кимна и тръсна къдриците си.

— Завършихме наравно.

— Така беше, въпреки че към края започна да ме надвиваш. Може ли да дойда пак да поиграем?

— А-ха.

Той затвори очи.

— Сега си почини.

Докато изляза от капсулата и съблека костюма, той бе заспал. Устничките му, леко разтворени, нежно докосваха меката възглавница.

5.

На следващата сутрин карах на изток по булевард „Сънсет“. Небето бе нашарено с тънки, пухкави облачета. Мислех си за съня от предишната нощ. Същите призрачни, мрачни истории, които поразяваха спокойствието ми в нощния мрак в началото, когато започнах работа в онкологията. Мина цяла година, докато отпъдя онези демони. Сега обаче се чудя дали те въобще някога са си отивали, или са дремели скрити в някой ъгъл на подсъзнанието ми — винаги готови за нова пакост.

Светът на Раул бе побъркан. Хванах се, че съм възмутен от него, защото отново ме въвлича в тази лудница.

Децата не бива да се разболяват от рак.

Никой не трябва да боледува от рак.

Заболяванията, причинени от мародера рак, са крайният резултат от настъпила хистологична промяна в организма. Видоизменените клетки пакостници, станали необуздаеми, с растяща скорост нападат, разрушават и изтормозват тялото.

Пъхнах касетка на Лени Бро в касетофона с надеждата, че леещият се талант на китариста ще отвлече вниманието ми от полиетиленовите камери. Оплешивели дечица, малкото момченце с черните като смола къдрици и въпроса „Защо аз?“, прозиращ в очите му. Мимолетно и упорито, едно след друго пред очите ми се изнизваха лицата на множество болни деца, които бях виждал, лица, молещи спасение…

В това състояние на духа, приемах човешката свинщина, струпана по входния булевард на Холивуд като манна небесна, а полуголите проститутки бяха ни повече, ни по-малко добросърдечни, гостоприемни каруцари.

Пропътувах последния километър напълно вцепенен, паркирах „Севил“-а на докторския паркинг и минах през главния вход на болницата с наведена глава, като парирах нежеланите срещи и излияния.

Качих се в онкологичното отделение и вече бях извървял половината коридор, когато дочух скандала. Щом отворих вратата на камерата за лечение с ламинарен поток, силата на виковете се повиши.

Раул стоеше вътре с кървясали очи, готови всеки момент да изхвърчат от орбитите си. Беше обърнат с гръб към капсулите на болните и редувайки бърз испански и виещ английски крещеше на тримата пред него.

Бевърли Лукас притискаше към гърдите си папка, сякаш беше защитен екран. Ръцете й силно трепереха и папката постоянно подскачаше. Гледаше втрещено в една точка далече зад белия гръб на Мелендес-Линч, като хапеше устни в усилието си да не се задави от яд и унижение.

Широкото лице на Елън Бекуит имаше скования, ужасен вид на човек, хванат на тясно. Тя бе принудена да направи признание, но не беше убедена в престъплението си.

Триото завършваше висок, космат мъж с лице на хрътка и кривогледи полупритворени очи. Бялата му престилка нямаше копчета. Носеше я небрежно наметната върху изтрити джинси и евтина риза, някога стил „сайкаделик“[7], а сега просто дрипава. Коланът му украсяваше огромна катарама върху която бе гравирана главата на индиански вожд. Краката му бяха големи, а пръстите им прекалено дълги, почти животински. Можах да ги разгледам, защото ги бе опаковал без чорапи в индиански мокасини — хуарачес. Лицето му бе с бледа кожа, гладко избръснато. Рошавата му коса, смесица от кафяво и тук-таме посивяло, висеше до раменете му. Около не особено чистия му врат бе овесена огърлица от морски раковини. Стоеше безучастно. Погледът под рунтавите вежди бе празен. Раул ме видя и спря тирадата си.

— Отишъл си е, Алекс.

Посочи празната капсула, която бях посетил преди по-малко от двадесет и четири часа. Леглото бе празно.

— Измъкнат е под носа на тези, така наречени професионалисти.

Той махна презрително с ръка към тримата.

— Защо не поговорим другаде? — предложих аз.

Черното момче от съседната капсула надничаше иззад прозрачната преградна стена и на лицето му бе изписано притеснение.

Раул не ми обърна внимание.

— Те го направиха. Преоблекли се като техници от отделението за облъчване и го отвлекли. Разбира се, ако някой бе проявил здрав разум да прочете болничната карта, щеше да проумее дали се препоръчват радиологични облъчвания и тогава може би щяха да предотвратят това… престъпление!

Точно в този миг той налетя на дебелата сестра и тя тутакси бе готова да се разреве. Високият мъж излезе от транса и се опита да я отърве.

— Не може да очаквате от една сестра да разсъждава като ченге.

Говорът му едва забележимо издаваше галски акцент.

Раул се завъртя като пумпал към него.

— И ти ли? Я запази проклетия коментар за себе си. Ако имаше и елементарно понятие от медицина, може би нямаше да се забъркаш в тази каша. „Като ченге!“ Ако това означава бдителност и грижа за сигурността на пациентите, тогава наистина трябва да разсъждава точно като ченге! Тук да не е индиански резерват, Валкроа! Това е опасна за живота болест, която атакуваме с необходимите процедури. А мозъкът, даден ни от господ, трябва да се използва за разбиране, мислене и вземане на решения, за бога! Няма нужда да превръщаме болничния изолатор в автобусна спирка, където идват и си отиват всякакви хора, представящи се за когото си искат и който всъщност не са и да отвличат собствения ти пациент изпод твоя мързелив, сополив, безгрижен нос!

Отговорът на Валкроа бе само една мълчалива скандална усмивка.

Раул го изгледа, готов да каже нещо язвително. Дългурестото черно момче наблюдаваше сцената уплашено, с широко отворени очи иззад прозрачния екран. Една майка, на посещение при детето си в третата кабинка, гледаше втрещена, а после дръпна завеската, сякаш за закрила.

Хванах Раул за лакътя и го заведох до кабинета на сестрите. Филипинката все още беше там, работейки с болничните картони. Мигновен поглед към нас й бе достатъчен да си вдигне бумагите и да изчезне.

Той взе един молив от бюрото, стисна го между пръстите си, запокити парчетата на пода и ги срита в ъгъла.

— Копеле такова. Има нахалството да спори с мен в присъствието на помощния персонал. Ще сложа край на това приятелство и ще се отърва от него веднъж завинаги.

Прекара пръсти по челото си, задъвка мустак и зачеса брадата си, докато мургавата му кожа не порозовя.

— Взеха си го. Ей така, просто си го взеха.

— Какво смяташ да правим?

— Искам единствено да намеря онези „Тачърс“ и да им извия врата ей така, с голи ръце.

Грабнах телефонната слушалка.

— Да се обадя ли на охраната?

— Ами. На тази сбирщина от склерозирали алкохолици, които сами имат нужда от помощ…

— А полицията? Това си е чисто отвличане.

— Не — каза той веднага. — Те няма да си мръднат пръста, само ще направим сензационно шоу за медиите.

Намери болничния картон на Ууди и хвърли бърз поглед на написаното, като съскаше от гняв.

— Радиология… защо ще назначавам облъчване на дете, чието лечение е под въпрос. Няма никакъв смисъл. Никой вече не разсъждава. Роботи, всички те са роботи.

— Какво искаш да предприемем? — попитах отново.

— Проклет да съм, ако знам — призна си той и плесна болничния картон върху плота на бюрото. Седнахме за момент унило смълчани.

— Вероятно те вече са на половината път до Тихуана, на поклонение в някоя от клиниките в Летрил… виждал ли си някога подобно нещо? По мръсните кирпичени стени висят рисунки на морски раци. Това е тяхното лечение! Глупаци!

— Възможно е да не са отишли никъде. Защо не провериш?

— Как?

— Бевърли знае телефонния номер на мястото, където са отседнали. Можем да се обадим и да проверим дали са там.

— Да се правим на детективи… да, защо пък не? Извикай я.

— Дръж се добре с нея, Раул.

— Добре де, добре.

Направих знак на социалната служителка, която разговаряше тихо с Валкроа и Елън Бекуит. В погледа им долових онова овчедушие и ласкателство, които обикновено помагаха за издигане в кариерата.

Казах й от какво се нуждая и тя кимна с разбиране.

Щом влезе в кабинета, направи всичко възможно да не срещне погледа на Раул и мълчаливо навъртя номера. След кратък разговор с администратора на мотела, остави слушалката и каза:

— Момчето съвсем не беше услужливо. Днес не ги е виждал, но колата им е все още на паркинга.

— Ако искаш, ще отида там и ще се опитам да вляза във връзка тях — предложих аз.

Раул погледна разписанието на срещите си.

— Часовете ми са заети чак до три. Ще отложа всичко… Да тръгваме.

— Не мисля, че трябва да присъстваш там, Раул.

— Това е абсурдно, Алекс. Аз съм лекарят! Това е медицински случай…

— Само на пръв поглед. Остави ме да се оправя.

Дебелите му вежди се смръщиха и яростен блясък премина през черните му като зърна кафе очи.

— Трябва най-малкото да допуснем възможността — казах меко, — че всичко това се дължи на конфликт между семейството и теб.

Погледна ме втренчено, сподави гнева си и като се увери, че сърцето му пулсира правилно, вдигна отчаяно ръце.

— Как би могъл дори да…

— Не казвам, че е така. Просто е необходимо да проверим. Онова, което най-много ни интересува, е да върнем момчето обратно за лечение. Нека направим максималното, за да увеличим шансовете за успех, като премахнем всички непредвидени пречки.

Беше обезумял, но аз му дадох задача за размисъл.

— Добре. Не страдам от липса на работа, все пак. Иди ти.

— Искам и Бевърли да е с мен. Тя има най-добра представа за семейството от всички ни.

— Хубаво, хубаво. Вземи Бевърли. Вземи когото пожелаеш още.

Той стегна вратовръзката си и приглади несъществуващи гънки по престилката си.

— Сега довиждане, приятелю — рече, като се стараеше да прозвучи сърдечно. — Отивам в лабораторията.

Мотел „Морски бриз“ се намираше в западно Пико, разположен между жилищни сгради и евтини апартаменти, прашни витрини на магазини и автосервизи, в една сивкава част на булеварда, точно преди изхода на Лос Анджелис за Санта Моника. Сградата бе двуетажна, украсена отвън с бледозелена гипсова мазилка и парапети от ковано желязо с опадала розова боя. На паркинга имаше над трийсет возила, а плувният басейн беше полуизпразнен. Докато паркирахме зад една каравана с регистрация от Юта, усетих гадна миризма, надигаща се на талази от омасления асфалт.

— Не прилича на хотел с пет звезди — казах, докато слизах от „Севил“-а, — нито пък на болница.

Бевърли промърмори нещо с погнуса.

— Опитах се да им кажа това още щом видях адреса, но никой не може да убеди бащата. Настоя, че иска да е близо до брега, където въздухът е чист. Дори се впусна да говори колко вреден е смогът за болните. Казах ти, че човекът е странен.

Канцеларията на пазача представляваше стъклена будка, залепена за изкривена шперплатова врата. Слаб, очилат иранец с вдървеното изражение на пристрастен пушач на опиум седеше зад раздрънкания пластмасов тезгях и се правеше, че разглежда списание за автомобили. В единия ъгъл клечеше въртяща се поставка за евтини гребенчета и слънчеви очила. Отсреща се бе настанила ниска масичка, покрита с туристически списания и указатели, които не си помнеха годините.

Иранецът упорстваше в решението си да не ни забелязва. Прочистих гърлото си с туберкулозна кашлица и чак тогава той бавно вдигна погледа.

— Да?

— Коя е стаята на семейство Суоуп?

Поразгледа ни, реши, че сме безопасни и отговори:

— Петнайсета.

После отново се концентрира върху прекрасния свят на пътните знаци.

Пред стая номер 15 бе паркирана прашна кафява каравана, марка „Шевролет“. Освен пуловера на предната седалка и празната кутия от цигари на задното стъкло, в колата нямаше следи от живот.

— Това нещо е тяхно — каза Бевърли. — Имаха навик да го паркират незаконно пред главния вход. Веднъж един от пазачите залепи предупредителна лепенка на стъклото. Ема изтърча разплакана до колата и му се оплака, че детето е болно. Той скъса фиша за глобата.

Почуках на вратата. Никакъв отговор. Почуках пак по-силно. Отново никакъв звук. Стаята имаше един-единствен прозорец, замъглен от мръсотия. Найлонова завеса скриваше окончателно гледката вътре. Почуках за трети път и когато тишината остана непокътната, се върнахме обратно на рецепцията.

— Извинете, знаете ли къде са Суоуп? Дали са в стаята си? — попитах кротко.

Летаргично поклащане на главата.

— Имате ли телефонна централа? — обади се Бевърли.

Иранецът вдигна поглед от четивото и премигна.

— Кои сте вие? Какво желаете?

Английският му бе с тежък акцент, маниерите му — далече от изисканите.

— Ние сме от Западната педиатрична болница. Там се лекува детето на Суоуп. Много е важно да говорим с тях.

— Нищо не знам.

Погледът му кацна обратно върху списанието с кодовете на моторните превозни средства.

— Имате ли номератор? — повтори Бевърли.

Едва забележимо кимване.

— Тогава позвънете в стаята, моля.

С театрален жест той се завлачи през вратата към задното помещение. След минутка се яви обратно.

— Няма никой.

— Но колата им е паркирана отпред.

— Слушай, госпожо, не знам за никакви коли. Искате стаята, добре. А сега, махайте се.

— Обади се в полицията, Бев — предложих аз.

Явно, че междувременно бе успял да смръкне амфетамин, защото лицето му оживя мигновено и той заприказва като силно жестикулираше.

— Полицията? Защо полицията? Вие защо създавате неприятности?

— Няма неприятности — отговорих. — Просто искаме да поговорим със Суоуп.

Той разпери ръце.

— Отидоха на разходка — видях. Тръгнаха в тази посока.

Сочеше на изток.

— Не е твърде вероятно. Детето с тях е болно. — Обърнах се към Бев. — Видях телефон в газовата станция на ъгъла. Иди да съобщиш за съмнително изчезване.

Тя направи крачка към вратата. Иранецът вдигна подвижния тезгях и дойде от нашата страна.

— Какво искате? Защо правите неприятности?

— Слушай — рекох, — не ми пука какви гадни малки игрички си имаш в другите стаи. Трябва да говорим със семейството от петнайсета.

Той извади връзка ключове от джоба си.

— Елате, ще ви покажа, че не са тук. После ще ме оставите на мира, нали?

— Договорихме се.

Панталоните му висяха около тялото като чувал, докато се тътреше по асфалта. Мърмореше и дрънкаше ключовете.

Бързо превъртане на китката и ключалката щракна.

Вратата простена, докато се отваряше. Влязохме вътре. Служителят побледня. Бевърли промълви „О, боже“, а аз задуших у себе си надигащото се чувство на ужас.

Стаята бе малка, тъмна и опустошена.

Земните принадлежности на семейство Суоуп бяха претършувани и измъкнати от трите картонени куфара, които лежаха разкъсани на едното от двете легла. Дрехи и лични вещи бяха разпръснати навсякъде — лосиони, шампоани и дезодоранти течаха от пробитите и строшени флакони и шишета, като оставяха лепкави струйки по износения килим. Върху пластмасовия абажур на лампиона висеше дамско бельо. Булевардни романи и жълти вестници накъсани на парчета покриваха стаята като конфети. Навсякъде се търкаляха отворени консервни кутии и бутилки. Съдържанието им се процеждаше бавно и образуваше могилки по пода. Стаята вонеше на гнилоч и застоял въздух.

Само встрани от леглото едно парче килим бе останало чисто от храна и боклуци, но съвсем не бе празно. Бе покрито с тъмнокафява пихтиеста купчина с размери около петнайсет сантиметра.

— О, не — изстена Бевърли, залюля се, политна напред и едва успях да я задържа да не се сгромоляса.

Няма нужда да си бил дълго време в болница, за да различиш веднага вида на съсирената кръв. Лицето на иранеца стана бяло като платно.

— Хайде — хванах го за кльощавите рамене и го изведох навън. — Сега сме длъжни да се обадим в полицията.

Добре е да познаваш някого в службите. Особено, ако това е най-добрият ти приятел и няма да те заподозре, когато съобщиш за престъпление. Навъртях 911 и поисках директна връзка с Майло. Той беше на събрание, но бях настоятелен и го повикаха.

— Детектив Стърджис.

— Майло, Алекс е.

— Здравей, друже. Измъкна ме от една прекрасна лекция. Изглежда, че западната част се е превърнала в последно убежище на лабораториите за наркотици. Наемат си лъскави къщурки и паркират мерцедеси на пътеките. Защо ли ми е да знам всичко това, ама кажи го на шефовете. Както и да е, какво става?

Разказах му и той мигом стана сериозен.

— Добре. Стой там. Не позволявай на никого да пипне нищо. Ще задействам нещата. Сигурно много хора ще започнат да се мотаят наоколо, затова погрижи се момичето да не дрънка. Ще дойда веднага щом мога, но сигурно няма да съм първият. Затова, ако някой те притеснява, само спомени името ми и се надявам, че няма да ти дават повече зор. И без това много си видял.

Окачих слушалката и потърсих Бевърли. Видът й бе измъчен като на загазил пътник. Хванах я за ръка и заедно седнахме до иранеца, който непрекъснато мърмореше на фарси, че без съмнение времето при Аятолаха е било по-добро.

От другата страна на тезгяха забелязах кафемашина. Отидох и напълних три чаши. Иранецът взе своята с благодарност, хвана я с две ръце и я изгълта шумно. Бевърли остави своята на масичката, а аз бавно отпивах, докато чакахме.

Пет минути по-късно видяхме сигналните светлини на полицейска кола.

6.

Двамата униформени полицаи бяха мускулести гиганти, единият бял и рус, а другият — черен като въглен, успешно наподобяваше фотографски негатив на колегата си. Разпитаха ни набързо, но прекараха повече време с иранския портиер. Някак инстинктивно не го харесаха и го показаха по начин, типичен за лосанджелиската полиция — държаха се твърде любезно.

Голяма част от въпросите бяха свързани с това кога за последен път е забелязал семейство Суоуп, какви коли са идвали и са си отивали, видял ли е нещо странно в поведението на Суоуп и кой им се е обаждал. От думите му излизаше, че мотелът е оазис на спокойствието, а той самият — ни чул, ни видял.

Полицаите заградиха пространството около входа на петнайсета стая. Патрулна кола със сирена посред паркинга — тази гледка трябва да е възбудила духовете на обитателите на мотела, защото видях пръсти, които открехваха крайчетата на завесите в няколко от стаите. Полицаите също забелязаха и подхвърлиха, че ще повикат отдела за борба с наркотиците и сексуалния тормоз.

Дойдоха още две коли и паркираха както им дойде. От тях излязоха четирима униформени полицаи, които се присъединиха към първите двама, зашушукаха си и запушиха цигари. Последваха ги микробус, оборудван с техника за анализ на веществени доказателства и бронзов „Матадор“ без регистрационен номер.

Мъжът, който излезе от „Матадор“-а бе около трийсет и пет годишен, тежък и огромен, с небрежна тромава походка. Лицето му бе широко и, учудващо, без нито една бръчка, но пазеше следите от прекарана сериозна форма на акне. Очите му с необикновен светлозелен цвят бяха засенчени от гъсти, надвиснали вежди. Черната му коса бе късо подстригана отстрани и отзад, и по-дълга отгоре — прическа, която явно не зачиташе никакви модни тенденции. На челото му падаше гъст кичур, сякаш крава го бе лизнала отпред. Също толкова неугледно странни бяха бакенбардите, които достигаха меките му уши и облеклото му — измачкано карирано спортно яке, декорирано с твърде много тюркоаз, моряшка риза, вратовръзка на сиви и сини райета и светлосини панталони, под които стърчаха велурени ботуши.

— Ето този трябва да е ченге — каза Бевърли.

— Това е Майло.

— А, твоят приятел. — Тя се притесни.

— Няма нищо. Той си е такъв.

Майло поговори с полицаите, сетне извади бележник и молив, прескочи лентата, закачена пред вратата на петнайсета стая и влезе вътре. Постоя малко и излезе, като си водеше записки.

След това се отправи към рецепцията. Аз се изправих и го посрещнах на входа.

— Здрасти, Алекс. — Голямата му мека ръка сграбчи моята. — Дяволска бъркотия е там вътре. Все още не знам как да го нарека.

Той видя Бевърли и й се представи.

— Щом си имате работа с този човек — каза, сочейки към мен, — непременно ще се забъркате в неприятности.

— Сама се убедих в това.

— Бързате ли? — попита я.

— Няма да се връщам в болницата — каза тя. — Иначе имам ангажимент в три и половина.

— Не се притеснявайте, ще ви пуснем да си идете далеч преди три и половина. Просто исках да знам дали можете да почакате докато задам няколко въпроса на г-н… — Той погледна в бележника си. — … Фарисбаде. Няма да отнеме много време.

— Няма проблем.

Той придружи портиера до петнайсета стая. Двамата с Бевърли седяхме мълчаливо.

— Това е ужасно — каза тя накрая. — Тази стая. Кръвта.

Седеше вдървена на стола си, със събрани колене.

— Може пък Ууди да е добре — казах аз без сам да си вярвам.

— Надявам се да е така, Алекс. Наистина се надявам.

След малко Майло се върна заедно с портиера, който без въобще да ни погледне, се шмугна зад тезгяха и изчезна в задната стая.

— Този човек изобщо не е наблюдателен — каза Майло. — Но ми се струва, че горе-долу е наясно с нещата. Очевидно зет му е собственик на мотела. Учи бизнес администрация вечер и работи тук вместо да спи.

Той погледна Бевърли:

— Какво можете да ми кажете за тези Суоуп?

Тя му разказа същото, което чух и аз в камерата за ламинарно лечение.

— Интересно — промърмори Майло замислено, като си дъвчеше молива. — Значи версиите са няколко. Родителите извеждат бързо детето извън града, което съвсем не е престъпление, ако болницата не реши да прави история от това. В противен случай те не биха изоставили колата. Хипотеза Б е, че работата са свършили култистите със съгласието на родителите, което също не е престъпление. Или пък са отмъкнали детето без позволение, което си е класическо отвличане.

— Ами кръвта? — попитах.

— Да, кръвта. Пробите показват, че е нулева група с положителен резус-фактор. Това говори ли ви нещо?

— Мисля, че помня от болничния лист — каза Бевърли — Ууди и двамата му родители са нулева група. За Rh-фактора обаче, не съм сигурна.

— И това е достатъчно. Не е някаква дяволска случайност, каквато можеш да очакваш, ако някой е застрелян или се е порязал… — Той видя изражението й и млъкна.

— Майло — казах аз, — момчето е болно от рак. Все още не е на смъртно легло — или поне довчера не беше — но болестта му е непредвидима. Може да се развие бързо, да засегне някой кръвоносен съд или да се обърне на левкемия. Ако се случи кое да е от двете, ще получи внезапен кръвоизлив.

— Господи — каза огромният детектив, а в очите му се четеше болка, — горкото дете.

— Нищо ли не можете да направите? — попита Бевърли.

— Ще направим всичко възможно да ги открием, но честно казано няма да е лесно. Вече може да са къде ли не.

— Не съобщавате ли при подобни случаи на издирване в телевизията или вестниците? — настояваше Бевърли.

— Това вече е направено. Веднага щом Алекс ми се обади се свързах с властите в Ла Виста. Шерифът Хутън не ги е виждал, но обеща да следи за вести от тях. Освен това ми даде добро физическо описание на семейството и аз го предадох по радиостанцията. Получиха го полицаите по главните пътища, управленията в Лос Анджелис и Сан Диего, както и всички по-големи управления между тях. Но не знаем нито каква марка превозно средство търсим, нито номера му. Можете ли да се сетите за нещо друго в допълнение към тези мерки?

Това беше искрен въпрос за идеи, без капка сарказъм, което я изненада.

— О, не — призна тя, — нищо не мога да измисля. Просто се надявам, че ще го намерите.

— Аз също се надявам. Мога ли да ви наричам Бевърли?

— Да, разбира се.

— Нямам никаква блестяща идея за този случай, Бевърли, но ти обещавам, че много ще го обмисля. Ако ти се сетиш за нещо, обади ми се. — Подаде й визитна картичка. — Каквото и да се сетиш, нали? А сега ще помоля някой от колегите да те закара до вкъщи.

— Алекс би могъл…

На устните му блесна широка усмивка.

— Ще трябва да си поговоря малко за това с Алекс. Ще намеря някой друг.

Той отиде при шестимата си колеги, избра най-хубавия между тях — строен, висок около метър и осемдесет, с черни къдрици и бели зъби — и го доведе при нас.

— Госпожице Лукас, това е полицай Фиеро.

— До къде да ви закарам, госпожице? — Фиеро повдигна шапката си.

Бев му даде адрес в Уестууд и той я поведе към патрулната кола.

Тя тъкмо влизаше, когато Майло затършува из джоба на ризата си и извика:

— Ей, Брайън, почакай малко.

Фиеро спря и Майло приближи до колата. Аз изтичах с него.

— Това говори ли ти нещо, Бевърли? — Той й подаде кибритена кутийка.

Тя я разгледа.

— Бюро за запознанства „Адам и Ева“. Да. Една от сестрите ми каза, че Нона Суоуп е започнала работа в това бюро. Спомням си, че ми се стори странно — да постъпва на работа при положение че е в града временно. — Тя огледа кибрита по-внимателно. — Какво всъщност е това — бюро за проститутки или нещо от този род?

— Нещо от този род.

— Знаех си, че е дивачка — каза тя сърдито и му върна кутийката. — Това ли е всичко?

— А-ха.

— Тогава бих искала да се прибера вкъщи.

Майло даде знак, Фиеро седна зад волана и запали двигателя.

— Много е раздразнителна тази госпожица — подметна Майло, след като отпътуваха.

— Преди беше младо, сладко същество — казах аз. — Но дългогодишната работа в онкологичното отделение й се е отразила.

Той се намръщи.

— Голяма бъркотия е там — каза, махвайки към №15.

— Изглежда зле, нали?

— Нали не искаш да се отдам на размишления точно в този момент? Може и да е отвличане, може и да не е. Стаята е била преобърната от някой, който е бил ядосан. Но дали не са били само родители, вбесени от това, че детето им е болно, или са се изплашили и объркали, че са го взели от болницата? Ти си работил с хора в това положение. Знаеш ли в друг случай някой да е откачал така?

Върнах се няколко години назад.

— Винаги е имало ярост — казах му. — В повечето случаи хората я изразяваха гласно. Но понякога и физически. Спомням си един баща, който простреля лекар интернист. Човекът бе загубил крака си при ловна злополука три седмици преди дъщеря му да постъпи в болницата с тумор в бъбреците. В деня след смъртта й бащата дойде в отделението с няколко пистолета. Обикновено именно тези, които не искат да приемат реалността, потискат всичко в себе си и не споделят с никого изживяното, са най-избухливи.

Как добре пасваше това с описанието на Бевърли за Гарланд Суоуп. Казах го на Майло.

— Значи може и това да е станало — каза той притеснено.

— Но ти не мислиш така.

Тежките му рамене се повдигнаха.

— Нищо не мисля засега. Защото този град е полудял, момче. Убийствата се увеличават с всяка изминала година, и хора умират по най-странни причини. Миналата седмица някакъв старец наръгал нож в гърдите съседа си, защото бил убеден, че онзи унищожавал доматените му насаждения като излъчвал зли лъчи от пъпа си. Умопобъркани идиоти се разхождат из заведенията за бърза закуска и бог знае защо пребиват деца, които ядат сандвичи. Когато постъпих в отдел „Убийства“, нещата ми изглеждаха сравнително логични и, наистина, доста прости. Повечето от случаите ни бяха причинени от любов, ревност, пари, семейни вражди — въобще нормалните човешки конфликти. Сега не е така, приятелю. Много дупки се появиха в швейцарското сирене.

— И ти смяташ, че това е работа на някой луд?

— Кой, по дяволите знае, Алекс? Най-вероятно ще открием, че става дума за една от трите ми хипотези. Един от тях — може би бащата — добре е обмислил положението и е преобърнал стаята. Оставили са и колата, така че да изглежда като че ли отсъстват временно. От друга страна не мога да гарантирам, че не са попаднали на неточното място в неподходящия момент и не са се сблъскали с някой побъркан, който ги е сметнал за Вампира Плутон, горящ от желание да му извади черния дроб. — Той държеше кибрита между палеца и показалеца си и го развя като миниатюрно знаменце. — Засега всичко, което имаме, е това. Не е сред любимите ми места, но ще намина да проследя дирите на това нещо заради теб, съгласен ли си?

— Благодаря ти, Майло. Ако стигнем до развръзка доста хора ще се успокоят. Приемаш ли компания?

— Разбира се, защо не? Не съм те виждал отдавна. Ако липсата на красивата госпожица Кастагана не те е направила непоносимо мрачен, може да се окаже, че си дори приятна компания.

7.

На кибрита бе написан телефонен номер, но нямаше адрес, затова Майло се обади в отдела за борба с наркотиците и сексуалното насилие, да му го продиктуват. Дадоха му също и сведения за „Адам и Ева“.

— Имат информация за бюрото — каза той. Караше по „Пико“ и се отправи на изток. — Собственичка е някаква мацка на име Ян Рамбо, която има по малко пръст в какво ли не. Татко й е клечка в мафията във Фриско, а Ян е неговата радост и гордост.

— Какво е това бюро всъщност? Прикритие за забранени услуги?

— Да, но вършат и някои други работи. В отдела смятат, че понякога служителите пренасят наркотици, но това е странична дейност, един вид импровизация, само ако някой закъсал клиент се нуждае от услуга. Занимават се с нещо относително законно — купонджийски шеги. Например, когато шефът има рожден ден, млади момичета идват на купона, събличат се и забавляват рожденика. Бизнесът им е главно продажбата на секс — по един или друг начин.

— Което хвърля нова светлина върху Нона Суоуп — казах аз.

— Може би. Нали ми каза, че изглежда добре.

— Изглежда прекрасно, Майло. Необикновено красива е.

— Значи знае какво притежава и е решила да се възползва от него. Като се замислиш, по дяволите, този град е издигнат върху купуването и продаването на плът, нали така? Едно момиче, дошло от провинциалната сивота, открива блясъка на големия град и му завъртат главата. Случва се всеки ден.

— Това трябва да е най-баналният монолог, който някога си произнасял.

Той избухна в смях и весело удари по таблото, осъзна, че примижава заради слънцето и спусна двата сенника.

— Добре, а сега е време да си поиграем на ченгета. Какво мислиш?

Стаите на Ян Рамбо се намираха на десетия етаж в една висока светлобежова сграда на „Уилшър“, точно на изток от Барингтън. Указателят във фоайето изброяваше около сто различни фирми, чиито имена не говореха нищо за дейността им. С лека ръка бяха писани думи като „предприятие“, „системи“, „комуникации“, „мрежа“. Една трета от тях завършваха гръмкото си титулуване с „ООД“. Ян Рамбо бе надминала всички останали като бе нарекла своя пазар за живо месо „Съвременна комуникационна мрежа ООД“. Ако това не бе достатъчно да те убеди в почтеността на фирмата, то месинговите букви на вратата от тиково дърво и не по-малко фрапиращата емблема щяха със сигурност да свършат тази работа.

Вратата беше заключена, но Майло я удари толкова силно, че стените се разтресоха и тя се отвори. Висок, добре сложен ямаец на около двайсет и няколко, подаде глава и заговори недружелюбно. Майло натика значката си в махагоновата му мутра и му затвори устата.

— Здрасти — каза Майло, ухилен до уши.

— Какво мога да направя за вас, полицай? — попита черният, като арогантно натъртваше думите.

— Като за начало можеш да ни пуснеш да влезем.

Без да чака съдействие, Майло се облегна на вратата. Това свари ямаеца неподготвен. Той отстъпи и ние влязохме.

Стаята не приличаше много на приемна, беше малко по-голяма от килер, но „Съвременните комуникации“ надали имаха голямо посещение. Стените бяха боядисани в слонова кост, единствената мебел бе хром-никелова маса, върху която се мъдреха електрическа пишеща машина и телефон, а зад масата — въртящ се стол.

Стената отзад бе украсена с фототапет на двойка сърфисти в Калифорния. Те позираха като Адам и Ева, а отдолу пишеше: „Пратете специално послание до специалния човек“. Езикът на Ева бе в ухото на Адам и въпреки че лицето му бе застинало в досада, смокиновото листо се бе надигнало в знак на задоволство.

Вляво от масата имаше врата. Ямаецът застана пред нея с ръце на кръста, разкрачен и намръщен като караул.

— Искаме да говорим с Ян Рамбо.

— Имате ли разрешение за обиск?

— Господи — рече Майло с отвращение, — в този скапан град всеки си мисли, че играе във филм. „Имате ли разрешително за обиск?“ — имитира го той присмехулно. — Ти да не си втори клас бе, чешит? Хайде, почукай и й кажи, че сме тук.

Ямаецът не помръдна.

— Без разрешително не може да влезете.

— Леле какъв е нападателен — подсвирна Майло.

Той пъхна ръце в джобовете си, попрегърби се и тръгна напред докато носът му стигна на милиметър от ямаеца. Все едно че щеше да го целуне по ескимоски.

— Няма смисъл да усложняваме нещата — каза той. — Зная, че госпожица Рамбо е заета жена, че е чиста като току-що паднал сняг. Ако не беше така, можехме вече да претърсваме помещенията. Тогава наистина щяхме да се нуждаем от разрешително. Всичко, което искаме обаче, е да си поговорим с нея. Тъй като явно не си напреднал много в правните науки и не си наясно с тия работи, нека ти обясня, че когато човек идва за обикновен разговор разрешително не му е необходимо.

Ноздрите на ямаеца се разшириха.

— А сега можеш да направиш две неща — продължи Майло, — или да улесниш разговора, или да ни пречиш упорито. В случай че избереш втората възможност, ще ти причиня тежки телесни повреди, без да споменавам голямата болка и ще те арестувам под предлог, че си оказал съпротива на полицай при изпълнение на служебния му дълг. Като те арестувам, ще затегна белезниците толкова здраво, че китките ти ще гангренясат, а като прибавиш и факта, че ще те обискира садист и ще те хвърлят в килия с половин дузина членове на Арийското братство, нещата съвсем загрубяват.

Ямаецът помисли върху избора си. Отстъпи назад докато гърбът му опря плътно вратата, но Майло отново се залепи за него, като му дишаше в лицето.

— Ще погледна дали е свободна — измънка бодигардът, отвори леко вратата и се плъзна през нея.

Появи се веднага, очите му тлееха от изтощение, та само успя да посочи с глава към отворената врата.

Последвахме го в празно преддверие. Той спря пред двойната врата и набра шифър на таблото с бутони. С тихо бръмчене вратата се отвори.

Зад цилиндрично метално бюро с мраморен плот седеше тъмнокоса жена. Кабинетът бе голям като бална зала. Подът бе покрит с мек фабричен килим с цвят на мокър цимент. Зад гърба й имаше стена от матово стъкло, която откриваше неясна гледка към планината Санта Моника и долината отвъд.

Някакъв щур дизайнер бе вихрил фантазията си в кабинета — безмилостно модерни бледоморави кожени столове, пластмасова масичка за кафе, на чиито ръбове можеше да се реже хляб, бюфет от палисандрово дърво и шагрен в стил „Арт Деко“. Подобна мебел бях видял наскоро в каталог на „Сотби“. Продаваха я за сума по-голяма от целогодишната заплата на Майло. До тази композиция следваше работен кът: палисандрова маса за преговори, етажерки пълни с черни папки, два компютъра, а в един ъгъл имаше фотографско оборудване.

Ямаецът се облегна на вратата и отново зае позата на часовой. Опитваше се да добие войнствено изражение, но кръвта нахлу под черната му кожа.

— Можеш да си вървиш, Леон — каза жената. Гласът й бе дрезгав.

Ямаецът се поколеба. Лицето й придоби сериозен вид и той бързо напусна.

Тя остана зад бюрото, без да ни покани да седнем. Въпреки това Майло седна, изпъна дългите си крака и се прозина. Седнах до него.

— Леон ми каза, че сте много груби — каза жената. Беше около четиридесетте, набита, с мътни малки очи и къси, топчести пръсти, които барабаняха по мрамора. Косата й бе права, късо подстригана. Носеше черен, делови костюм, шит по поръчка. Надипленият корсаж на бялата й блуза от крепдешин не подхождаше на останалото й облекло.

— Много съжалявам, госпожице Рамбо — каза Майло — Надявам се, че не сме накърнили чувствата му.

Жената се изсмя. Смехът й по-скоро бе гърлено ръмжене.

— Леон е „примадона“. Държа го за украшение.

Тя извади много дълга черна цигара от кутия „Шърман“ и я запали. Гледаше как облакът дим, който бе изпуснала, се издига към тавана. Когато се разпръсна окончателно, тя заговори:

— Отговорите на първите ви три въпроса са: Първо те предават поздравления и не са курви. Второ — това, с което се занимават в свободното си време е тяхна работа. Трето — да, баща ми е и говорим по телефона горе-долу веднъж месечно.

— Аз не съм от отдела за борба с наркотиците — каза Майло, — и пет пари не давам дали служителките ви предлагат сексуални услуги на мазолести старци, смъркат кокаин или играят комар.

— Колко сте толерантен — каза тя студено.

— Известен съм с това. Девизът ми е „Приемай хората такива, каквито са“.

— Тогава какво искате?

Той й подаде визитната си картичка.

— Отдел „Убийства“? — Тя вдигна вежди, но остана невъзмутима. — Кой е извършил убийство?

— Може би никой, може би няколко души. Засега всичко изглежда като подозрително отвличане. Семейство от град близо до границата. Сестрата е работила за вас. Нона Суоуп.

Тя всмука дълбоко и цигарата се нажежи.

— А, Нона. Червенокосата хубавица. Заподозряна ли е, или е жертва?

— Вие ми кажете какво знаете за нея — върна въпроса Майло и отвори бележника си.

Тя извади ключ от едно чекмедже на бюрото, стана, оправи си полата и отиде при папките. Беше изненадващо ниска — около метър и петдесет и пет.

— Предполагам, че очаквате да увъртам, нали? — Сложи ключа и го завъртя. Отвори се един шкаф. — Мислите, че ще откажа да ви дам информация и ще пищя, че няма да говоря без адвоката си.

— Такъв беше сценарият на Леон.

Това я забавляваше.

— Леон е добро куче пазач. Не — каза, вадейки някаква папка, — не ме интересува, че ще прочетете нещо за Нона. Нямам какво да крия. Тя не ми е никаква.

Отново се настани зад бюрото и подаде папката на Майло. Той я отвори и аз надникнах през рамото му. Първата страница бе молба за постъпване на работа, написана с колеблив почерк.

Пълното име на момичето бе Аннона Блосъм Суоуп. Посочената дата на раждане показваше, че е само на двайсет, физическото описание напълно съвпадаше със спомена ми за нея. Като местожителство бе отбелязала някакъв адрес на „Сънсет Булевард“ — Западен Педиатричен Център — без телефон.

Имаше осем или десет снимки, направени в същия този кабинет — познах по кожените мебели — които я представяха в различни пози, все страстни. Снимките бяха черно-бели и я ощетяваха, защото не можеха да отразят шеметния цвят на косите й. Въпреки това, тя притежаваше онова, което професионалистите наричат „излъчване“ и то можеше да се усети дори в тези снимки.

Разгледахме фотографиите — Нона с оскъдни бикини около таза си, бразилски тип; Нона с джинси и прозрачна блуза, без сутиен, а зърната на гърдите й набъбнали през плата; Нона прави любов с някакъв мухльо; Нона, нежна като котка, облечена в ефирен халат, а в тъмните й очи се чете „Майната ти“.

Майло подсвирна тихичко. Нещо неволно ме присви под лъжичката.

— Жестока мадама, а? — попита Ян Рамбо. — Много плът минава през тези врати, господа. Но тя се отличаваше от другите. Започнах да я наричам Дейзи Мей, защото в нея имаше нещо наивно. Почти нямаше житейски опит. Но като изключим това, беше момиче, което знаеше какво иска, ако разбирате какво искам да кажа.

— Кога са правени тези снимки — попита Майло.

— Още първия ден щом дойде, което значи преди седмица. Погледнах я и извиках фотографа. Направихме снимките и ги проявихме същия ден. Стори ми се, че е добро капиталовложение и я назначих като служителка във фирмата.

— В какво точно се състоеше работата й? — продължи да разпитва Майло.

— Точно в това да предава поздравления. Имаме няколко основни пароли: лекар и сестра, учител и ученичка, Адам и Ева, господар и робиня или обратното. Стари клишета, но средният простак не може да се отърве от клишетата дори когато фантазира. Клиентът си избира парола, ние изпращаме съответната двойка и те разиграват поздравления. Например: „Честит Рожден Ден, Джо Смит, това е от момчетата от покер компанията, с която се събираш във вторник“ и така започва купонът. Всичко е законно — те се забавляват, но не правят нищо, което да противоречи на наказателния кодекс.

— А колко струва това на покер приятелите?

— Двеста долара. Шейсет от тях са за моите служители — делят ги на половина и си взимат бакшиша.

Смятах наум. Като работи на половин работен ден, Нона може да изкарва над сто долара дневно. Това са големи пари за провинциално момиче, едва излязло от пубертета.

— Ами ако клиентът плати повече, за да види повече? — попитах аз.

Тя ме изгледа остро.

— Чудех се дали въобще можете да говорите. Вече ви казах, че служителите ми могат да правят каквото си искат в свободното си време. Щом номера с паролата приключи, те са свободни. Обичате ли джаз?

— Обичам хубав джаз — отговорих аз.

— Аз също. Обичам Майлс, Колтрейн и Бърд. И знаете ли кое е онова, което ги прави велики? Умението да импровизират. Не очаквайте от мен да не поощря импровизацията.

Тя извади нова цигара и я запали от догарящата в устата й.

— Значи само това е била работата й, а? — настоя Майло. — Поздравления.

— Може и други неща да е правила. Имах планове за нея — да участва във филми и да се снима в списания.

Месестото й лице се разтегли в усмивка.

— С нея се работеше лесно — сваляше си дрехите без да й мигне окото. Сигурно в провинцията ги възпитават такива необуздани.

Размачка цигарата между късите си пръсти.

— Да, имах планове, но тя ме напусна. Работи една седмица — тя щракна с пръсти — и хайде…

— Не спомена ли къде отива?

— Нито дума. И аз не попитах. Ние не сме заместител на семейството. Тук само работим. Не се държа като майка и не бих искала да се отнасят с мен като с такава. Плътта идва и си отива — този град е пълен с идеални тела, които си мислят, че ще направят големите пари. Някои учат по-бързо от другите. Колкото по-високо летиш, толкова по-силно ще се удариш като паднеш. Но червенокосата — призна тя — имаше мозък.

— Познавате ли някой, който би могъл да ни каже нещо за нея?

— Не мога да се сетя за никого. Тя нищо не споделяше.

— Ами онези, на които е носела поздравления?

— Онзи. Той беше един. Тя се задържа само седмица. Не мога веднага да си спомня името му, а и нямам намерение да ровя в документацията да го търся. И без това дотук получихте много безплатна информация. — Посочи папката. — Даже можете да видите това.

— Поразмърдайте паметта си — притисна я Майло, — не е чак толкова трудно — колко коне имате в тази конюшня?

— Ще се изненадате — каза тя и прекара ръка през мраморния плот. — Закривам срещата.

— Слушайте какво — настоя Майло, — помогнахте ни малко, но това не означава, че сте велика. Навън е горещо, а тук имате страхотен климатик и прекрасна гледка. Нужно ли е да се потите в полицията и да чакате адвоката си да се появи бог знае кога? — Той подаде ръцете си с дланите нагоре и с момчешка усмивка добави: — Искате ли да опитаме отново?

Мътните очички се присвиха, а лицето й доби противен свински вид. Натисна някакво копче и Леон изникна.

— Кой работеше с червенокосата, онази Суоуп?

— Дъг — отговори той без колебание.

— Как е фамилното му име? — озъби се тя.

— Кармайкъл. Дъглас Кармайкъл.

Тя се обърна към нас:

— Това достатъчно ли е?

— Дайте ми папката — протегна ръка Майло.

— Дръж — нареди и ямаецът я взе. — Дай им да я разгледат.

Майло я пое и тръгнахме към вратата.

— Ей, чакайте малко! — запротестира грубо тя. — Не може да я вземете със себе си. Тя ми върши работа.

— Ще извадя ксерокопие и ще ви пратя оригинала по пощата.

Тя започна да спори, но спря по средата на думата. Като излизахме чухме, че крещи на Леон.

8.

Според информацията в папката, Дъг Кармайкъл живееше в елитната част на Винъс, в близост до пристанището за яхти. Майло ме накара да му се обадя от телефонна кабина до Бънди, докато той се опита да открие вести за Суоуп по радиостанцията.

У Кармайкъл отговори телефонен секретар. На фона на пиеса за класическа китара приятен баритон ми каза: „Здравейте, аз съм Дъг“, и се опита да ме убеди колко важно за емоционалното му състояние бе да оставя съобщение. Изчаках сигнала и му казах колко важно бе той да се обади на детектив Стърджис от управлението в Лос Анджелис. Оставих му и телефона на Майло.

Върнах се в колата и намерих Майло със затворени очи и глава, облегната назад.

— Някакви новини? — попита той.

— Отговори телефонният секретар.

— И при мен няма нищо. Нито следа от Суоуп оттук до Сан Изидро. — Той се прозина, изръмжа и запали двигателя на „Матадор“-а. — Цял ден не съм се спрял, а за последен път ядох сутринта в шест. Имам нужда от ранна вечеря или късен обяд, както щеш го наречи.

Бяхме на няколко мили от океана, но тихият западен вятър носеше солена миризма.

— Хапва ли ти се риба?

— Бива.

Той подкара към едно малко местенце до океана, почти до кея. Прилича на кръчма от трийсетте години. Понякога вечер е трудно да се намери място за паркиране сред всички „Ролс Ройс“-и, „Мерцедес“-и и „Ягуар“-и. Тук не правят резервации и не приемат кредитни карти, но хората, които обичат морска храна нямат нищо против да почакат и да платят с хартиените си пари. По обед е значително по-свободно и веднага ни настаниха на маса в ъгъла.

Майло изпи два сока от прясно изцеден неподсладен лимон, а аз — една бира „Гролш“.

— Мъча се да спра алкохола — обясни той като вдигна чашата си. — Рик ме накара. Започна да ми чете лекции за уврежданията, които спиртът нанася на черния дроб.

— Това е добре. Беше започнал много да пиеш по едно време. Така може и да те задържим по-дълго.

Измърмори нещо.

Дойде сервитьорът — някакъв веселяк от испански произход — и ни каза, че имало богат улов на риба тон и от Сан Диего е пристигнало голямо количество. И двамата си поръчахме и не след дълго се наслаждавахме на бял „тон“, печени картофи, тиквички на пара и големи къшеи квасен хляб.

Майло погълна лакомо половината от ястието си, отпи голяма глътка лимонов сок и се втренчи през прозореца. Сребърен океански талаз се издигаше над покривите на порутените сгради, скрити в сянката на кръчмата.

— Кажи сега как живееш — попита ме той.

— Не зле.

— Имаш ли новини от Робин?

— Получих картичка преди няколко дни. Нощна гледка от град Гинза. Японците я поят с вино и я водят на вечери.

— Всъщност, тя защо е там? — попита той.

— Направи проект на китара за Рокин Били Орлиънс.

Опрях брадичка на ръцете си.

— Всичко вървеше толкова добре, нещата бяха съвсем прости. След като се премести да живее при мен, тя все още държеше студиото. Гордеехме се, че всеки има своята самостоятелност, ако я пожелае. Напоследък заговорихме за брак и деца. А сега — кой знае?

Повдигнах рамене и отпих голяма глътка от холандското пиво.

— Ще ти кажа нещо, Майло, нещо, което не го пише дори в учебниците по психология. У всеки от нас има някакъв бащински порив и аз, на трийсет и пет, го чувствам.

— Знам — каза той. — И аз го усещам.

Неволно го изгледах с изумление.

Докато си ядяхме десерта, той ме накара да му разкажа повече за Ууди Суоуп и рака при децата. Като повечето хора беше шокиран от факта, че болестта е втора в списъка на причинителите на детската смъртност. Преди нея се нареждаха само автомобилните злополуки.

Особено много го впечатли устройството на ламинарния поток. Задаваше ми подробни, аналитични въпроси, докато запасът ми от отговори се изчерпа.

— Да прекараш месеци в полиетиленовата стая — каза той, а в очите му проблесна мъка, — как не полудяват?

— Ако за тях се полагат достатъчни грижи, риск почти няма. Трябва да ориентираш детето във времето и пространството и да насърчаваш семейството да прекарва колкото може повече време в капсулата. Обеззаразяват се любимите играчки и дрехи на детето, носят се там. Много е важно децата да бъдат стимулирани. Ключът е в това, да доближим максимално обстановката между дома и болницата — естествено, разлика винаги има, но тя може да бъде туширана.

— Интересно. Знаеш ли какво ми хрумна?

— Какво?

— СПИН. Принципът е същият, нали? Намалена устойчивост срещу заразите.

— Подобен е, но не е абсолютно същият — казах аз. — Ламинарният поток филтрира бактериите и гъбичките, за да предпази децата по време на лечението. Но загубата на имунитет в този случай е временна — след като приключи химиотерапията, системата заработва отново. Докато СПИН-ът е постоянна имунна недостатъчност и жертвите му имат други проблеми. Капсулите могат да ги защитят за известно време, но не окончателно.

— Разбирам, но трябва да признаеш, че ще бъде страхотна гледка такива полиетиленови кубчета да бъдат наредени по продължението на целия булевард „Санта Моника“. Можеш да пуснеш билети, хората да идват да гледат гниещите вътре нещастници, а със събраните пари да правиш изследвания за откриване на лек.

Изсмя се горчиво.

— Възмездието за греха — поклати глава. — Това е достатъчно, за да станеш пуритан. Чувам такива ужасни истории и благодаря на бога, че поддържам само една връзка.

9.

На връщане към мотел „Морски бриз“ Майло ме помоли да го освободя от този случай.

— Не мога да се занимавам с това повече — извини ми се той. — Всичко, което имаме дотук е липсващ човек, а това съвсем не е достатъчно да започнем следствие.

— Знам. Благодаря ти, че поне опита.

— Не съм направил кой знае какво. Малко се откъснах от ежедневието. Така се случва, че напоследък работата ми е доста сурова. Гангстерски престрелки, изкормен служител в склад за алкохол и един пълен сладур — изнасилвач, който се изсира върху корема на всяка своя жертва, щом приключи с нея. Знаем, че е нападнал поне седем жени. С последната се беше гаврил доста.

— Господи!

— Господ няма да прости на тази гад. — Той се намръщи и зави по „Соутел“ в посока към „Пико“. — Всяка година си казвам, че съм видял дъното на покварата и всяка година ще се намерят отрепки, които да ми докажат, че още не съм видял всичко. Може би трябваше да се явя на онзи изпит.

Преди петнайсетина месеца двамата разкрихме, че едно известно сиропиталище се е превърнало във вертеп за педофили, а междувременно разплетохме няколко убийства. Той стана герой и го поканиха да се яви на изпит за лейтенант. Несъмнено щеше да го издържи, защото е много интелигентен. Освен това, офицерите му бяха дали да разбере, че обществеността няма нищо против един хомосексуалист да стане лейтенант, стига да не го излага на показ. Той дълго го обмисляше преди да откаже.

— Не, Майло. Щеше да се чувстваш жалък. Припомни си какво ми говореше тогава.

— Какво съм ти говорил?

— „Не съм се отказал от Уолт Уитман[8], за да стана чиновник.“

Той се подсмихна.

— Да, така беше.

Преди да го вземат на военна служба във Виетнам, Майло се бе записал да учи американска литература в университета в Индиана. Мечтаеше да стане преподавател и се надяваше, че академичният свят ще бъде толерантен към сексуалните му предпочитания. Вече бе стигнал до магистърска степен, когато войната го превърна в полицай.

Спря „Матадор“-а на паркинга. Небето бе потъмняло в очакване на здрача, а от това „Морски бриз“ несъмнено печелеше от естетична гледна точка. Щом изчезнеше слънцето, мястото изглеждаше почти годно за живеене.

Рецепцията бе ярко осветена и иранецът зад тезгяха отново четеше. Моят „Севил“ беше единствената кола на паркинга. Полупразното езерце приличаше на кратер на вулкан.

Майло спря колата, но остави двигателят да работи.

— Надявам се, че разбираш защо се отказвам от тази история.

— Естествено. Щом няма убийство, няма и детектив от „Убийства“.

— Сигурно ще се върнат за колата. Наредих да я конфискуват, така че ще им се наложи да се обадят, за да си я получат. Щом го направят, ще те намеря и ще можеш да поговориш с тях. Дори да не се появят, ще разберем, че са се прибрали вкъщи благополучно.

Той осъзна какво е казал и направи гримаса.

— Дявол да го вземе, къде ми е главата? Ами детето?

— Може да е добре. Може просто да са го завели в друга болница.

Искаше ми се да прозвучи обнадеждаващо, но споменът за болката, изписана на лицето на Ууди и кървавото петно на килима в мотела разрушиха щастливия край на мечтите ми.

— Ако не го лекуват, е свършено, нали?

Кимнах.

Той се втренчи в предното стъкло.

— Ето това е вид убийство, с какъвто никога не съм се сблъсквал.

Раул бе казал същото с други думи. Споменах му за това.

— А този Мелендес-Линч не иска ли да следва законовите процедури?

— Мъчеше се да ги избегне. Но не е изключено случаят да завърши в съда.

Той поклати огромната си глава и сложи ръка на рамото ми.

— Ще се ослушвам за всяка вест. Ще те осведомявам веднага, щом нещо изникне.

— Задължен съм ти. И ти благодаря за всичко, Майло.

— Няма за какво. Наистина.

Стиснахме си ръце.

— Поздрави дизайнерката, когато се върне.

— Непременно. И ти поздрави Рик.

Слязох от колата. Фаровете на „Матадор“-а опипваха чакъла, докато Майло се изнизваше от паркинга. Отсеченото дърдорене на радио-диспечера, напомнящо пънк рок концерт, увисна във въздуха след него.

Карах на изток към „Сънсет“. Имах намерение да се отклоня по „Бевърли Глен“ и да се прибирам. Тогава си спомних, че къщата е празна. Разговорът с Майло за Робин отвори някои рани и нямах желание да оставам сам с мислите си. Сетих се, че Раул не знае какво сме открили в „Морски бриз“ и реших, че моментът е съвсем подходящ да му разкажа.

Заварих го приведен над бюрото си да драска бележки по черновата на някакъв изследователски труд. Почуках леко на отворената врата.

— Алекс! — изправи се да ме посрещне. — Как беше? Успя ли да ги убедиш?

Предадох му накратко събитията от деня.

— Господи. — Той се свлече на стола си. — Това е невероятно. Невероятно.

Въздъхна, стисна челюстта си с ръце, после взе един молив и започна да го търкаля напред-назад върху бюрото.

— Имаше ли много кръв?

— Едно петно, широко около 15 см.

— Малко е за кръвоизлив — промърмори си той. — Нямаше ли някаква друга течност? Жлъчна или еметична?

— Не видях нищо такова. Трудно ми е да кажа. Стаята беше същински ад.

— Без съмнение е било варварски обред. Казах ти, Алекс, те са луди, онези от „Тач“. Да откраднат дете, а след това да изпаднат в такъв амок! Холизмът не е нищо друго, освен прикритие на анархия и нихилизъм.

Мозъкът му скачаше от заключение на заключение с квантови стъпки, но нямах нито желание, нито сили да споря с него.

— А какво направи полицията?

— Детективът, който се зае с цялата бъркотия, е мой приятел. Направи го, за да ми услужи. Разпространена е бюлетина с пълна информация за семейството, шерифът в Ла Виста знае, че трябва да бъде нащрек за тях. Направиха анализ на местопроизшествието и събраха информацията в доклад. Това е, освен ако не решиш издирването да продължи.

— А твоят приятел дискретен ли е?

— Много.

— Добре. Не можем да си позволим историята да се раздуха и да стане прицел на медиите. Говорил ли си някога с пресата? Те са идиоти, Алекс, лешояди. Най-зли са русокосите от телевизията. Те са безмозъчни, с фалшиви усмивки и винаги се мъчат да те подведат да направиш някое скандално изказване — че почти сме изнамерили цяр против рака например. Търсят единствено сензацията и бързото възнаграждение. Представяш ли си какво ще направят от подобна история?

Яростта бързо зае мястото на поражението и свръхенергията го накара да скочи от стола. Зашари из кабинета с къси, нервни стъпки, удряше с юмрук дланта си, извиваше се, за да не бутне купищата книги и ръкописи, връщаше се до бюрото и ругаеше на испански.

— Мислиш ли, че трябва да се обърна към съда, Алекс?

— Труден въпрос. Трябва да решиш дали публичността ще помогне на момчето. Имал ли си друг подобен случай?

— Веднъж. Миналата година едно момиченце имаше нужда от преливане на кръв. Родителите бяха от сектата „Свидетелите на Йехова“ и се налагаше да получим разрешението им, за да извършим трансфузията. Те не ни се противопоставиха, въпреки че цялото им поведение сякаш казваше: „вярата не ни позволява да ви упълномощим, но щом сме принудени да сътрудничим, ще го направим“. Искаха да спасят детето си, Алекс, и бяха щастливи, когато смъкнахме отговорността от плещите им. Детето е живо до ден-днешен и се развива нормално. Така трябваше да стане и с детето на Суоуп, а не да умира в някакво непристойно леговище на шамани.

Пъхна ръка в джоба на бялата си престилка, извади пакет солени бисквити, скъса найлоновата опаковка и започна да гризе, докато не свършиха. Изтръска трохите от мустаците си и продължи:

— Дори в случая с онези от „Свидетелите“ медиите се опитаха да направят сензация като подмятаха, че ние насилваме семейството. Един от тв каналите изпрати някакъв репортер кретен, преоблечен като санитар да вземе интервю от мен. Сигурно в детството си е мечтал да бъде лекар, но се е провалил на изпитите. Перчеше се с някакъв малък диктофон и се обърна към мен на малко име, Алекс! Все едно сме си приятели. Изгоних го, а той пусна картината в рубриката „Без коментар“, за да изглежда сякаш прикривам вината си. Слава богу, родителите се вслушаха в съвета ми и също отказаха да разговарят с него. Така нареченото противоречие замря дотам — нямаше леш и лешоядите отидоха да я търсят другаде.

Вратата към лабораторията се отвори и в кабинета влезе млада жена, стиснала в ръце някаква папка. Имаше много светлокафява коса, подстригана на бретон, кръгли очи, които по цвят допълваха косите, изпито лице и песимистично свити устни. Ръката, която държеше папката беше бледа, а ноктите й — изядени до живеца. Беше облечена в лаборантска престилка, която стигаше под коленете й, а на краката си носеше ниски обувки с крепонени подметки.

Плъзна поглед покрай мен към Раул и каза:

— Трябва да видите нещо. Може да ви заинтригува.

Монотонният й глас омаловажи съобщението.

Раул се изправи.

— За новата мембрана ли става дума, Хелън?

— Да.

— Чудесно. — Той понечи да я прегърне, но се сети, че съм там и спря. Прочисти си гърлото и ни представи. — Алекс, запознай се с колежката ни, д-р Хелън Холройд.

Разменихме съвсем бегли любезности. Тя се доближи до Раул, а в бежовите й очи проблесна частнособственически пламък. Той безуспешно се опитваше да прикрие палавото си изражение.

И двамата хвърляха толкова усилия отношенията им да изглеждат платонични, че за пръв път през този ден ми се дощя да се усмихна. Те бяха любовници и това трябваше да бъде тайна. Но не се съмнявах, че цялото отделение я знаеше.

— Е, трябва да вървя — казах аз.

— Да, разбирам. Благодаря ти за всичко. Може да ти се обадя да поговорим по-подробно. Междувременно, изпрати сметката на секретарката ми.

Докато излизах, те се гледаха в очите и обсъждаха чудесата на осмотичния баланс.

По пътя се отбих да изпия чаша кафе в бара на болницата. Минаваше седем и нямаше много хора. Висок мексиканец, с мрежичка на главата чистеше пода със син парцал. Три сестри се смееха и ядяха понички. Покрих кафето с чинийката и се приготвих да си избера маса, когато с ъгъла на окото си улових някакво движение.

Беше Валкроа, който ми махаше. Отидох на неговата маса.

— Седнете при мен.

— Добре.

Оставих чашата и сложих стола си така, че да съм с лице срещу него. На подноса му имаше остатъци от огромна салата и две чаши вода, а вилицата му вяло побутваше няколко кълна люцерна из купата.

Беше сменил психеделичната спортна риза с черна блуза на „Грейтфул Дед“, а бялата престилка бе преметната на стола до него. Седях достатъчно близо, за да видя, че дългата му коса вече оредяваше на върха. Имаше нужда от бръснене, макар че четината му бе набола само тук-таме, най-вече около мустаците и брадичката. Оклюмалото му лице носеше белезите от скорошно силно премръзване, той подсмърчаше, носът му бе червен, а очите — насълзени.

— Имате ли новини от Суоуп? — попита ме.

Беше ми омръзнало да разказвам историята, но той беше техен доктор и заслужаваше да знае. Осведомих го накратко.

Слушаше ме невъзмутимо, в тъмните му очи нямаше и следа от вълнение. Когато свърших, той се покашля и си избърса носа със салфетка.

— По някаква причина чувствам, че трябва да заявя пред вас невинността си.

— Едва ли е нужно — уверих го.

Отпих малко от кафето и бързо го оставих. Бях забравил колко ужасен е вкусът му. Той се загледа някъде в далечината и за момент си помислих, че се е замислил и уединил във вътрешния си свят, както направи по време на словоизлиянията на Раул. Осъзнах, че вниманието ми блуждае.

— Зная, че Мелендес-Линч обвинява мен за това. Откакто работя тук, винаги на мен е приписвал вината за всичко лошо в това отделение. Такъв ли беше докато работехте с него?

— Да кажем, че отне време докато се сработим.

Той поклати сериозно глава, набоде на вилицата си няколко стръка от салатата и ги задъвка.

— Защо, мислите, избягаха? — попитах го.

Повдигна рамене.

— Нямам никаква представа.

— Интуицията нищо ли не ви подсказва?

— Нищо. Защо ще подсказва на мен повече отколкото на другите?

— Останах с впечатлението, че на вас са имали доверие.

— Кой ви каза това?

— Раул.

— Той не би разпознал доверието дори то да го бие по главата.

— Имаше чувството, че сте в особено добри взаимоотношения с майката.

Ръцете му бяха ожулени и розови. Пръстите му обвиха вилицата плътно.

— Работех като санитар преди да стана лекар.

— Интересно.

— Така ли?

— Санитарите и сестрите все се оплакват, че с тях се отнасят като с втора ръка хора, че не са добре платени и постоянно заплашват, че ще постъпят в медицинското училище. Но вие сте първият, когото познавам да го е направил.

— Сестрите роптаят, защото не им е отредена лека съдба. Но в края на стълбата има много неща, които е заслужавало да бъдат научени. Например, колко е важно да разговаряш с пациентите и семействата им. Като санитар го правех и беше нормално, но сега, когато съм лекар, се смята нередно. Дотолкова нередно, та всички го забелязват. Бил съм близък с тях! По дяволите, та аз едва ги познавам. Естествено, че съм говорил с майката. Нали всеки ден набождах сина й с игли, правех пункции на гръбначния му стълб и смучех мозък оттам. Как няма да говоря с нея.

Той погледна в купата със салатата.

— Мелендес-Линч не може да разбере, че искам да остана човешко същество, а не някакъв технократ в бяла престилка. Той не се потруди да опознае Суоуп и изобщо не му дойде на ум, че тази негова отдалеченост е свързана с тяхното… бягство. Аз се набутах между шамарите, затова вината си е моя.

Той подсмръкна, избърса носа си и изпразни едната чаша.

— Какъв е смисълът да нищим тази история, щом тях вече ги няма?

Спомних си догадката на Майло за изоставената кола.

— Може и да се върнат — казах аз.

— Човече, погледни сериозно на нещата. Те смятат, че са избягали на свобода. В никакъв случай няма да се върнат.

— Свободата ще им се види доста горчива, когато болестта излезе извън контрол.

— Факт е, че мразеха всичко тук. Шумът, липсата на усамотеност, дори стерилността. Нали сте работил в камерата за ламинарен поток?

— Три години.

— В такъв случай знаете с какво хранят децата там — преработена, препечена, мъртва храна.

Това беше вярно. За пациент без нормален имунитет пресният плод или зеленчук е потенциален носител на смъртоносни микроби, а чашата мляко — развъдник на лактобацили. Затова всяко нещо, поднасяно на децата, беше преработвано до безкрай, след това затопляно и стерилизирано до такава степен, че понякога в него не оставаше нищо хранително.

— Ние с вас разбираме идеята на всичко това, но за много родители е непонятно защо тежко болното им дете се храни с картофен чипс, пие кока-кола и други такива боклуци, а не му е позволено да яде моркови. Те приемат тези неща с неохота — поде той.

— Зная, но много хора се примиряват бързо, защото животът на детето им виси на косъм. Защо Суоуп не го приеха?

— Защото са провинциалисти. Идват от място, където въздухът е чист и хората сами произвеждат храната си. За тях градът е отровено място. Бащата непрекъснато мърмореше колко бил замърсен въздухът. „Дишате сажди“ — повтаряше всеки път, когато го видех. Беше вманиачен на тема чист въздух и естествена храна. И колко здравословен е животът у дома.

— Явно не е достатъчно здравословен — казах аз.

— Не, не достатъчно. Но да му го кажа би било все едно да обидя веруюто му. — Той направи кисела гримаса. — Няма ли в психологията термин за разрушаване на фикс идеята?

— Познавателно несъответствие.

— Както и да е. Кажете ми — наведе се той напред, — как постъпват хората в такова състояние?

— Понякога променят вижданията си, понякога изопачават реалността, за да я пригодят към тях.

Той отново се облегна назад, прекара ръце през косата си и се усмихна.

— Мисля, че всичко е ясно.

Поклатих глава и пак отпих от кафето. Беше поизстинало, но от това не бе станало по-вкусно.

— Чувам разни неща за бащата — казах. — Майката изглежда е била в сянката му.

— Далеч сте от истината. Ако не друго, тя поне е по-силната от двамата. Просто беше много тиха. Оставяше го да си приказва, докато тя седеше при Ууди и правеше необходимото.

— Смятате ли, че е участвала в бягството?

— Не зная. Всичко, което мога да кажа, е, че е силна жена, а не мекотело.

— Ами сестрата? Бевърли каза, че тя и родителите й не се понасят.

— Не бих могъл да кажа. Тя не се задържаше много тук, а и все някак странеше.

Избърса си носа и стана.

— Не обичам да клюкарствам. И без това вече си позволих доста.

Взе престилката, преметна я през рамо, обърна се безцеремонно и тръгна, като ме остави сам на масата. Гледах как си отива, а устните ми се движеха, сякаш се молех безмълвно.

Минаваше осем, когато наближих „Бевърли Глен“. Къщата ми се намира на върха на една дива козя пътека. По криволичещия път няма осветление, но аз знам всяка извивка наизуст и се добирам почти опипом. В пощенската кутия имаше любовно писмо от Робин. То ме разведри за известно време, но след четвъртия прочит ме обзе смътна тъга.

Беше твърде късно да храня рибите в откритото езеро, затова се изкъпах, изсуших се и облякох бойния си жълт халат. Занесох бутилка бренди в малката библиотека до спалнята. Дописах няколко дълго отлагани юридически доклада, сетне се настаних в един стар стол и се заех с камарата книги, които си бях обещал да прочета някой ден.

Първата, която грабнах, бе албум с колекция снимки на Даян Арбъс. Неумолимите портрети на джуджета, бездомници и други ходещи развалини ме депресираха още повече. Следващите няколко тома не бяха по-добри попадения, затова излязох на терасата с китарата си, седнах под звездното небе и се насилих да дрънкам мажорни парчета.

10.

На следващата сутрин излязох на терасата да си взема вестника. Тогава видях онова гадно и подпухнало нещо да лежи като плужек на мозайката.

Беше умрял плъх. Около вратленцето му силно бе стегната груба конопена примка. Безжизнените му очи бяха мътни, козината — матова и мазна. Двете предни лапички бяха неестествено протегнати като за молитва. От полуотворената му уста се показваха грозно оголените му резци с цвят на консервирана царевица.

Под тялото бе затиснато парче хартия. Използвах свит на руло вестник „Таймс“, за да избутам гризача настрани. Първоначално трупчето се съпротивляваше, тежко отпуснато, но после се плъзна като хокейна шайба към ръба на терасата.

Сякаш присъствах на епизод от овехтял гангстерски филм — върху хартията бяха залепени букви, изрязани от списание. Прочетох:

ТОВА Е ЗА ТЕБ, ГОСПОДИН ДОКТОРЕ

Сигурно щях и сам да се сетя, но сега вече работата стана съвсем прозрачна.

Запазих посланието, увих тялото на плъха и го изхвърлих на боклука. Щом влязох вкъщи, грабнах телефонната слушалка.

Секретарката на Мал Уърти си имаше своя секретарка. Трябваше да бъда доста настоятелен и с двете, за да се добера до него.

Преди да мога да проговоря, той каза: „Знам. И аз вече получих същото. Какъв цвят беше твоето?“.

— Кафеникаво сиво с примка около крехкото малко вратле.

— Смятай, че си имал късмет. Моят беше обезглавен и в кутия. Заради него за малко щях да загубя доброто момиче, което ми носи пощата. Тя още си мие ръцете. На Даскоф му се падна сандвич с плъх за закуска.

Мъчеше се да си направи шега от всичко това, но гласът му издаваше тревога.

— Знам, че приятелчето е психар — каза той.

— Как е разбрал къде живея?

— Адресът ти не е ли написан върху доклада?

— О, по дяволите. А съдията какво е получила?

— Нищо. Какъв е смисълът на всичко това?

— Откажи се да търсиш смисъл. Какво ще правим сега?

— Тъкмо бях започнал да издавам забранителни заповеди, за да го държа на километър разстояние от всички нас. Но, ако бъдем честни, няма начин да го накараме да ги спазва. Ако се хване на въдицата, вече е друга работа. Ние обаче не искаме да отиваме толкова далече, нали?

— Не е много успокоително, Малкълм.

— Това е демокрация, приятелю. — Направи кратка пауза. — Разговорът записва ли се?

— Разбира се, че не.

— Проверявам само. Има и друга възможност, но е твърде рискована, докато съществува наредбата за неприкосновеността на личността.

— За какво говориш?

— За пет хиляди долара мога така да го наредя, че всеки път, когато пикае, да реве от болка.

— Демокрация, значи?

Той се изсмя.

— Свободно предприемачество. Хонорар за услуга. Както и да е, това е само една възможност.

— Не я пробвай, Мал.

— Отпусни се, Алекс. Просто разсъждавам.

— Ами полицията?

— Забрави. Нямаме доказателства, че е той. Искам да кажа, че и двамата знаем, но не можем да го докажем, правилно ли се изразявам? А и те няма да започнат да взимат отпечатъци от плъх, защото изпращането на гризачи на любими хора не е престъпление. Евентуално — пак се изхили — бихме могли да се обърнем към Лигата за защита на животните. Ще му прочетат едно конско, ще прекара една нощ в приюта за бездомни животни и какво от това?

— Поне няма ли да отидат и поговорят с него?

— Не, защото са претрупани с работа. Ако беше нещо по-сложно, например някаква явна заплаха, може би. „Ще ти дам да се разбереш, мръсен психар!“ — Нещо такова би могло да послужи за претекст. Страхувам се, обаче, че и ченгетата имат същото отношение към нас, адвокатите, като него. Ще напиша доклад, за да знам, че нещо съм направил, но въобще не се осланяй на момчетата в сини униформи.

— Познавам някого в службите.

— Ако е полицай от платен паркинг, въобще няма влияние, приятелче.

— Ами детектив?

— Това е нещо различно. Обади му се. Ако поискаш и аз да разговарям с него, готов съм.

— Ще се оправя.

— Великолепно. Дръж ме в течение. И още нещо, Алекс, извинявай за кавгата.

Долових, че едва се сдържа да не затвори слушалката. За три и половина долара на минута не си струваше да си губи времето.

— Още нещо, Мал.

— Какво има пак?

— Обади се на съдията. Ако все още не е получила колет, предупреди я, че не е изключено.

— Вече съм го сторил, шефе. Сложи ми няколко червени точки.

Набрах номера на Майло.

— Опиши ми съвсем подробно този задник.

— Почти с моя ръст. Кокалест, но с развита мускулатура. Дълго лице с червеникав тен, като на строителен работник, сплескан боксьорски нос, огромна челюст. Носи индиански бижута — два пръстена. По един на всяка ръка. Скорпион и змия. Няколко татуировки на лявата ръка. Зле облечен.

— Цвят на очите?

— Кафяви, кървясали като на гуляйджия. Кестенява коса, сресана назад, като намазана с гел. Прилича на мазник.

— Прилича ми на помияр.

— Точно.

— Ами този мотел „Бедабай“, където живее?

— Живееше, поне допреди няколко дни. Възможно е да спи и в камиона си, доколкото знам.

— Познавам няколко приятелчета от Футболната дивизия. Ако мога, ще понатисна някой от тях да отиде да си поприказва с този Мууди и неприятностите ти ще свършат. Може би един младеж на име Фордибранд. Има най-неприятния дъх, който някога си помирисвал. Пет минути лице в лице с него и твоят човек ще започне да се разкайва.

Засмях се, но съвсем не от сърце.

— Успял е да те стресне, а?

— Имал съм и по-добри сутрини.

— Ако си притеснен, можеш да се преместиш при мен. Чувствай се поканен.

— Благодаря ти, но съм добре.

— Промениш ли решението си, уведоми ме. Междувременно бъди внимателен. Той може да си е само един дребен мръсник, но все пак аз ли трябва да ти обяснявам психарите? Бъди нащрек, приятелю.

През по-голямата част от деня се занимавах с прозаични неща и очевидно се успокоих. Но през цялото време бях в „карате форма“, която сам си бях измислил — повишено ниво на съсредоточаване, характерно с усещането за бдителност. Сетивата са напълно концентрирани в една точка, толкова близо до параноята, когато да се оглеждаш зад гърба си на неимоверно кратки интервали е нещо съвсем нормално.

За да постигна тази форма, не употребявах алкохол и тежки храни, правех гимнастика и практикувах ката — карате танци, до пълно изтощение. После релаксирах с половинчасова самохипноза и автосугестивна хипербдителност.

Бях го усвоил от инструктора си Ярослав, чешки евреин, който бе усъвършенствал уменията си за самозащита, докато се криел от нацистите. Следвах съветите му през първите седмици след инцидента в „Ла Каса де лос Ниньос“, когато железата в челюстта ме правеха безпомощен, а кошмарите ме спохождаха често нощем. Режимът, към който ме привикна той, ми помогна да ремонтирам успешно онази част от себе си, която хлопаше най-силно главата.

„Готов съм“ — казах на себе си — „да понеса всичко, което Ричард Мууди има в запас.“

Тъкмо се обличах за вечеря, когато ми се обадиха от телефонната служба.

— Добър вечер, д-р Д., Кати е на телефона.

— Здрасти, Кати.

— Извинете за безпокойството, но Бевърли Лукас ви търси. Казва, че е спешно.

— Няма проблем. Свържи ме, моля те.

— Окей. Приятна вечер, докторе.

— И на тебе също.

Телефонът издаде дрезгав звук при свързването на линиите.

— Бев?

— Алекс? Трябва да говоря с теб.

Чух силна музика в помещението, от което се обаждаше. Барабани, синтезатор, виещи китари и басѝ, от които дъхът ти спира. Едва долавях гласа й.

— Какво става?

— Не мога да ти обясня оттук. Използвам телефона на бара. Зает ли си?

— Не. От къде се обаждаш?

— От „Юникорн“ в Уестууд. Моля те, имам нужда да поговоря с теб.

Стори ми се, че беше на края на силите си, но трудно бих могъл да се закълна при целия този шум. Познавах мястото — комбинация между бистро и дискотека, претъпкано със самотници. Веднъж Робин и аз спряхме там да похапнем след кино, но бързо се изпарихме, защото средата ни се стори твърде бандитска.

— Тъкмо щях да вечерям. Искаш ли да се срещнем някъде?

— Направо тук, какво ще кажеш? Ще запазя маса на мое име и ще те чакам.

Вечерята в „Юникорн“ не бе много привлекателна перспектива. Подобно количество децибели със сигурност предизвикваше пресъхване на стомашните сокове, но аз й отговорих, че след петнайсет минути ще бъда там.

Движението във Вилидж бе доста натоварено и аз пристигнах със закъснение. „Юникорн“ беше рай за нарцисисти. Всички стени, с изключение на пода, бяха облицовани с огледала. В допълнение — висяща папрат и лампи, фалшиви стил „Тифани“, а тук-таме проблясваха дървени ламперии, украсени с месинг. Все пак огледалата бяха есенцията на заведението.

Вдясно се помещаваше миниатюрен ресторант. Двайсетина маси, покрити със зеленикава дамаска. Вляво бе остъклената дискотека, където двойки се кълчеха под ритъма на свирещ на живо оркестър. Огледалата проблясваха в такт с ударите на барабаните. Между двете заведения бе салонът. Дори барплотът бе облицован с огледала, та върху челната му фасада като на екран се виждаха облеклото и обувките на седящите там.

Салонът бе слабо осветен и претъпкан от тела. Трудно си проправях път сред цялата тази блъсканица, заобиколен от ухилени лица — утроени, дори учетворени, без да съм сигурен кое е истинско и кое — отражение. Мястото бе противно кътче за забавления.

Тя седеше на бара до един як младеж, облечен с риза от трико, раздвоен и разстроен между убиване на времето с нея, поркане на бира и очевидното зазяпване из тълпата в търсене на по-надеждна перспектива. Кимаше му от време на време, но явно бе твърде разтревожена от нещо.

Вкарах в употреба лакти, за да се добера до нея. Тя се бе втренчила във висока чаша, наполовина пълна с пенеста розова течност и множество захаросани плодове, украсена с хартиено чадърче. С едната ръка въртеше чадърчето.

— Алекс!

Носеше лимоненожълто бюстие и подходящи на цвят лъскави бермуди за джогинг. От коляното до глезена краката й бяха обути в бяло-жълти чорапи, които пък отиваха на маратонките. Бе обилно гримирана и носеше много бижута. Косите й бяха пристегнати със сигнална лента. За миг си спомних колко консервативна и измита изглеждаше на работното си място.

— Благодаря ти, че дойде.

Наведе се напред и ме целуна по устните. Нейните бяха горещи. Онзи с ризата от трико използва случая да се измете.

— Бет, дали масата е готова? — попита тя момичето зад бара.

— Нека проверя.

Хванах я за ръка и се понесохме сред вълни от плът. Множество мъжки очи проследиха движението й, но тя сякаш не ги забеляза.

Незнайно защо при резервацията бе казала на оберкелнера името „Люк“, без да ме уведоми, но масата бе напълно готова за сервиране и ние се настанихме в ъгъла под висяща папрат с колосални размери.

— По дяволите, забравих си питието на бара — изруга тя.

— Какво ще кажеш за едно кафе?

Нацупи се.

— Мислиш, че съм пияна, или нещо от сорта?

Говореше отчетливо и се движеше нормално. Само очите й я издаваха, като се втренчваха и разфокусираха на къси интервали.

Засмях се и възразих.

— Правя го успешно, нали? — засмя се тя.

Повиках келнера и си поръчах кафе. Тя поиска чаша бяло вино. Не изглеждаше ядосана. Държеше се изпечен пияч.

След малко сервитьорът се върна. Бев помоли да си поръчам пръв, докато изучаваше менюто. Приех го с усмивка, избрах си обикновена салата от пресен спанак и варено пиле, защото претенциозните заведения обикновено предлагат лоша кухня. Исках да получа нещо, в чието приготовление трудно биха могли да сбъркат.

Тя продължаваше да поглъща менюто, сякаш беше роман, но накрая погледна доволно:

— Ще си поръчам артишок.

— Горещ или студен, госпожо?

— Ами… студен.

Келнерът си записа и я погледна в очакване. Понеже тя не добави нищо, той попита това ли е всичко.

— А-ха.

Келнерът си тръгна като клатеше глава.

— Ям много артишок, защото когато правя кросове, губя много натрий, а този зеленчук е богат на това вещество.

— А-ха.

— За десерт ще си поръчам нещо с банани, защото бананите имат високо съдържание на калий. Щом повишиш съдържанието на натрий в организма, трябва да сториш същото и с калия, така че да настъпи равновесие.

Винаги съм приемал Бев като на доста земна млада дама, малко по-строга от необходимото към себе си, дори склонна към самонаказание. Обаче замаяното момиче, което седеше на масата срещу мен сякаш ми бе непознато.

Тя продължи да говори за маратонското бягане, докато храната дойде. Щом й сервираха артишока, тя го изгледа втренчено и започна да си взима деликатно от листенцата.

Моята салата се оказа меко казано противна — спанакът хрускаше от пясък, пилето бе спаружено. За да не вкуся, започнах да ровя с вилицата из чинията.

Изчаках я да привърши със своята порция и попитах за какво иска да говори с мен.

— Много е трудно, Алекс.

— Не трябва да ми казваш нищо, ако не желаеш.

— Чувствам се като предателка.

— Срещу кого?

— По дяволите. — Погледът й шареше наоколо единствено само за да не срещне моите очи. — Вероятно дори не е толкова важно. Може би само си дрънкам напразно, но все още не мога да забравя Ууди и се притеснявам след колко ли време метастазите ще започнат да се разпространяват, ако вече не са плъзнали. Иска ми се да направя нещо, за да престана да се чувствам така дяволски безпомощна.

Кимнах с глава и зачаках. Тя потрепери.

— Оджи Валкроа познава двойката от „Тач“, която посети Суоуп — каза бавно.

— Откъде знаеш?

— Видях го да разговаря с тях като ги наричаше с малките им имена и го питах откъде ти познава. Отговори, че веднъж е ходил при тях. Мисли, че е приятно място, спокойно.

— Каза ли защо е ходил там?

— Просто защото го интересували алтернативните начини на живот. Знам, че беше откровен, защото в миналото ми е говорил за контактите си с други секти — „Саянтолози“ и „Лайфспринг“ — будистко свърталище в Санта Барбара. Той е канадец и смята, че в Калифорния всичко е прекрасно.

— Долови ли някакво тайно споразумение между тях?

— Никакво. Просто се познават — и толкова.

— Каза, че той ги наричал с имената им. Помниш ли ги?

— Мисля, че наричаше мъжа „Гари“ или „Бари“. Името на жената не чух. Нали не мислиш, че това е някаква конспирация?

— Кой знае?

Започна да се върти, сякаш дрехите й изведнъж отесняха, повика сервитьора и си поръча бананов ликьор. Отпиваше внимателно и се мъчеше да изглежда спокойна, но през цялото време не я свърташе.

Остави чашата на масата с лукав израз в очите.

— Има ли още нещо, Бев?

Тя кимна разстроена. Когато заговори, почти шептеше.

— То може би е още по-незначително, но след като съм почнала да дърдоря, по-добре ще е да го довърша. Оджи и Нона Суоуп са любовници. Не съм сигурна кога е започнало. Но не е много отдавна, защото семейството е в града едва от няколко седмици.

Играеше си безцелно със салфетката докато говореше.

— Боже, чувствам се като боклук. Ако не беше заради Ууди, въобще нямаше да си отворя устата.

— Знам.

— Исках да го съобщя на твоя приятел, ченгето, още там в мотела, защото ми изглеждаше симпатяга, но просто не можах. По-късно започнах непрестанно да мисля за това и не мога да се отърва от натрапчивата идея, че може би има начин да се помогне на малкото момче, а аз изпускам този шанс. Помислих, че ако ти разкажа, ти ще знаеш какво да направим.

— Правилно си постъпила.

— Иска ми се да не се чувствам толкова зле, щом правя добро. — Гласът й секна. — Искам онова, което ти разказах, да има някакъв смисъл и връзка.

— Смятам да уведомя Майло. Засега той съвсем не е убеден, че е извършено престъпление. Единственият, който е сигурен в това, е Раул.

— Той винаги и за всичко е много сигурен — каза го сърдито. — Готов е да ти вмени вина дори защото си изпуснал шапката си. Нахвърля се върху всеки, но Оджи му е любимото „агне за жертвоприношение“, още откакто се появи в отделението.

Беше забила нокти в дланта на ръката си.

— А ето че сега помагам обстоятелствата да станат по-лоши за него.

— Не е задължително. Майло може да го пусне покрай ушите си, но има и вероятност да реши, че е по-добре да разговаря с Валкроа. А от мнението на Раул той въобще не се интересува. Никой няма да бъде изваден от релси, Бев, уверявам те.

Това бе твърде слаба утеха за съвестта й.

— Все още се чувствам като предателка. Оджи е мой приятел.

— Погледни по друг начин на нещата. Ако това, че Валкроа спи с Нона е свързано по някакъв начин с цялата тази каша, значи си направила едно добро. Ако пък не е така, само ще му се наложи да изтърпи няколко въпроса. Не мисля, че приятелчето ти е съвсем невинно.

— Какво искаш да кажеш?

— Доколкото съм осведомен, той има навик да се чука с майките на пациентите си. Този път за разнообразие е избрал сестрата. Това, най-малкото, е неетично.

— Това си е абсолютно личен въпрос. — Лицето й придоби алена окраска. — Не е подсъдно, по дяволите.

Опитах се да отговоря, но преди да разбера какво става, тя стана рязко от масата, грабна чантичката си и избяга от ресторанта.

Извадих портфейла си, оставих двайсетдоларова банкнота и я последвах бързо.

Тя подтичваше на север по булевард „Уестууд“. Движеше ръце като войник, докато си проправяше път през гъмжилото на тълпата.

Затичах се, настигнах я и я хванах за ръката. Лицето й бе обляно в сълзи.

— Какво ти е, Бев?

Не ми отговори, но ми позволи да вървя с нея. Тази вечер Вилидж изглеждаше като филм на Фелини. Тротоарите бяха осеяни с боклуци, улиците — с музиканти, бледолики колежани, пищящи групи тийнейджъри, облечени с дрехи, възголеми за ръста им, наркомани с празен поглед, шляещи се типове от предградията и всякакъв сорт зяпачи.

Вървяхме мълчаливо до южния край на университетското градче на „ЮКЛА“[9]. Вътре в университетския парк целият хаос от светлини и хора изчезваше така внезапно, сякаш никога не бе съществувал. Замениха го сенките на дърветата, тъмнината и тишина, отчетлива до вцепенение. С изключение на някоя случайно минаваща кола, бяхме абсолютно сами.

На петдесетина метра навътре в парка я накарах да спрем и да поседнем на пейката до една затворена спирка. Автобусите вече не се движеха и светлините около спирката бяха загасени. Тя се обърна и зарови лице в дланите си.

— Бев.

— Сигурно съм се побъркала — изхлипа. — Така да офейкам от ресторанта.

Опитах се да я прегърна през рамо, за да я успокоя, но тя ме отблъсна.

— Не, добре съм. Нека го излея веднъж и завинаги.

Тя задържа дъх, съсредоточи се и се оживи преди голямото изпитание.

— Оджи и аз… бяхме любовници. Започна почти веднага, след пристигането му в Западната педиатрична болница. Изглеждаше съвсем различен от мъжете, с които бях излизала дотогава. Беше чувствителен, обичаше приключенията. Реших, че е сериозно. Позволих си да се влюбя, а всичко се скапа. Когато заговори за непрекъснатите му любовни авантюри, всичката тази гадост отново ме зарина. Бях глупачка, Алекс, защото той никога не ми беше обещавал нищо, не ме лъжеше и не се представяше за някой друг. Вината си е моя. Аз предпочетох да го виждам като благороден рицар. Може би той се появи точно в момент, когато бях готова да повярвам на всичко, не знам. Шест месеца спах с него. През цялото време той го правеше с всяка жена, която му попаднеше пред погледа — сестри, лекарки, майки. Знам какво си мислиш. Вдигах му скандали за историите, които чувах, а той не отричаше и казваше, че доставя удоволствие и получава същото в отплата. Какво лошо имало в това, особено след всичката болка, страдания и смърт, с които се сблъскваме в ежедневието си. Бе толкова убедителен, че не престанах да се срещам с него независимо от всичко. Необходимо ми бе доста време да се взема в ръце. Мислех, че вече съм приключила с това. Допреди една седмица, когато го видях с Нона. Имах уговорена среща — истинска катастрофа — в малък мексикански ресторант, недалеч от болницата. Двамата бяха в отсрещната страна на салона, сврени в едно тъмно сепаренце. Едва ги виждах. Бяха напълно погълнати един от друг. Пиеха „Маргарита“ и се смееха, увили тела. Като двойка влечуги! За бога!

Тя спря да си поеме дъх.

— Много ме заболя, Алекс. Тя бе толкова самоуверена и красива. Ревността ме проряза като нож. Никога не съм изпитвала този вид ревност преди — направо кървях. Очите им бяха ужасно оранжеви от светлината на свещите като два вампира. Аз си стоях там, губейки си времето с един нещастник, а всъщност умирах от желание вечерта да свърши по-бързо, а те сякаш го правеха на масата. Беше направо скверно.

Раменете й потрепериха. Тя цялата се тресеше.

— Сега вече ти е ясно защо толкова дълго се двоумих дали да споделя с някого. Може да изглеждам като пренебрегната нещастница, която го прави единствено от злоба. Но чак дотам няма да стигна, макар че достатъчно съм пропаднала в живота си.

Очите й се впиха в мен, за да ме накарат да повярвам.

— Искам да го изтрия от съзнанието си — него, нея, всички. Но не мога, Алекс, заради малкото момче.

Този път прие успокоителния ми жест и облегна глава на рамото ми, а ръката й бе в моята.

— Трябва ти малко време, за да се дистанцираш — казах меко. — Така ще можеш да погледнеш истината право в очите. Той вероятно е бил „нежен“ и „честен“ по някакъв перверзен начин, но въобще не е герой. Приятелчето си е навлякло неприятности, а за теб ще е най-добре да си извън живота му. Той е наркоман, нали?

— Да. Откъде разбра?

Реших да не цитирам съмненията на Раул. Боях се, че споменаването на името му можеше да я отблъсне. Освен това, имах си и мои съмнения.

— Говорих с него миналата вечер. През цялото време подсмърчаше. Първоначално приличаше на настинка, но по-късно започнах да се чудя дали не е кокаин.

— Използва големи дози кокаин, също „трева“, а и други боклуци. Някой път, когато беше на повикване, увеличаваше дозата. Разказваше, че когато бил в медицинското училище прибавял и киселина, но не мисля, че все още го прави. Освен това пие твърде много. И аз, докато бяхме заедно, започнах да пиянствам, както правя и досега. Знам, че трябва да престана.

Подадох й едно рамо.

— Ти заслужаваш нещо много по-добро, мила.

— Хубаво е да го чуя. — Гласът й бе съвсем тих.

— Казвам го, защото е истина. Ти си умна, интелигентна, привлекателна и имаш добро сърце. Затова толкова много те боли и си страшно уязвима. Махни се, иди далече от смъртта и нещастието. Те те разбиват, знам.

— О, Алекс — разрида се тя в прегръдките ми. — Толкова ми е студено.

Загърнах я със сакото си. Щом се поуспокои и престана да плаче, я придружих до колата й.

11.

Нито изчезването на Суоуп, нито плъхът на Ричард Мууди бяха в ресора на Майло. И в двата случая ми помагаше само от приятелски чувства. Неудобно ми бе да го безпокоя толкова скоро с информацията за Валкроа.

Онова, което Бевърли ми каза миналата нощ, бе тревожно. Както твърдеше Раул, канадецът нямаше морал и бе пияница, а неговата фамилиарност с посетителите от „Тач“ осветли и съмнение за съучастие в тайното отвличане на Ууди Суоуп от болницата. Чувствах известно задължение да уведомя Майло за новото развитие на нещата. Макар че се колебаех дали не прибързвам на дребно, защото той беше сигурен, че тепърва ще има раздвижване. Все пак исках да се консултирам със специалист, преди да се включат пиротехниците.

Майло, господ да го поживи, изглеждаше изключително доволен да ме чуе.

— Не се притеснявай. И без това сам щях да те потърся. Фордибранд отиде в „Бедабай“, за да дъхне на Мууди, но когато пристигнал, онзи тъпанар си бил отишъл. Оставил след себе си стая вмирисана на пот — сякаш е имало битка между смръдльовци. Навсякъде са разхвърляни хартийки от бонбони. Фуутхил ще го държи под око, а и моите момчета ще се поразшетат, но и ти внимавай. Освен това ми се обади онзи юнак Кармайкъл. Същият, дето заедно с момичето на Суоуп участвал в представления по поръчка. Можех да го изтръскам по телефона, но приятелчето беше някак пренапрегнато. Сякаш седеше върху буре с барут. И той си има досие при нас — преди няколко години го заловили да проституира. Затова излизам и ще се видя на четири очи с него. А ти какво имаш да ми кажеш?

— Ще дойда с теб при Кармайкъл и ще ти обясня в колата.

Той погълна информацията за Валкроа, докато пътувахме по магистралата за Санта Моника.

— Какъв е той, нещо като студент?

— Твърде далече е от това. Едно старо, ерзац хипи. Отпуснато и мършаво лице, увиснало тяло, някакъв мърляч. Но се страхувам, че описанието е съвсем повърхностно. Той е животно, което се храни с мърша, Майло. Движи с жени, които се намират в стресово състояние, представя се за д-р Чувствителност, дава им нещо, което минава за любов и разбиране.

Той докосна с пръст носа си и смръкна.

— И малко нещо смъркач, а?

— Евентуално и това.

— Ще ти кажа какво ще направим. След като свършим с Кармайкъл, ще отидем в болницата и ще го разпитам. Пак малко ще кривна встрани, защото моята банда красавци, дето ти разправях, започна да действа — навсякъде гъмжи от самопризнания. Стрелците са били четиринайсетгодишни. Ще бъдат изпратени в Поправителното. Всеки момент и магазина за ликьор ще бъде затворен — Дел Харди разпитва един доносник, който изглежда многообещаващ. А аз чакам резултати от компютъра, ако изобщо той може да даде отговор.

Той напусна „Четвърто авеню“, продължи на юг към Пико, насочи се към Тихия океан и продължи в южна посока към Винъс. Мина покрай студиото на Робин — незабележима фасада с боядисани отвътре прозорци — но и двамата нищо не споменахме. Околността се бе променила от бедна и мръсна до чиста и доста привлекателна, когато влязохме в пристанището.

Къщата на Дъг Кармайкъл бе в пешеходната зона западно от океана, почти на брега. Представляваше кораб, акостирал на сушата. Всички части на трюма и амбразурите бяха високи и тесни, със здраво забити клинове. Екстериорът бе решен изцяло в синьо, стените бяха облицовани с дървена ламперия и бели первази. Морски чакъл украсяваше фронтона над входната врата, елегантно декорирана с непрозрачно стъкло. Пространството пред нея преливаше от различни увивни и висящи растения. Ограда от жив плет и бели дървени стълбове завършваше творението. Всичко изглеждаше чисто и добре поддържано.

Място толкова близко до морето сигурно струваше доста солидна сума пари.

— Може би за изпълняване на фантазиите се плаща добре — казах аз.

— Винаги е било така.

Майло натисна звънеца. Вратата бързо се отвори и един висок мъж с черно-бяла карирана риза, избелели джинси и тиранти, ни обля с усмивка, в която прозираше страх. Представи ни се със: „Здрасти, аз съм Дъг“ и ни покани вътре.

Бе моя възраст. Изненадах се, защото очаквах някой по-млад. Косата му бе рядка и руса, подстригана на стълби и изсушена със сешоар, така че да изглежда елегантно разрошена. Освен нея притежаваше късо подрязана червено-руса брада, небесносини очи като на манекен от списание и гладка златиста кожа. С една дума застаряващо, но добре запазено момче от плажа.

Вътрешните стени бяха разрушени, за да се създаде едно помещение от 300 квадрата — за по-добър живот. Мебелите бяха от светло дърво, стените — бели като стриди. Във въздуха се долавяше мирис на лимоново масло. Имаше литографии с морски пейзажи, аквариум със солена вода, миниатюрна кухничка и полуразгънато пухено легло. Всеки предмет бе на мястото си, сякаш току-що изваден от кутия.

В средата на помещението нивото на пода бе по-ниско и бе полузапълнено с модулна холна гарнитура от тъмнозелено кадифе. Слязохме долу и седнахме. Предложи ни кафе от кана, поставена върху масичката.

Наля три чаши и седна срещу нас, все така усмихнат и все така уплашен.

— Детектив Стърджис — гледаше ту към мен, ту към Майло, който потвърди с кимване на глава, — по телефона ми казахте, че посещението ви е свързано с Нона Суоуп.

— Правилно, г-н Кармайкъл.

— Още в началото бих искал да ви кажа, че едва ли ще ви помогна много, защото я познавам съвсем бегло.

— Участвали сте заедно с нея в представления по поръчка. — Майло извади дежурния си бележник и молив.

Кармайкъл се засмя нервно.

— Три или четири пъти. Тя не остана за дълго.

— А-ха.

Кармайкъл отпи от кафето, постави чашата на масата и щракна със ставите на пръстите си. Имаше стоманени плещи, виждаше се всеки мускул, а вените на ръцете му бяха изпъкнали.

— Не знам къде е — каза той.

— Никой не е казал, че е изчезнала, г-н Кармайкъл.

— Ян Рамбо ми се обади и ми обясни за какво става дума. Тя каза, че сте извадили досието ми.

— Това притеснява ли ви, г-н Кармайкъл?

— Да, притеснява ме. То е лично и не виждам какво общо има с другите работи.

Опитваше се да се вземе в ръце, но въпреки мускулите у него имаше нещо прекалено хрисимо и детско.

— Г-н Кармайкъл, нещо ви тревожеше при разговора ни по телефона, бяхте прекалено нервен. Искам да знам защо?

Майло се облегна назад и кръстоса крака.

Винаги е много впечатляващо, когато някой със здрава физика започва да се изтощава. Сякаш гледаш как се срутва паметник. Видях изражението върху лицето на русия мъж и ми се прииска да съм някъде другаде.

— Разкажете ни — подтикна го Майло.

— Това си е моя идиотска грешка. Сега ми се налага да плащам.

Той стана, отиде в кухнята и се върна с шишенце пълно с хапчета.

— Витамин „В 12“. Необходим ми е, когато съм в стрес. — Отвъртя капачката, изсипа три капсули, сдъвка ги и ги глътна с кафе. — Не би трябвало да приемам толкова много кофеин, но той ме успокоява. Парадоксална реакция.

— Какво си намислил, Дъг?

— Работата ми в „Адам и Ева“ бе тайна. Поне досега. През цялото време знаех, че е рисковано, че мога да се натъкна на някой познат. Не знам, може би това е част от играта.

— Не се интересуваме от частния ти живот. Просто ни кажи какво знаеш за Нона Суоуп.

— Но, ако тази история завърши в съда, ще бъда призован, нали?

— Има вероятност да се случи — съгласи се Майло, — но още сме твърде далече от това. Засега искаме да намерим Нона и родителите й, за да можем да спасим живота на едно малко момче.

Детективът разказа с големи подробности за липомата на Ууди. Той бе запаметил всичко чуто от мен и сега го бълваше в красивото лице на Кармайкъл. Русият направи всичко възможно да не слуша, но се провали. Разбра всичко и изглеждаше наранен. Очевидно бе чувствителен човек и си дадох сметка, че го харесвам.

— Господи, тя ми каза, че има болно братче, но въобще не обясни от какво е болно.

— Какво още ти разказа?

— Честно казано, почти нищо. Тя не говореше много за каквото и да е. Твърдеше, че иска да стане артистка — обичайната заблуда, която можеш да чуеш от повечето момичета. Но не приличаше на депресирана, както бихте очаквали, заради болното момче.

Майло смени темата.

— Какви пиески изпълнявахте двамата с нея?

Връщането към най-важната тема на работата му отново го развълнува. Той дърпаше пръстите на ръцете си, а после ги извиваше. Върху раменете му се появиха изпъкнали възли.

— Вероятно трябва да си взема адвокат, преди да продължим разговора.

— Уреди си го сам — отговор Майло като посочи телефона.

Кармайкъл въздъхна и поклати глава.

— Не, това би усложнило нещата още повече. Слушайте, бих могъл да ви разкажа някои свои впечатления за личността на Нона, ако това ви интересува.

— Ще ни помогне.

— Но това е всичко, което мога да ви предложа. Впечатления, не факти. Какво ще кажете, ако ви помоля да забравите откъде сте ги получили?

— Дъг, ние знаем кой е баща ти, знаем и всичко за провала ти, затова престани да се въртиш около темата, а пристъпи направо.

Кармайкъл се втрещи и независимо от последствията, май бе готов да офейка.

— Не изпадай в паника. Въобще не ни пука за тази работа.

— Не съм перверзен тип — настояваше Кармайкъл. — Щом сте ме проучили толкова обстойно, сигурно знаете как се случи.

— Разбира се. Ти си бил танцьор в „Ланселот“. След представлението една дама от публиката те е спипала. Преговаряли сте за секс срещу пари и тя те е провалила.

— Хвана ме в капан, кучка мръсна!

„Ланселот“ бе малък стриптийз клуб в западен Лос Анджелис, сборище на жени, които си въобразяват, че свободата означава копиране на най-долните прояви на мъжкото поведение. Клубът доста време създаваше затруднения на квартала и преди няколко години полицейски и пожарникарски инспектори му отделиха особено голямо внимание. Нещастен случай със собственика доведе до неговото затваряне.

Майло потръпна.

— Както и да е, тати те извади, а досието ти беше затворено. Ти обеща да се държиш прилично.

— Да. Край на приказката, правилно ли се изразих? Само че не бе толкова просто.

Сините очи проблеснаха.

— Баща ми започна да се разпорежда с парите, наследени от мен след смъртта на мама. Беше незаконно, сигурен съм, но адвокатът, който отговаряше за завещанието, е приятел на баща ми от клуб „Калифорния“ и преди да се усетя, старецът получи контрол върху цялата сума. А аз се стиснах за палците. Все едно че отново бях малко дете, което трябва да иска разрешение за всяко нещо. Насила ме караше да ходя на училище, защото трябвало да мога сам да правя нещо. По дяволите, на трийсет и шест години съм, а уча в младежки колеж! Ако си взимам изпитите с отличие, щяло и за мен да се намери място в „Кармайкъл Ойл“. Какъв нещастник! Нищо няма да ме промени и да ме направи такъв, какъвто не съм. Какво, по дяволите, иска той от мен?

Погледна ни умоляващо, търсейки подкрепа. Инстинктът ми подсказа, че трябва да му я дам, но това не беше терапия. Майло му даде възможност да се успокои, преди да заговори отново.

— Ами, ако той разбере за настоящата ти работа, край, а?

— Да върви по дяволите. — Той зачеса брадата си. — Нищо не мога да направя. Харесвам работата си. Господ ме е дарил с великолепно тяло и красиво лице и аз го споделям с другите хора. То е нещо като изпълнение на роля, но частно, затова е и по-хубаво, по-интимно е. Когато танцувах, усещах погледите на жените върху мен. Играех за тях, отнасях се добре с тях. Исках да се подмокрят още там. Все едно че правиш любов.

— Казах на шефката ти, ще го повторя и на теб — рече Майло. — Въобще не ни пука кой с кого спи в този град. Става лошо, само когато хората изчезват, или пък биват убивани.

Кармайкъл изобщо не го чу.

— Това не значи, че аз проституирам, или нещо такова — продължаваше да настоява. — Парите не ме интересуват — в добри седмици вадя по шест, може би и седем хиляди долара.

Той отстрани въображаемото купче пари с един жест на ръката. Гледаше през кривото огледало на родения в богатство.

— Дъг — авторитетно каза Майло. — Престани да се оправдаваш, а слушай: не се интересуваме какво правиш с члена си. Досието ти ще остане запечатано. Просто ни разкажи за Нона.

Забележката най-накрая стигна до предназначението си. Изражението на Кармайкъл беше като на дете, получило неочакван подарък. Дадох си сметка, че продължавах да го възприемам като едно голямо дете, защото като изключим големия му мъжки пакет, всичко останало у него бе детско, незряло. Класически случай на спрян растеж.

— Тя бе от типа „баракуда“. Трябва да я държиш настрана, защото става агресивна. Последният път, когато работихме заедно, бе на едно ергенско парти за възрастен мъж, който щеше да се жени за втори път. Няколко мъже на средна възраст, тип търговци, се бяха събрали в апартамент в „Канога Парк“. Преди да отидем, бяха подпийнали порядъчно и бяха гледали порнофилми. Тази вечер трябваше да изпълним пиеската „Шотландски войник и клакьорка“. Бях облечен във футболен екип, а тя носеше жарсено бюстие, малка плисирана поличка и маратонки. Косата й бе цялата сплетена на плитчици и осеяна с помпони. Онези бяха безсрамни дърти простаци. Преди да пристигнем, си бяха говорили най-различни мръсотии по време на филма и бяха като разгонени псета. Като влязохме и те я видяха, помислих си, че някой от тях ей сега ще пукне. Тя започна да мърда напред-назад, мигаше с дългите си мигли, плезеше език. Пародията разигравахме изцяло по сценарий, но тя реши да импровизира. От нея нямаше да стане актриса, нямаше душа, прекалено животинска бе за тази работа. Но публиката се взриви — мисля, че погледите, които им хвърляше, бяха виновни за това. Както и да е, старците пощуряваха, а тя ги подклаждаше. Това може би й втълпи идеята да стане непредвидима. Изведнъж тя приближи ръка до панталоните ми, сграбчи ме за члена, започна да го друса и мачка и да го масажира, като през цялото време движеше задника си напред-назад. Исках да я спра — не беше разрешено да нарушаваме сценария, освен ако не го поиска клиентът.

Той спря. Чувстваше се неудобно.

— Освен това трябваше да ни се плати. Но не можах да я спра, това би скапало сценката й и щеше да разочарова всички тези стари копелета. Те не откъсваха поглед от нея, тя продължаваше да ме мачка, а аз се смеех на цялата работа. После ме заряза и с валсова стъпка се тръсна върху един от тях, който вече се бе възбудил — тантурест малък човечец с големи диоптри на очилата. Пъхна ръка под панталона му. Всички притихнаха. Той почервеня като цвекло, но не смееше да каже нищо, защото би излязъл глупак в очите на приятелите си. Лицето му придоби болнав вид, но се опитваше да се усмихне. Започна да опипва с език ухото му, докато стискаше члена му. Другите прихнаха да се смеят, за да се освободят от напрежението. Почти веднага закрещяха мръсотии. Нона бе във висините, сякаш самата тя получаваше оргазъм, докато друсаше нещастника. Накрая успях да я измъкна, без това да прилича на скандал. Качихме се в колата и аз й се разкрещях. Гледаше ме, сякаш съм луд и даже невинно попита какво се било случило, направили сме голямо шоу, нали. Разбрах, че е безполезно да й говоря и се предадох. Качихме се на магистралата. Карах бързо, защото нямах търпение да се отърва от нея. После изведнъж усетих, че тя ми отваря ципа. Преди да разбера какво става, членът ми бе вече навън и тя го пое в уста. Карахме с над 100 километра, а тя ме смучеше и ми каза да се наслаждавам. Хареса ми. Бях безпомощен, само се молех да не ни спипа пътен патрул. Вината щеше да бъде моя, нали? Помолих я да спре, но тя не го направи, докато не ме довърши. На следващия ден се обадих на Рамбо и настоях повече никога да не работя с нея. Шефката просто се засмя и каза, че Нона би била велика във филм. По-късно узнах, че е напуснала, просто си отишла.

Този разказ го накара да се изпоти. Той се извини, отиде в банята и се върна свежо сресан и напръскан с дезодорант. Ухаеше на афтършейв. Преди още да успее седне, Майло започна пак да задава въпроси.

— И въобще нямаш идея къде би могла да бъде сега?

Кармайкъл поклати глава.

— Някога да е говорила за нещо лично?

— Не. Няма нищо лично за нея, което да ми е известно. Тя си беше такава, каквато я виждахме.

— Някакво предположение, накъде може да е поела?

— Тя никога не е споделяла от къде идва. Както вече ви казах, направихме три или четири представления и после тя се омете.

— Как се е свързала с „Адам и Ева“?

— Нямам представа. Всеки отива там по различен начин. Рамбо ми се обади след като ме бе гледала в „Ланселот“. Други го намират чрез информация от уста на уста. Тя дава реклами в „жълтите вестници“ и порносписанията. Получава повече заявки, отколкото са й необходими.

— Добре, Дъг — каза Майло, докато ставаше. — Надявам се, че беше откровен с нас.

— Наистина бях, детектив Стърджис. Моля ви, не ме вкарвайте в беля.

— Ще се постарая.

Тръгнахме си. В колата Майло провери телефонния секретар. Нямаше важни съобщения.

— Е, каква е диагнозата на Сърфиста? — попита ме той.

— Извън нашия случай ли? Личностни проблеми, вероятно нарцисизъм.

— Което означава?

— Че той има лоша самооценка, а тя се изразява в егоцентризъм — мускули, витамини, постоянно внимание, което отделя на тялото си.

— Прилича на половината граждани на Лос Анджелис — пробуча той и завъртя стартера.

Когато излизахме от улицата, Кармайкъл вече беше нарамил сърфа, хавлиената кърпа и лосиона за тен и се насочваше към плажа, облечен в бански.

Видя ни и махна за сбогом.

Майло паркира в забранената зона, близо до входа на „Уестърн Педс“.

— Мразя болниците — процеди късо, докато влизахме в асансьора, който ни качи на петия етаж.

Загубихме малко време докато открием Валкроа. Той преглеждаше пациент и се наложи да го изчакаме петнайсетина минути.

Щом влезе, погледна ме накриво и каза на Майло да побърза, защото бил зает. Когато детективът заговори, той демонстративно извади един медицински картон, започна да го разлиства и да си води записки.

Майло е опитен професионалист, но канадецът го затрудни.

Валкроа продължаваше да си драска по картона, без да трепне, когато детективът му съобщи, че знае за посетителите от „Тач“ и за любовната му връзка с Нона Суоуп.

— Свършихте ли, полицай?

— За момента, да, докторе.

— Какво се очаква да направя, може би да се защитавам?

— Бихте могли да започнете с обяснението на вашата роля в изчезването на момчето.

— Това е много лесно. Такава роля не съществува.

— Няма сътрудничество между вас и хората от „Тач“, така ли?

— Абсолютно никакво. Посетих ги веднъж. Това е обяснението на всичко.

— Каква бе целта на вашето посещение?

— Образователна. Интересувам се от комуните.

— Много ли научихте, докторе?

Валкроа се засмя.

— Това е едно спокойно място. Там не се нуждаят от полицаи.

— Как се казваха хората, които посетиха Суоуп?

— Мъжът се казва Барън, а жената — Дилайла.

— Презимена?

— Не употребяват.

— Колко пъти сте посещавали „Тач“?

— Веднъж.

— Добре, това ще го проверим.

— Моля, заповядайте.

Майло го погледна твърдо. Приятелчето се усмихваше надменно.

— Нона Суоуп каза ли ви нещо, което би могло да ни заведе при семейството, където и да е то?

— Не сме разговаряли много. Ние просто се чукахме.

— Докторе, струва ми се, че трябва да преосмислите поведението си.

— Така ли?

Кривогледите му очи се превърнаха в две тиренца.

— Вие прекъснахте работата ми, за да ми задавате глупави въпроси за личния ми живот и очаквате от мен по-добро поведение?

— Във вашия случай професионалното и личното изглеждат доста омесени.

— Колко сте наблюдателен.

— Това ли е всичко, което можете да ни кажете, докторе?

— Какво повече бихте искали да чуете? Че обичам да чукам жени? Е, добре, така е. Копнея за това. Ще имам колкото жени успея да сваля в този си живот, ако пък има и друг после, надявам се, че той ще ми предостави безкрайна верига от горещи, желаещи жени, така че да мога да си продължа чукането. Бях чувал, че половият акт не е криминално престъпление, или може би в Америка са прокарали нов закон?

— Върнете се на работа, докторе.

Валкроа събра бумагите си и напусна със сънлив поглед.

— Какъв кретен — каза Майло, докато се връщахме в колата. — Не бих го допуснал и до малкия си пръст.

Върху страничното стъкло на колата бе залепен стикер за неправилно паркиране от охраната на болницата. Той го скъса и го пъхна в джоба си.

— Надявам се, че не е типичен представител на съвременното лекарско съсловие.

— Единствен е по рода си. Няма да се задържи дълго тук.

Тръгнахме на запад по булевард „Сънсет“.

— Смяташ ли да провериш тази история? — попитах го аз.

— Мога да питам хората от „Тач“ доколко го познават, но ако има някакъв заговор помежду им, те ще ме излъжат. Най-добре е да повикам местния шериф и да разбера дали този шут е бил забелязван повече от един път там. В малко градче като това законът се стреми да забелязва всичко.

— Познавам някого, който може би е близък със сектата „Тач“. Искаш ли да му се обадя?

— Защо не. Няма да боли.

Докара ме до дома и остана малко край езерцето ми да погледа рибата „Кой“. Рибките го хипнотизираха с колорита си и той се смя от сърце, докато им хвърляше късчета храна, а те се бореха да ги лапнат. Когато все пак се насили да си тръгне, голямото му тяло изглеждаше тромаво и натежало.

— Хайде да тръгвам, че мога да зяпам тук докато ми побелее брадата.

Стиснахме си ръце и той се запъти да прекара още един следобед в разпити и изследване на най-лошата част от човешката природа.

12.

Позвъних на професор Сет Фиакър в УКЛА. Той е мой състудент, занимава се със социална психология и от години изучава сектите.

— Здравей, Алекс — каза весело, както обикновено, — току-що се връщам от Сакраменто, имаше дебати в Сената. Беше абсурдно.

Поговорихме си за добрите стари времена и сетне му разказах защо се обаждам.

— Сектата „Тач“ ли? Изненадан съм, че въобще си чувал за тях. Не са много известни и не ходят да убеждават никого в правотата на вярата си. Събират се на едно място, което наричат Убежището. Преди е било манастир и е близо до мексиканската граница.

— Знаеш ли нещо за водача им — Матиас?

— За благородния Матиас — поправи ме той. — По професия е адвокат. Наричал се е Норман Матиас.

— По какви въпроси е бил адвокат?

— Не зная, но е имал голямо влияние. Говорим за Бевърли Хилс.

Странно ми бе да си представя как един адвокат метаморфозира в гуру.

— За какво му е притрябвала тази промяна в начина на живот?

— Не зная, Алекс. Повечето водачи на религиозни групировки твърдят, че имат космически видения. Обикновено това им се случва след като прекарат някоя травма. Нещо като вътрешен глас, който им се обажда в екстремни ситуации. На твоя тип може да му е свършил бензина насред пустинята Мохаве и да е видял бог.

Засмях се.

— Ще ми се да можех да ти кажа нещо повече, Алекс. Сектата не привлича внимание, защото е твърде малка — около шейсетина души. Те съществуват само от три-четири години. Както ти казах, не обикалят да търсят съмишленици, затова сигурно ще си останат малко. Но дали положението ще се промени, когато членовете й застареят, бъдещето ще покаже. Това е важно, защото сега те са на средна възраст, а секти, които възнамеряват да се увеличават, търсят по-млади хора. И все пак новите трябва да бъдат пълнолетни, та родителите им да не се разправят с полицията и да не се опитват да ги върнат към нормалния им начин на мислене.

— А холистици ли са?

— Вероятно. Повечето от сектите са такива. Това е част от отхвърлянето на обществените ценности. Но не съм чувал да са вманиачени на тази тема, ако това искаш да кажеш. Мисля, че държат повече на начина на хранене. Сами отглеждат храната и шият дрехите си — като истинските Утописти: „Онейда“, „Ефрата“ и „Нова хармония“. Мога ли да попитам защо искаш да знаеш всичко това?

Разказах му за решението на Суоуп да не лекуват Ууди, както и за последвалото изчезване.

— Сет, това звучи ли ти като нещо, в което тази секта може да е въвлечена?

— Струва ми се малко вероятно, защото те са много саможиви. Ако се захванат с подобна история, ще привлекат твърде много внимание върху себе си.

— Но техни хора посетиха семейството — напомних му аз.

— Ако искат да разрушат нещо, защо им е да го правят толкова публично? Каза, че семейството живее близо до Убежището?

— Поне доколкото разбрах.

— Значи може просто да са били в добри съседски отношения. В малък град като Ла Виста е нормално местните да гледат с лошо око на такива особняци. А умният особняк се опитва да се сприятели. Това е добра стратегия за оцеляване.

— Като стана дума за оцеляване, как се издържат?

— Предполагам, чрез членски внос. От друга страна, Матиас е богат. Би могъл да издържа цялата секта с властта и престижа си. Ако наистина вярват в самоупованието, надали им трябват и толкова много средства.

— Само още нещо, Сет. Защо се наричат „Тач“?

Той се засмя.

— Проклет да съм, ако знам. Мисля, че ще задам този въпрос на някой от абсолвентите.

Мал Уърти ми се обади по-късно през деня.

— Излиза, че г-жа Мууди не е получила плъх, защото й е било писано да получава по-големи и по-хубави неща. Тази сутрин е намерила изкормено куче, обесено на червата си на бравата на предната врата. Освен това го е кастрирал и напъхал топките в устата му.

Единствено погнусата ме накара да замълча.

— Какъв човек, а? На всичко отгоре се обадил по телефона, в разрез със заповедта, говорил с момчето и го карал да избяга. То се подчинило и минаха седем часа докато успеят да го открият. Хванаха го вчера късно вечерта. Мотаело се из паркинга на някакъв търговски център, на пет мили от дома. Явно е мислело, че баща му ще го вземе и отведе. Когато никой не се появил, горкото дете си изкарало акъла. Безсмислено е да казвам, че Дарлийн се е побъркала. Обаждам се да те помоля да поговориш с децата. В момента грижата за психичното им здраве е нужна повече от всичко друго.

— Те видели ли са кучето?

— Слава богу, не. Тя изчистила всичко преди да могат да го видят. Кога можеш да се срещнеш с тях?

— Не мога да отида в кабинета преди събота.

Бях наел част от апартамента на един колега в Брентууд. Беше ми необходим кабинет за съдебни експертизи, но можех да го използвам само в края на седмицата.

— И тук можеш да свършиш тази работа, само насрочи час.

— Можеш ли да ги доведеш след няколко часа?

— Дадено.

Офисите на „Трентън, Уърти и Ла Роса“ се намираха в надстройката на една престижна сграда на пресечката между „Роксбъри“ и „Уилшър“. Мал, облечен елегантно в тъмносиня коприна и камгар от Бижан, беше излязъл в чакалнята, за да ме посрещне лично. Каза ми, че ще бъдем в неговия кабинет. Спомних си, че стаята винаги ми приличаше на пещера с тъмните си стени и прекалено голямото, подобно на абстрактна скулптура безформено бюро, назъбените модернистични гравюри, окачени по ламперията и полиците, пълни със скъпи — и чупливи — сувенири. Не беше идеалното място за провеждане на терапия на деца, но трябваше да свърши работа.

Пренаредих някои столове, преместих една ъглова маса и направих място за игра в средата. От куфара си извадих хартия, моливи, пастели, марионетки и малка къщурка и ги сложих на масата. Сетне отидох да взема децата на Мууди.

Те чакаха в юридическата библиотека: Дарлийн, Карлтън Конли и децата, които бяха облечени като че ли отиваха на черква.

Тригодишната Ейприл носеше бяла рокля от тафта и бели кожени сандалки върху чорапи с дантелен кант. Русата й коса бе сплетена и вързана с панделка. Беше се сгушила сънливо в скута на майка си, лющеше коричката на някаква рана на коляното и си смучеше палеца.

Брат й бе като от уестърн: бяла риза, кафяви рипсени панталони с маншети обърнати нагоре, небрежно вързана вратовръзка и кафяви половинки обувки. Лицето му бе ожулено, а тъмната му коса зализана в неуспешен опит да бъде накарана да застане мирно. Като всяко деветгодишно момче, изглеждаше окаян в тази премяна. Когато ме видя, се извърна.

— Рики, не бъди неучтив с доктора — смъмри го майка му. — Поздрави любезно. Добър ден, докторе.

— Здравейте, г-жо Мууди.

Момчето мушна ръце в джобовете си и се начумери.

Конли стана от мястото си до нея и се здрависа с мен, ужасно ухилен. Съдийката беше права. Като изключим, че беше значително по-висок, той поразително приличаше на човека, чието място бе заел.

— Докторе — каза глухо.

— Здравейте, г-н Конли.

Ейприл се разшава, отвори очички и ми се усмихна. По време на експертизата тя бе по-лесна за работа — изразително, щастливо дете. Заради това, че е момиче, баща й я пренебрегваше и с това й спестяваше унищожителната си любов. Рики беше любимецът — от което и страдаше.

— Здравей, Ейприл.

Тя примигна, наведа главица и започна да се киска като истинска кокетка.

— Помниш ли играчките, с които си играхме последния път?

Тя кимна и пак се изкикоти.

— Донесъл съм ги тук. Искаш ли пак да си поиграеш с тях?

Погледна майка си, сякаш чакаше позволение.

— Иди да си поиграеш, миличка.

Момиченцето слезе от коленете на майка си и ме хвана за ръка.

— След малко ще се видим, Рики — казах на нацупеното момче.

С Ейприл прекарах двайсетина минути. Наблюдавах как подрежда миниатюрните обитатели на къщичката. Играта й бе организирана, стегната и сравнително спокойна. Въпреки че разигра няколко сцени на семеен скандал, тя ги разрешаваше като пращаше бащата да напусне и семейството заживяваше щастливо оттам насетне. До голяма степен сценариите й излъчваха надежда и решителност.

Насочих вниманието й върху обстановката в дома им и видях, че разбира съвсем правилно за възрастта си какво става. Татко се сърди на мама, мама се сърди на татко, затова няма повече да живеят заедно. Знае, че вината не е нито нейна, нито на Рик и харесва Карлтън.

Всичко беше в съгласие с онова, което бях научил при първата експертиза. Тогава почувствах, че е леко обезпокоена от отсъствието на баща си и явно се бе привързала повече към Конли. Когато я попитах за него, личицето й светна.

— Конли е много мил, доктол Алек. Води ме на зоопалк. Видяхме жилафа. И клокодила.

Очичките й се разшириха от изумление, щом споменът изникна в съзнанието й.

Тя продължи да изрежда хвалби по адрес на Конли и аз се помолих циничните пророчества на съдия Сивиър да се окажат погрешни. Лекувал съм безброй момичета, които страдат от непоносимост към и от страна на бащите си или от липсата на каквато и да било връзка с тях. Знаех какви поражения на психиката понасяха, колко тежко осакатени бяха в отношенията с околните. Това мило същество заслужаваше нещо по-добро.

Когато направих достатъчно наблюдения, за да се уверя, че се развива напълно добре, я върнах. Повдигна се на пръстчета и протегна тънките си като клечки ръчички. Наведох се да ме целуна по бузата.

— Довиждане, доктол Алек.

— Довиждане, миличка. Ако някой път искаш да си поговориш с мен, кажи на мама. Тя ще ти помогне да ми се обадиш.

Съгласи се и се върна в мекия подслон на майчиното си трико.

Рики бе отишъл в един отдалечен ъгъл, стоеше сам и гледаше през прозореца. Приближих се до него, сложих ръка на рамото му и заговорих тихо, така че само той да може да ме чуе:

— Знам, че не искаш да правиш това.

Долната му устна помръдна, вратът му се стегна и той кръстоса ръце пред гърди.

Дарлийн стана, като все още държеше Ейприл и започна да говори нещо, но аз я отдръпнах.

— Сигурно ти е много трудно да се видиш с баща си — продължих внимателно.

Той стоеше изправен като истински моряк и се опитваше да изглежда сериозен и непоколебим.

— Чух, че си избягал.

Не получих отговор.

— Било е истинско приключение, убеден съм.

Бегла усмивка пробягна по лицето му и изчезна.

— Знаех, че си здраво момче, но чак да извървиш пет мили…

Усмивката се върна и този път се задържа малко по-дълго.

— Видя ли нещо интересно?

— А-ха.

— Ще ми разкажеш ли?

Той погледна другите.

— Не тук — уверих го. — Хайде да идем в другата стая. Можем да рисуваме и да си играем като миналия път.

Намръщи се, но ме последва.

Кабинетът на Мал го впечатли и той го обиколи няколко пъти преди да седне.

— Виждал ли си някога такова място?

— А-ха, в един филм.

— Ами? В кой?

— Беше за едни лоши, които превзеха света. Имаха кабинет с лазери и такива работи. Приличаше на този.

— Свърталището на лошите, а?

— Да.

— Мислиш ли, че г-н Уърти е лош човек?

— Татко каза, че е.

— А за някой друг каза ли ти, че е лош?

Стана му неудобно.

— Например за мен? Или за д-р Даскоф?

— А-ха.

— Разбираш ли защо баща ти казва това?

— Защото е луд.

— Точно така. Той наистина е луд. Не по твоя вина или по вина на Ейприл, а защото не иска да се разведе с майка ти.

— Да — каза момчето с внезапно озлобление, — но вината е нейна.

— Вината за развода ли?

— Тя го изгони, а къщата я купи той, със свои пари.

Накарах го да седне, обърнах стола си срещу неговия и сложих ръцете си на малките му рамене, докато говорех:

— Рики, съжалявам, че всичко е толкова тъжно. Зная, че искаш майка ти и татко ти отново да бъдат заедно. Но това няма да стане. Спомни си само как са се карали през цялото време.

— Да, но после спираха и бяха щастливи с нас.

— Тогава беше хубаво, нали?

— Да.

— Но скандалите ставаха все по-сериозни и по-сериозни и накрая не им остана много щастие.

Той поклати глава.

— Разводът е ужасно нещо — казах аз, — сякаш всичко се руши.

Той извърна поглед.

— Естествено е да те е яд, Рик. И аз бих се ядосвал, ако родителите ми се развеждаха. Но не трябва да бягаш, защото можеш да пострадаш.

— Татко ми ще се погрижи за мен.

— Рики, зная, че много обичаш баща си. Така и трябва да бъде. Бащата е много специален човек и трябва да може да бъде с децата си, дори и след като се разведе. Надявам се, че някой ден твоят баща ще може да ви вижда често и да ви води на разни места и да се забавлявате заедно. Но засега — а това наистина е тъжно — не е добре да прекарва много време с теб и Ейприл. Разбираш ли защо?

— Защото е болен.

— Точно така. А знаеш ли от какво е болен?

Той се замисли над въпроса.

— Полудява.

— Донякъде е така. Ненадейно се разярява, натъжава или развеселява. Когато се разяри, може да направи много безумни неща, които не бива да прави. Например да се сбие с някого. Това може да бъде опасно.

— Да, защото ще го пребие.

— Вярно е, но е опасно за човека, когото ще пребие. И вие с Ейприл може случайно да пострадате. Разбираш ли?

Кимна неохотно.

— Не казвам, че вечно ще бъде болен. Има лекарства и ако ги взима, ще му помогнат. Разговорите с лекари като мен също могат да му помогнат. Но баща ти не иска да признае, че има нужда от помощ. Затова съдията каза, че не може да те вижда, докато не се оправи. Това го вбеси и сега мисли, че всички са лоши и се опитват да му навредят. А ние наистина се опитваме да му помогнем. И да защитим вас.

Той ме погледна, стана, намери хартията за рисуване и започна да сгъва цял арсенал от хартиени самолетчета. В следващия четвърт час поведе самотна битка с епични размери, като разрушаваше цели градове, избиваше хиляди хора, тичаше, крещеше и късаше хартия.

После порисува малко, но не хареса нито едно от произведенията си, смачкваше ги, и ги хвърляше в боклука. Опитах се да го накарам да говори за епизода с бягството, но отказваше. Повторих му за опасностите, а той ме слушаше, явно отегчен. Повдигна рамене, когато го попитах дали ще го направи отново.

Върнах го обратно и повиках Дарлийн в кабинета. Носеше розов гащеризон, с лека щампа и сребристи сандали. Тъмната й коса бе вдигната високо. Бе прекарала много време над грима си, но все още изглеждаше уморена, унила и изплашена. След като се настани срещу мен, извади от чантата си носна кърпичка и започна да я прехвърля от ръка на ръка, като я мачкаше и стискаше.

— Сигурно ви е много трудно — казах аз.

Очите й се напълниха със сълзи и кърпичката влезе в действие.

— Този човек е луд, докторе. Все повече полудява и няма да ме остави на мира, без да направи нещо адски ненормално.

— Как са децата?

— Ейприл се привързва лесно — видяхте сам. Става нощно време и иска да дойде в нашето легло. Тя е мило същество. Но Рик ми е проблем, сърдит е през цялото време, отказва да се подчинява. Вчера напсува Карлтън.

— А какво направи Карлтън?

— Каза, че ще го напляска, ако го направи отново.

Е, няма що.

— Не е хубаво Карлтън да се намесва в дисциплината все още. На децата им трябва време да свикнат с присъствието му. Ако го оставите той да се разправя, те ще се чувстват изоставени.

— Но, докторе, той не може да държи такъв език.

— Да, но вие трябва да се справите с това, г-жо Мууди. За децата е важно да знаят, че вие сте с тях, че отговорността е ваша.

— Добре — каза тя, но не беше ентусиазирана. — Ще опитам.

Знаех, че няма да го направи. „Ще опитам“ беше казано само за да отбие номера. След няколко месеца ще се чуди защо и двете деца са раздразнителни, тъжни и непослушни.

Така или иначе, аз си свърших работата като й казах, че децата могат само да имат полза от професионална помощ. Ейприл, обясних й, не създаваше сериозни проблеми, но бе някак несигурна. Терапията при нея щеше да бъде по-кратка и можеше да намали риска от по-тежки проблеми в бъдеще.

От друга страна, Рики бе неспокойно малко момче, изпълнено с гняв и с изгледи да избяга отново. Тук тя ме прекъсна и каза, че вината за бягството е на бащата на момчето и че като се замисли, детето много й прилича на баща си.

— Г-жо Мууди, Рики трябва все някак да „изпусне парата“.

— Знаете ли, той и Карлтън започнаха да се разбират по-добре. Вчера играха на гоненица в двора и се забавляваха много добре. Сигурна съм, че Карлтън ще му окаже добро въздействие.

— Добре, но това няма да замени помощта на професионалиста.

— Докторе — каза тя, — нямам повече пари. Знаете ли колко струват адвокатите? Днешната ни среща ме изстисква докрай.

— Има клиники, в които работят според платежоспособността на клиентите. Ще дам няколко телефонни номера на г-н Уърти.

— Далече ли се намират? Не пътувам по магистралата.

— За вас ще опитам да намеря някоя по-наблизо, г-жо Мууди.

— Благодаря ви, докторе.

Въздъхна, стана и ме остави да й държа вратата.

Гледах как тежко стъпва като стара жена и почти забравих, че е на двайсет и девет.

Продиктувах заключенията си на секретарката на Мал, която ги напечата тихо на стенографска машина, каквито използват в съда.

Когато тя излезе, Мал донесе бутилка „Джони Уокър“ с черен етикет и наля и на двама ни по един пръст.

— Благодаря ти, че дойде, Алекс.

— Няма проблем, но не съм сигурен, че беше от полза. Тя няма да изпълни това, което й казах.

— Ще следя да го изпълнява. Кажи й, че е важно за случая.

Отпивахме от скоча.

— Странно — каза той, — че поне засега съдийката не е получила от гадните изненади. Явно Мууди е луд, но не и глупав. Но тя е вбесена от цялата история. Обадила се е на окръжния прокурор и му е наредила някой да се заеме с това. Той прехвърлил всичко на отдела във „Фуутхил“.

— Откъдето казаха, че вече го издирват.

— Именно. — Той се изненада.

Разказах му за Фордибранд, човекът на Майло.

— Много впечатляващо, Алекс. Няма ли продължение?

Той отново взе бутилката, но аз отказах да пие повече. Трудно е да се устои на доброто шотландско уиски, но разговорът за Мууди ми напомняше колко е важно да бъдеш трезвен.

— Както и да е, от „Фуутхил“ твърдят, че го издирват много сериозно, но смятат, че е отишъл в „Енджълис Крест“.

— Чудесно.

Националният парк „Енджълис Крест“ представлява 600 хиляди акра дива природа, с която граничеше градът на север. Семейство Мууди са живели близо до Санленд, гората явно е позната територия за Ричард и би било естествено да избяга там. Голяма част от парка е непроходима по друг начин, освен пеша и човек можеше да се скрие там колкото пожелае. Мястото бе убежище за туристи, бивакуващи, природолюбители и катерачи, както и за множество рокери извън закона, които празнуват цяла нощ и преспиват в пещерите. А проломите и водните площи се бяха превърнали в бунища за трупове.

Точно преди да се спречкаме на паркинга пред съда, Мууди говореше за живот сред дивата природа като откровено включваше и децата в мечтите си. Разказах на Мал за това.

Той кимна мрачно.

— Казах на Дарлийн да вземе децата и да изчезне от града за известно време. Родителите й имат ферма близо до Дейвис. Днес заминават.

— Мислиш ли, че той няма да се сети?

— Само ако се появи. А аз се надявам, че ще реши да си поиграе на горски дух още малко.

Вдигна ръце.

— Това е най-доброто, което мога да направя.

Разговорът доби обезпокоителен обрат. Станах да си вървя и си стиснахме ръце. На вратата го попитах дали е чувал за адвокат на име Норман Матиас.

— Буреносният Норман? Че как да не го познавам? Изправял съм се срещу него в най-малко дузина дела. Най-големият мръсник в Бевърли Хилс.

— Бракоразводни дела ли водеше?

— Беше най-добрият в тази област. Страшно агресивен, беше известен с това, че клиентите му винаги получаваха това, каквото искаха, а на него не му пукаше кого ще засегне по време на делото. Разведе много холивудски звезди, за което получи големи пари и започна да се мисли за звезда. Много е суетен, носеше крещящи дрехи, по една руса мадама във всяка ръка и изпускаше дим от „Дънхил“ през лула от морска пяна, струваща цяло състояние.

— В днешно време е настроен по-духовно.

— Да, чух. Събрал някаква група особняци близо до границата. Наричал се Великият Благороден Пууба или нещо от този род.

— Благородният Матиас. Защо му е притрябвало да зарязва кариерата си?

Засмя се от неудобство.

— По-скоро тя го заряза. Беше преди пет-шест години. Писаха във вестниците. Учуден съм, че не помниш. Матиас беше адвокат на съпругата на някакъв драматург. Човекът тъкмо бе успял — негова пиеса станала страшен хит на Бродуей — след като десет години не му вървяло. Тогава жена му си намерила друг неудачник, на когото да бъде майка и подала молба за развод. Матиас й спечелил всичко — огромен процент от приходите на пиесата, както и немалка част от доходите на мъжа й за следващите десет години. Случаят бе раздухан и беше насрочена пресконференция в съда. Матиас и жената се били упътили натам, когато съпругът изникнал отнякъде с един двайсет и два милиметров пистолет. Прострелял и двамата в главите. Тя загина, но адвокатът се отърва на косъм, след половингодишна борба със смъртта. Сетне изчезна и след известно време се появи като „махариши“. Нормална калифорнийска история.

Благодарих му за информацията и се упътих да си вървя.

— А откъде този интерес? — попита ме Мал.

— Нищо особено. Чух името му в някакъв разговор.

— Буреносният Норман — усмихна се той, — човекът, който се очисти от греховете си като обезумя.

13.

На следващата сутрин Майло почука на вратата ми и ме събуди в шест и четиридесет и пет. Небето бе притъмняло. Цяла нощ бе валяло и въздухът бе пропит с влага. Щом излязох, костите ми просмукаха неумолимия студ, приютил се в долчинката.

Върху измачканата си риза, вратовръзката на кафяви и сини шарки и кафявите панталони, той носеше тънък, лъскав, черен шлифер. Брадичката му синееше от наболата брада, а клепачите му натежаваха от умора. По грубите му обувки имаше кал и той я изстърга о ръба на терасата преди да влезе.

— Открихме двама от семейството — майката и бащата — близо до каньона Бенедикт. Застреляни са в гръб.

Говореше бързо без да ме поглежда и ме подмина, за да влезе в кухнята. Последвах го и сложих да се вари кафе. Докато кипне, си измих зъбите на умивалника в кухнята, а той намери парче от франзела и го задъвка. Не проговорихме преди да седнем на старата дъбова маса и започнем да изливаме на големи глътки парещата напитка в гърлата си.

— Някакъв старец с детектор за метали ги открил около един след полунощ. Човекът е заможен, пенсиониран зъболекар с голяма къща до Бенедикт, но обича да скитосва в мрака. Уредът му уловил монетите в джоба на мъжа — той и жена му не бяха заровени дълбоко. Дъждът бе отмил малко от калта и той видял част от човешка глава на лунната светлина. Горкият, целият трепереше.

Той погледна унило надолу.

— Със случая се бе заел друг детектив, но като идентифицирали труповете, той се сетил, че аз се занимавам с това и ми се обади. Така или иначе колегата е в отпуска и беше щастлив да се отърве от случая. Бях там в три часа.

— Нямаше ли някаква следа от Ууди и Нона?

Майло поклати глава.

— Нищо. Претършувахме целия район. Мястото, където ги открихме, е точно преди пътят да се изкачи към Долината. В голямата си част пътят е много добър, но от западната страна има едно съвсем малко дере, което строителите са пропуснали. Представлява вдлъбнатина, подобна на котловина, покрита с храсти и насъбрана около половин метър шума. Ако караш бързо, неминуемо ще я пропуснеш, защото е отделена от пътя от голям евкалипт. Претършувахме я сантиметър по сантиметър. Най-смешното е, че докато копаехме, открихме друг труп, но от него бе останал само скелета. По формата на таза експертът по съдебна медицина определи, че е на жена. Престоял е там поне две години.

Той се концентрираше върху подробностите, за да превъзмогне емоционалното въздействие, което му оказваха убийствата. Отпи голяма глътка кафе, потърка си очите и потрепери.

— Изстискан съм. Чувствам се като изцеден лимон.

Свали си шлифера и го преметна през стола.

— Няма ли да грейне слънце над тая проклета Калифорния? — изръмжа накрая. — Чувствам се така, сякаш съм ровил в оризище.

— Искаш ли суха риза?

— Не. — Той потърка ръцете си една в друга, отпи още кафе и стана да си налее отново.

— Нямаше следа от децата — повтори, като се върна на масата. — Има няколко вероятности: първо, не са били с родителите си и са пропуснали случилото се. Когато са се върнали в мотела, са видели кръвта и са избягали от уплаха.

— Но защо цялото семейство да не е заедно, ако са се прибирали вкъщи?

— Може да го е извела на сладолед, докато родителите опаковат багажа.

— Не, Майло, той бе твърде болен за такова нещо.

— Да, все забравям. Сигурно несъзнателно потискам тази мисъл.

— Сигурно.

— Добре тогава, втора хипотеза. Не са били заедно, защото сестрата е отмъкнала детето. Ти ми каза, че според Бев, тя не понасяла родителите си. Значи, може и така да е станало.

— Не трябва да приемаме стопроцентово за чиста монета нещата, които Бев казва за момичето, Майло. Нона е спала с любовника й и тя я ненавижда.

— Сам ми каза, че момичето е било намусено, когато си го срещнал и се е сопнало на Мелендес-Линч. От това, което Рамбо и Кармайкъл ни разказаха, излиза, че е доста странно момиче.

— Вярно е. Явно има много проблеми. Но защо ще отвлича брат си? Според всеобщото мнение, тя е егоцентрична, откъсната от семейството си. Не е била близка и с Ууди. Рядко го е посещавала и то обикновено нощем, когато той спял. Мога да приема това, че не е била с другите, но не и останалото.

— Я, колко си забавен — каза Майло, — ще ти звънна следващия път, когато ми трябва някой да ме подкрепи.

Устата му се разтвори в огромна прозявка. Когато си пое достатъчно въздух, продължи:

— Всичко, което казваш е логично, приятелю, но аз трябва да разгледам всяка възможност. Преди да дойда тук се обадих на Хутън в Ла Виста. Горкият дявол, събудих го и му казах да прерови града за нея и детето. Остана потресен като чу какво се е случило с родителите. Каза, че вече е преровил навсякъде още първия път, когато му се обадих, но обеща да го направи отново.

— Включително мястото, където се събират „Тач“?

— Най-вече там. Може да се окаже, че Мелендес-Линч е бил прав от самото начало. Дори Хутън нищо да не открие, заподозрени има. Още тази сутрин отивам там да ги проверя. Особено двамата, които са дошли на посещение на Суоуп. Няколко мои момчета ще идат днес в болницата да разпитат всеки, който е имал контакт със семейството. Специално внимание ще отделят на този тиквеник Валкроа.

Предадох му информацията на Сет Фиакър за „Тач“ и мнението му, че са уединена секта, която избягва да привлича внимание и добавих историята на Норман Матиас, предадена ми от Мал.

— Не търсят привърженици — изтъкнах аз, — усамотяват се. Каква може да бъде мотивацията им да се забъркват с външни хора?

Майло не обърна внимание на въпроса ми и изрази учудване от личността на Благородния Матиас.

— Матиас ли е водачът им? Все се чудех какво е станало с него. Спомням си онзи случай. Убийството бе станало в Бевърли Хилс, така че ние не се занимавахме. Пъхнаха съпруга в затвора в Атаскадеро и след шест месеца той си забърка отровен коктейл. — Усмихна се тъжно. — Какво ли знаеш ти?

Отново се прозина и отпи още кафе.

— Мотивация ли търсиш? — повтори. — Може би са мислили, че са успели да убедят Суоуп да лекуват сина си по техните методи, но после родителите са се отметнали и онези са ги изтървали от контрола си.

— Цялата история е извън контрол.

— Не забравяй какво ти казах в мотелската стая: светът все повече се побърква. Освен това сектантите може да са били кротки и свенливи по-рано, когато твоят приятел професорът ги е проучвал, но вече да не е така. Странните хора също се променят, както и всички останали. Помниш ли как смятаха Джим Джоунс за герой, докато не се превърна в Иди Амин[10].

— В тази догадка има резон.

— Естествено, аз съм про-фе-си-о-на-лист.

Той се засмя. Топлият ромон на смеха му скоро бе заменен от студената тишина на затаените подозрения.

— Има още една възможност — не издържах аз накрая.

— Е, щом отваряш дума — да, има. — Зелените му очи потъмняха меланхолично. — Децата да са погребани на друго място. Този, който го е направил, се е изплашил от нещо преди да успее да зарови и тях в Бенедикт. Там е пълно с койоти и какви ли не твари. Виждаш две очи и си глътваш езика. Правдоподобно е.

Сърцето ме сви и се бях вцепенил още когато разбрах за убийството и през цялото време вниманието ми се щураше между това, което казваше Майло и образите, които непрекъснато изникваха пред очите ми. Но сега цялата тежест на думите му се стовари върху мен и ми се наложи да събера всичките си сили, за да не рухна смазан.

— И все пак ще продължиш да го търсиш, нали?

Той ме погледна, учуден от настойчивия ми тон.

— Обръщаме цял Бенедикт от призори, Алекс, ходим от врата на врата да разпитваме дали случайно някой не е видял нещо. Но беше тъмно, така че е почти невероятно да има очевидци. Ще обходим и останалите каньони — Малибу, Топанга, Колдуотър, Лоръл, както и Глен. Това са хиляди часове безплодно търсене.

Върнах се на темата за убийството на родителите, защото от цялата потресаващо мрачна история предпочитах да говоря за това, отколкото да си представям какво се е случило на Ууди.

— В Бенедикт ли са били застреляни?

— Изглежда, не. По земята нямаше следи от кръв и не открихме гилзи. Не сме съвсем сигурни заради дъжда, но всеки от тях има по шест куршумни рани. Толкова много стрелба трябва да е вдигнала доста шум, а освен това щяхме да открием гилзите. Били са убити другаде, Алекс, и след това заровени. Няма никакви следи от стъпки или автомобилни гуми, но те явно са заличени от дъжда.

Той яростно късаше от франзелата с малките си, остри зъби и дъвчеше шумно.

— Искаш ли още кафе? — предложих му.

— Не, благодаря. Нервите ми са опънати до крайност.

Той се наведе напред и опря широките си, дебели пръсти върху масата.

— Съжалявам, Алекс. Знам, че детето не ти е безразлично.

— Все едно сънувам кошмари — признах му. — Опитвам се да не мисля за него.

В този момент, сякаш нарочно, малкото бледо лице изплува в съзнанието ми. Играехме на „Дама“ в полиетиленовата стая…

— Като видях мотелската стая наистина помислих, че са си заминали вкъщи, че е имало някаква семейна разпра — говореше той мрачно. — От огледа на телата съдебната експертиза предполага, че са били убити преди няколко дни. Може би скоро след като детето е изчезнало от болницата.

— Безсмислено е да умуваме за това, Майло — опитах се да го кажа успокоително. — Нямаше начин да се досетим.

— Така е. Мога ли да ползвам тоалетната?

Когато той си отиде, се насилих да се съвзема — почти без успех. Ръцете ми трепереха, а главата бучеше. Последното, от което имах нужда сега, бе да остана сам, в безпомощност и терзание. Исках да се разсея като правя нещо. Бих отишъл до болницата да кажа на Раул за убийствата, но Майло ме помоли да не го правя. Започнах да се разхождам из стаята, напълних чаша с кафе, хвърлих го в мивката, взех вестника и отворих на програмата на телевизията. Рано сутринта щяха да дават нова версия на сериала „Санта Моника“ и документален филм за Уилям Бъроуз. Последното звучеше достатъчно чудновато, за да ме откъсне от действителността. Тъкмо излизах, когато Робин ми се обади от Япония.

Не й казах за историята със Суоуп. Ние винаги сме били откровени един към друг и съвестта ме загриза, че съм скрил нещо от нея. От друга страна, продължих да размишлявам, така трябваше да направя, защото ужасните новини чути от такова голямо разстояние щяха само да я обременят с голямо притеснение.

В опит да потуша чувството си за вина, прекарах доста време в телефонен разговор с един цветар, който щеше да изпрати от мое име дузина червени рози от другата страна на земното кълбо.

14.

Обади ми се някаква жена. Гласът й бе развълнуван и ми се струваше познат.

— Д-р Делауер, нуждая се от помощта ви.

Опитах се да отгатна — дали не беше отдавнашна пациентка, отново изпаднала в криза? Ако е така, това че не мога да се сетя за нея само би задълбочило депресията й. Реших да се преструвам, докато не открия коя е.

— Как мога да ви помогна? — попитах успокоително.

— Става дума за Раул. Забърка се в голяма каша.

Бинго! Беше Хелън Холройд. Гласът й бе променен от вълнението.

— Каква каша, Хелън?

— В затвора е, в Ла Виста!

— Какво?

— Току-що говорих с него — позволили са му да проведе само един разговор. Гласът му звучеше ужасно. Един господ знае какво правят с него там. Да затворят гений като обикновен престъпник! За бога, моля ви, помогнете му!

Беше съсипана, което не ме учудваше. Студеният тип хора всъщност се преструват на такива, за да прикрият вулкана от тревога и противоречие, който гори дълбоко в тях. Получава се нещо като емоционално освобождаване, ако щете. Достатъчно е само да разчупите леда и разтопената лава ще се разлее.

Тя подсмърчаше и дишането й се затрудни.

— Успокойте се. Ще оправим нещата. Но първо ми кажете какво стана?

Успя да се съвземе едва след няколко минути.

— Полицията дойде в лабораторията вчера следобед. Казаха му, че онези хора са убити. Бях там, работех в другия край на стаята. Новините не го развълнуваха видимо. Работеше на компютъра, печаташе някакви данни и въобще не спря, докато те бяха там. Продължи да си работи. Знаех, че нещо не е наред. Не му е присъщо да бъде безчувствен. Явно бе дълбоко разстроен. Когато си отидоха, опитах се да говоря с него, но той не пожела. Сетне си тръгна, излезе от болницата, без да каже на никого къде отива.

— И е тръгнал към Ла Виста.

— Да, сигурно не е спал цяла нощ, мислил е за това и е тръгнал призори, защото е пристигнал там преди десет. Успял е да се скара с някакъв човек. Не зная с кого, защото не ни оставиха да говорим много, а и той бе развълнуван и говореше несвързано. Обадих се на шерифа, но той ми съобщи, че са задържали Раул, за да бъде разпитан от полицията в Лос Анджелис. Не пожела да ми каже нищо повече. Добави, че мога да наема адвокат и затвори. Беше груб, безчувствен, говореше за Раул така, сякаш е престъпник и това, че го познавах превръщаше и мен в престъпник.

Тя изсумтя презрително при спомена за унижението, което бе изживяла.

— Тази история ми напомня романи на Кафка! Толкова съм объркана, не зная как да му помогна. Сетих се за вас, защото той ми е казвал, че имате връзки в полицията. Моля ви, кажете какво да направя.

— Засега нищо. Ще се обадя на няколко души и после ще ви звънна. Откъде се обаждате?

— От лабораторията.

— Не мърдайте оттам.

— Рядко ми се случва да изляза оттук.

Майло го нямаше, а дежурният в управлението не пожела да ми каже къде мога да го намеря, затова попитах за Делано Харди. Той бе партньор на приятеля ми от време на време. Свързаха ме, след като чаках десетина минути. Харди е елегантен, оплешивяващ черен мъж, с приятно чувство за хумор и вечна усмивка. Умението му на стрелец ми бе спасило живота веднъж.

— Ей, докторе.

— Здрасти, Дел. Трябва да говоря с Майло. Дежурният беше много потаен. Не се ли е върнал още от Ла Виста?

— Не, защото въобще не е ходил там. Плановете се промениха. Отдавна работехме по един важен случай и вчера попаднахме на сериозни следи.

— Да не би да става дума за изнасилвача?

— Именно. Хванахме го най-накрая и Майло и още едно момче са при него. Играят си на доброто ченге и лошото ченге.

— Поздравления за този удар. Би ли му предал да ми се обади щом се освободи?

— Какво се е случило?

Разказах му.

— Чакай да видя дали ще се върне скоро.

Върна се след малко.

— Каза да изчакаш половин час. Ще ти позвъни.

— Много ти благодаря, Дел.

— Няма за какво. Между другото, още се уча да свиря на „Фендър“-а.

Освен детектив, Харди бе и китарист. Свиреше с една „Ритъм енд блус“ група след работно време. В знак на благодарност за точната стрелба, му бях подарил първокласен „Фендър Стрейтокастър“.

— Радвам се, че ти харесва. Хайде пак да направим джем сешън.

— Хайде. Ела в клуба и си донеси саксофона. Сега трябва да вървя.

Обадих се на Хелън, за да й кажа, че ще отнеме време. Не се беше съвзела и за да я разсея, разпитах за работата й. Когато гласът й отново стана хладен, знаех, че ще се оправи. Поне за известно време.

Майло се обади след около час.

— Не мога много да говоря, Алекс. Хванахме онзи мръсник. Оказа се студент от Саудитска Арабия, роднина на кралското семейство. Нещата ще се усложнят, но проклет да съм, ако успее да се измъкне заради дипломатическия си имунитет.

— Как го хванахте?

— Ще ми се да мога да кажа, че беше блестящо изпълнение от страна на полицията. Нападнал още една жена, а тя имала парализиращ спрей в чантата си и го пръскала, докато мръсникът се разпищял от болка. Сритала го и после ни се обади. А тя е съвсем дребничка — добави той с възхищение. — В дома му намерихме статиите, публикувани за другите му жертви. Той се насира, когато се възбуди. Доста беше забавно, докато го разпитвахме. Освен това тъпият му адвокат също трябва да присъства на разпита.

— Явно се забавлявате. Слушай, ако сега не можеш да говориш…

— Няма нищо. Излязох в почивка, имам нужда от глътка въздух. Дел ми предаде за кубинеца. Обадих се на Хутън и той ми каза какво се е случило. Приятелят ти явно има гореща кръв. Тази сутрин влязъл в града като Гари Купър, преди да пуснем публичното изявление по повод на убийствата. Налетял на Хутън, поискал онези от „Тач“ да бъдат арестувани за убийството на Суоуп, и заявил, че сектантите държат момчето и Нона като пленници. Хутън му обяснил, че вече ги е разпитвал, че и аз ще отида при тях и че скривалищата им са основно претърсени. Мелендес-Линч въобще не го изслушал, започнал да го ругае и накрая Хутън трябвало буквално да го изрита. Качил се на колата си и се упътил право към „Убежището“.

Изругах.

— Чакай, сега идва интересната част. Онези явно са сложили метални порти на входа на убежището и са ги заключили. Мелендес-Линч тропал и крещял да го пуснат да влезе. Неколцина излезли да го успокоят и той се сбил с тях. Всички последствия от схватката са на негов гръб. Те се прибрали, а той запалил двигателя и разбил вратата с автомобила. Тогава повикали Хутън и той го арестувал за нарушаване на спокойствието, неподчинение и бог знае още какво. Хутън твърди, че нашият човек прилича на лунатик и ме попита дали въобще искаме да го разпитваме. Затворил го, предложил му адвокат и му позволил да проведе полагащия му се разговор.

— Невероятно.

— Нали? Между него и Валкроа и историите, които Рик ми разправя, започвам да губя и малкото останала ми вяра в съвременната медицина. Искам да кажа, че тези хора просто не вдъхват доверие.

— Може би и Суоуп са мислили така.

— Сигурно. Особено ако са се сблъскали със свинщината, с която ние се занимаваме, мога да ги разбера защо са искали да избягат.

— Но не дотам, докъдето стигнаха.

— Да. Виж, Алекс, щом се уверя, че саудитецът със сигурност е на топло зад решетките, случаят „Суоуп“ става номер едно в програмата ми. Но ако изтървем Дрисльото от очи, той ще се измъкне и преди да се усетим, ще бъде в Риад.

Думите му ме смразиха. Знаех много добре, че за Майло човешкият живот значи много. Ако смяташе, че Нона и Ууди са живи, щеше да се заеме да ги търси, независимо от арабина.

Преглътнах яда си.

— Кога реши, че са мъртви.

— Какво? За бога, Алекс, престани да правиш анализи! Нищо не съм решил. Пратил съм взводове из Каньоните, поне два-три пъти дневно проверявам полицейските бюлетини. Така че не можеш да кажеш, че не си мръдвам пръста. Но е факт, че по единия от случаите, върху които работя, имам заподозрян, а по другия — нямам. Ти с кое би се захванал по-сериозно на мое място?

— Извинявай. Излязох от релси. Просто ми е трудно да мисля за това дете като за безнадежден случай.

— Зная, приятелю. — Тонът му омекна. — И на мен ми е притеснено. Прекарал съм твърде много време сред кръв и мръсотия. Само се пази да не се вживееш прекалено. И този път.

Несъзнателно опипах челюстта си.

— Добре. Какво ще стане с Раул? Трябва да кажа нещо на приятелката му.

— Нищо няма да стане. Казах на Хутън, че може да го пусне, че човекът може да не е наред, но засега не е заподозрян в нищо. Хутън обеща, че ще го изведат с ескорт. Мелендес-Линч не е престанал да прави гръмки изказвания откакто са го затворили и не искат да свърши някоя глупост като го пуснат. Ако смяташ, че можеш да го укротиш, ще кажа на Хутън да го пусне под твое попечителство. Това че си психиатър ще улесни нещата.

— Не зная, виждал съм Раул да избухва, но чак толкова…

— Както кажеш. Той може да поседи на топло, ако не се успокои и съгласи да говори с адвокат, или ако някой не иде да го прибере.

Ако се разчуеше, че Мелендес-Линч е в затвора, професионалната му репутация щеше да пострада. Освен Хелън Холройд, не познавах други негови близки, а не беше подходящо тя да го вземе от Ла Виста.

— Алекс, трябва да се връщам — каза Майло, — ще си запуша носа преди да вляза там.

— Добре, обади се на шерифа и му кажи, че ще отида колкото мога по-скоро.

— Какъв свестен човек си. Чао.

Отново се обадих на Хелън и й казах, че съм осигурил освобождаването на уважавания доктор Мелендес-Линч. Тя ми благодари прочувствено и започна да хлипа, преди да затворя. Направих го за нейно добро.

15.

„Севил“-ът ми се плъзна по междущатската магистрала малко след пладне. Първата половина от двучасовото пътуване до Ла Виста беше по-скоро слалом в южна посока из индустриалната зона на Калифорния. Карах с висока скорост покрай стопански дворове, товарни докове, огромни търговски шлепове, полутъмни складове и заводи, които бълваха отровни зловония в атмосферата под прикритието на рекламни плакати с не по-малки размери от самите тях. Държах затворени прозорците на колата, а климатизаторът работеше на пълни обороти. Слушах касета с изпълнения на Флора Пюръм.

Около Ървайн пейзажът рязко се промени в безкрайни зеленини — полета от плодороден чернозем, изрядно засадени с редици от домати, чушки, ягоди и царевица, тук-таме осеяни с макове. Отворих прозореца и вътре нахлу миризмата от тор. Не след дълго магистралата започна да се движи успоредно на океанския бряг, а полето отстъпи на богатските квартали на „Ориндж Каунти“, после се промъкна през големи празни пространства, оградени с бодлива тел — правителствена земя, за която се говореше, че била секретен ядрен полигон.

Малко след „Оушънсайд“ трафикът в обратната посока съвсем намаля. Тук имаше контролен пункт на Граничната полиция за желаещите нелегално да емигрират. Полицаи в сини униформи и шапки стил „Мечокът Смоуки“ се пъхаха във всяка кола. На болшинството махаха да преминават, но някои биваха отделяни за по-сериозна проверка. Отстрани процесът изглеждаше доста церемониален. Сякаш трябваше да стресне търсачите на „сладък живот“. Ефектът от него, обаче, бе не по-голям отколкото от събирането на вода в сито.

След няколко километра слязох от магистралата и тръгнах на изток по щатския път, който бе осеян с комплекси заведения за бърза закуска и бензиностанции на самообслужване и накрая се отклоних по двупосочен черен път.

Пътят се разшири, когато започна да се изкачва по склоновете на планината, осеяна с лавандулови поляни. Двайсет минути вън от блъсканицата и вече бях единственият на шосето. Минах покрай каменоломна за гранит, където машини с вид на богомолки риеха в земята и изваждаха купчини пръст, каменни блокове и кал. После покрай пътя видях ранчо за отглеждане на коне, а накрая нищо. Прашасали от времето реклами за „луксозни общежития“ и „градски жилища“ висяха по стените на една сграда, но освен един замразен проект — останали без покрив руини на малки къщички, скътани в безсенчеста клисура — нищо не беше останало. Това бе една празна и безжизнена земя.

С увеличаване на височината декорът стана по-богат. Цитрусови плантации, засенчени от евкалипти и километрични масиви авокадо предхождаха входа на Ла Виста. Градът се бе сгушил в равнина в подножието на планината, обграден от гори и рядка високопланинска растителност. Само миг невнимание и щях да го пропусна.

Главният път се наричаше авеню „Ориндж“ и голяма част от него представляваше обширен двор, пълен с неработещи земеделски машини — трактори, култиватори, булдозери. В единия край на двора имаше продълговата ниска сграда с големи прозорци, а над входа й овехтяла дървена табела указваше продажба, даване под наем и поправка на земеделски машини и инструменти.

Улицата бе тиха и очертана с диагонални линии за паркиране. Малко от местата бяха заети и то предимно с лекотоварни пикапи и стари седани. Ограничението на скоростта бе 25 км/час. Забавих и преминах покрай магазинче за сухи фрукти, бакалия, кабинет на „чекръкчия за осем долара на сеанс“ (предварителното записване не бе необходимо), бръснарница и таверна без прозорци, наречена „При Ерна“.

Кметството бе двуетажна сграда, облицована с розови блокове шлака и се намираше на средата по пътя за града. До центъра на добре поддържан двор водеше циментова пътека, оградена с високи палми от двете й страни. В края на алеята имаше поцинкована порта, оставена полуотворена. Над входа бяха забити два лъснати метални пръта, в които се вееха знамето на Калифорния и флагът „Олд Глори“[11].

Паркирах пред входа на сградата, излязох в сухата жега и тръгнах към вратата. Възпоменателна плоча с името на Ла Виста, загинал геройски през Втората световна война и датирана от 1947 година, бе поставена в ляво от централния вход. Влязох в огромното антре, което съдържаше само две овехтели дървени скамейки. Огледах се за указание, но не видях такова. Все пак чух звук от пишеща машина и се насочих към него. Стъпките ми отекваха из празния коридор.

Открих една жена, която чукаше по механична машина „Роял“ в малка и добре натъпкана с дървени кантонерки стаичка. Цялата обстановка бе гротескна. Електрически вентилатор подухваше от тавана, като си играеше с краищата на косите й.

Покашлях се. Тя вдигна стреснато поглед, но после се усмихна. Попитах я къде мога да намеря шерифа. Тя ми посочи задна стълба, която водеше към втория етаж.

На края на стълбата имаше скромна съдебна зала, в която, както личеше, отдавна не е стъпвал човешки крак. Върху зелена табела с големи луминесцентни букви бе написано „ШЕРИФ“. Под нея имаше стрелка, сочеща надясно.

Силите на реда в Ла Виста бяха разположени в тъмна стаичка с две дървени бюра, лишен от живот команден пулт и млъкнала телексна машина. Карта на областта заемаше цяла една стена. Декорът завършваха афиши на търсени престъпници и добре заключен шкаф за оръжие. В средата на задната стена имаше метална врата с четиримилиметрово непроницаемо стъкло.

Мъж в бежова униформа седеше на едното бюро, но изглеждаше прекалено млад за титуляр — бузите му бяха розови като на бебе, а бадемовите очи — откровено наивни под кафявите вежди. Той обаче бе единствен в помещението, а указателната табелка на гърдите му сочеше „Заместник В. Брагдън“. Четеше земеделско списание и когато влязох, вдигна поглед и ме изгледа като типично ченге: предупредително, аналитично и с вродена недоверчивост.

— Аз съм доктор Делауер, дойдох да взема д-р Мелендес-Линч.

В. Брагдън стана, запаса кобура си и изчезна зад вратата. Върна се заедно с мъж на около петдесет, който сякаш току-що бе излязъл от плакат на „Ремингтън“. Беше нисък и кривокрак, но с широки рамене и як като скала, а походката му бе наперена като на петле. Върху главата му прилежно бе поставена чисто нова шапка „Стетсън“ с широка периферия. Предположението за суетност се потвърждаваше от майсторлъка на шивача му: ризата и панталоните му бяха прекалено вталени, за да подчертаят яката му физика.

Косата под шапката бе високо подстригана. Чертите на лицето му бяха добре оформени и в израза му имаше нещо птиче. Тънки сиви мустачки заемаха пространството под орловия му нос.

Ръката му, обхванала моята, се оказа неочаквано тънка. Другата му ръка почиваше върху ръчно изработен кобур, в който се гушеше четирийсет и пет милиметров „Колт“.

— Докторе — каза с дълбок и мелодичен глас. — Шериф Реймънд Хутън.

Когато стиснах ръката му, не усетих напрежение — човекът добре съзнаваше силата си. Обърна се към Брагдън:

— Уолт.

Заместникът с бебешкото лице ме огледа още веднъж и се върна на бюрото си.

— Хайде, докторе.

Тънкото стъкло отделяше триметров коридор. От лявата му страна имаше врата, обкантена с болтове. Канцеларията на шерифа бе отдясно. Таванът бе висок, осветен от слънцето и напоен с миризма на тютюн.

Той седна зад овехтяло бюро и ми посочи не по-ново кресло. Свали си шапката и я окачи на закачалка от еленови рога.

Извади пакет „Честърфийлд“ и ми предложи цигара. След като отказах запали, облегна се назад и погледна през прозореца. Широкият френски прозорец предлагаше гледка към авеню „Ориндж“ и очите на шерифа Хутън проследиха един камион, полунатоварен със стока. Изчака да престане трясъкът, преди да проговори.

— Вие сте психиатър?

— Психолог.

Държеше цигарата между палеца и показалеца си и жадно дърпаше от нея.

— И сте тук в качеството си на приятел на д-р Линч, не като професионален капацитет.

Тонът му показваше, че последното би било по-подходящо за случая.

— Точно така.

Ще ви заведа да го видите след минутка. Но бих искал да ви подготвя. Той има вид, сякаш е падал в трап за лов на диви животни. Не ние, обаче, сме го подредили така.

— Разбирам. Детектив Стърджис каза, че е започнал битка с членове на сектата „Тач“ и нещата са завършили зле за него.

Устните на Хутън се изкривиха под мустачките. Това по някакъв начин сумира нещата.

— От онова, което чух, разбирам, че д-р Линч е изтъкнат човек — каза той със скептицизъм.

— Той е международно известен експерт по въпросите на детския рак.

Нов поглед към прозореца. На стената зад бюрото забелязах закачена диплома за бакалавърска степен по криминология от един държавен колеж.

— Рак. — Произнесе думата меко. — Жена ми бе болна от рак. Преди десет години. Изяде я като малък див гризач, преди да я убие. Докторите не ни казаха нищо. Криха се зад своя жаргон до края.

Усмивката му бе страховита.

— И все пак, не си спомням някой от тях да е бил като д-р Линч.

— Той е единствен по рода си, шерифе.

— Изглежда има проблеми с характера си. Какъв е — гватемалец?

— Кубинец.

— Същата работа. Латински темперамент.

— Онова, което е сторил тук, не е типично за него. Доколкото знам, никога не е имал проблеми със закона.

— Знам, докторе. Проверихме го в компютъра. Това е една от причините да бъда снизходителен и да го пусна под гаранция. Достатъчно основания имам да го арестувам — закононарушения, насилие, преднамерени вреди, сблъсък с полицай. Да не споменавам пораженията, нанесени от колата му върху тяхната врата. Но местният съдия не гледа на нещата по този начин и иска да го задържим до зимата, затова ще трябва да го откараме в Сан Диего. Ще стане доста объркано.

— Благодарен съм ви за проявеното снизхождение и ще заплатя всички щети.

Той кимна утвърдително, остави цигарата и се хвана за телефона.

— Уолт, напиши разписка за глобата на д-р Линч и включи сметката за щетите по вратата… не, няма нужда, д-р Делауер ще дойде и заплати за тях. — Погледна ме. — Приеми чека му, прилича на честен човек.

Когато остави слушалката, каза:

— Ще бъде солидна сума. Човекът е създал много проблеми.

— Сигурно се е травматизирал от известието за убийството на Суоуп.

— Всички бяхме травматизирани, докторе. Деветнадесет хиляди и седем души живеят в града, без да броим емигрантите. Всеки познава всекиго. Вчера знамето бе свалено наполовина в знак на траур. За всички ни бе жесток удар, когато малкият Ууди се разболя. А сега това…

Слънцето бе променило положението си и изцяло огряваше кабинета. Хутън примижа. Очите му изчезнаха под сламените вежди.

— Доктор Линч си е втълпил, че децата са тук някъде и ги измъчват.

Каза го, като изчакваше отговора ми. Чувствах се като на изпит и затова му го върнах.

— А вие мислите ли, че и дума не може да става за това?

— Готов съм да се обзаложа. Онези хора от „Тач“ са особняци, но не са криминални престъпници. Когато народът разбра кой е купил стария манастир, започнаха дяволски да роптаят. Наложи ми се да се правя на Уайът Ърп[12] и да ги прогоня от града. — Засмя се сънливо. — Фермерите невинаги могат да проумеят положителното в един процес, затова ми се наложи доста да ги поучавам. В деня, когато те пристигнаха в града и практически се заселиха, имаше голяма съпротива. Тогава отидох при г-н Матиас и му изнесох урок по социология. Уведомих го, че е добре да не вдигат много шум около себе си, да подпомагат местния бизнес и от време на време да правят дарения на църковното настоятелство.

Точно това бе стратегията, описана от Сет Фиакър.

— Тук са от три години — без разрешително. Хората израснаха в мисленето си и свикнаха с тях. Когато реша, ги посещавам, така че всеки да знае, че там, зад онези порти не се извършва магьосничество. Те продължават да са толкова странни, колкото и първия ден. Но това е всичко. Странни, а не престъпници. Ако се извършваха престъпления, щях да знам за това.

— Има ли шанс Ууди и Нона да са скрити някъде наоколо?

Той запали отново и ме изгледа студено.

— Тези деца са отгледани тук. Те играеха по полето, ходеха по мръсните пътища и никога не бяха наранени. Само едно малко пътуване до вашия голям град и всичко се промени. Малкият град е като едно семейство, докторе. Ние не се избиваме помежду си, нито пък си отвличаме децата един другиму.

Подготовката и опитът му трябваше да са го научили, че именно в семействата бе полигонът, където се мътеше насилието. Не казах обаче нищо.

— Има и още нещо. Бих искал да го чуете, за да го предадете на д-р Линч. — Той застана прав пред прозореца. — Това е един огромен телевизионен екран. Името на шоуто е Ла Виста. Понякога е сапунена опера, в други случаи — комедия. Само веднъж бе екшън с приключение. Независимо какво е, гледам го всеки ден.

— Разбирам.

— Надявам се, докторе.

Той откачи шапката и я сложи на главата си.

— Нека идем да видим какво прави известният експерт.

Катинарът на металната врата отговори с шум на ключа на Хутън. От другата страна имаше три килии една до друга. Сетих се за кабинките на „Ламинарния поток“. Затворът бе горещ и влажен. Вонеше на човешки изпражнения и пот.

— Той е в последната.

Последвах го по пътеката без прозорци.

Раул седеше на метална скамейка, закована за стената, втренчен в пода. Килията му бе голяма два квадратни метра и имаше само легло, също заковано и покрито с тънък, твърд матрак, тоалетна без капак и цинков леген за миене. От вонята личеше, че тоалетната не е във върховна форма.

Хутън отключи и влязохме вътре.

Раул погледна нагоре с едно око. Другото бе моравочерно и съвсем затворено. Под лявото му ухо имаше съсирена кръв. Устните му бяха подпухнали, с цвят на сурово месо. Бялата му копринена риза висеше отворена, защото липсваха няколко копчета и през отвора се показваха нежните му космати гърди. Имаше синьо-черна контузия на гръдния кош. Ръкавът на ризата бе разкъсан и се вееше свободно. Бяха му отнели вратовръзката, колана и връзките, и видях обувките от алигаторска кожа — смачкани и окаляни, с протъркан език, висящ особено патетично.

Като видя изражението на лицето ми, Хутън каза:

— Искахме да го почистим, но той се наежи и го оставихме в този вид.

Раул изръмжа нещо на испански. Хутън ме погледна с виновните очи на родител, чието дете е направило някоя пакост.

— Можете да си вървите, д-р Линч. Доктор Делауер ще ви заведе у дома. Можем да откараме колата ви до Лос Анджелис за ваша сметка или пък я оставете за поправка тук. Зак Пийрсъл познава чуждите…

— Няма да ходя никъде — прекъсна го Раул.

— Д-р Линч…

— Казвам се Мелендес-Линч и вашето упорство непрекъснато да го забравяте въобще не ме обижда. Няма да си тръгна, докато истината не излезе наяве.

— Докторе, потенциално се намирате в голяма опасност. Пускам ви срещу гаранция, само и само да опростя нещата за всички нас. Знам, че сте преживели много…

— Не се дръжте с мен снизходително, шерифе. И престанете да защитавате тези сектанти убийци!

— Раул — казах аз.

— Не, Алекс, нищо не разбираш. Тези хора са почти кретени. Дори дървото на познанието да се изсипе пред прага им, те не биха се навели да вдигнат плода.

Хутън размърда челюстта си, сякаш за да се зареди с доза търпение.

— Искам да изчезнете от града ми — каза той тихо.

— Няма да го направя.

Раул настояваше, като се бе впил с две ръце в скамейката, сякаш демонстрираше своята непримиримост.

— Шерифе, оставете ни да поговорим насаме.

Хутън повдигна рамене, напусна килията и ме заключи вътре. Той се отдалечи и след като заключи и металната врата отвън, се обърнах към Раул.

— Какво ти става, по дяволите?

— Не ми дръж лекции, Алекс.

Той скочи и ме заплаши с юмрук в лицето.

Инстинктивно отстъпих. Раул забеляза протегнатата си ръка, пусна я свободно до тялото си и измърмори нещо като извинение. Строполи се като разфасован и седна на леглото.

— Какво те е прихванало, та предприе тази еднолична атака на онова място?

— Знам, че те са там. Зад онези порти, чувствам го!

— И само заради вътрешното си чувство ти превърна „Волво“-то в убийствен танк? Помниш ли, че ти сам нарече интуицията „просто друга форма на ненормалните фокус-мокус“?

— Сега е друго. Те не биха ме пуснали вътре. И ако това не е доказателство, че нещо се крие там, здраве му кажи! — Той се ощипа по дланта. — Ще се добера някак си до това място и ще го разпердушиня, докато ги намеря.

— Това е лудост. Какво толкова намери у тези Суоуп, че се превърна в проклет каубой?

Той покри с длани лицето си.

Седнах до него и го прегърнах през рамо. Беше мокър от пот.

— Хайде, нека се махаме оттук — насърчих го аз.

— Алекс — въздъхна дълбоко и тежко и продължи да упорства като магаре. — Онкологията е специалност за онези, които искат да научат как се губи красиво. Не да се обича провала, или да се приема, но да се страда с достойнство, както се налага на пациента. Знаеш ли, че бях първенец на моя курс?

— Не съм изненадан.

— Имах безкрайно привлекателни предложения. Много онколози са страхотни специалисти. А все още се сблъскваме с провала всеки ден от живота си…

Той се освободи от мен и започна да се разхожда между решетките, махайки нагоре-надолу ръце като два яростни ръждясали цилиндъра.

— Провал — повтори той. — Но победите са необикновено сладки. Спасяването и възстановяването на един живот. Какво би могло да създаде по-големи илюзии за всемогъщество, а, Алекс?

— Предстоят ти още много победи — уверих го аз. — Знаеш го по-добре от всеки друг. Спомни си речта, която обикновено изнасяш на дарителите — прекрасното шоу, с всичките картини на излекувани дечица. Остави това да отмине.

Той се завъртя и се обърна с лице към мен. Очите му святкаха.

— Доколкото съм осведомен, момчето е още живо. За да се откажа, трябва да видя мъртвото му тяло.

Опитах се да възразя, но той ме прекъсна.

— Не съм се хвърлил в тази битка от блудкава сантименталност. Любимият ми братовчед не е умрял от левкемия, нито пък дядо се е споминал от карцином. Станах онколог, защото медицината е наука, но и изкуството да се бориш срещу смъртта. А ракът е смърт. Още първия път, като студент по медицина, когато видях под микроскопа тези чудовищни, примитивни, ужасни клетки, бях втрещен. И вече знаех на какво ще посветя живота си.

Капчици пот бяха оросили тъмното му чело. Черните му като зърна от кафе очи блестяха и сякаш осветиха килията.

— Няма да се предам — каза той, като излъчваше непреклонност. — Само победата над смъртта позволява известна доза неморалност.

Бе недосегаем, вглъбен в собственото си налудничаво виждане за света. Фанатизиран по донкихотовски и отхвърлящ най-вероятното: Ууди и Нона са мъртви някъде в мекия тор извън града.

— Остави полицията да се оправи с това, Раул. Приятелят ми скоро ще пристигне. Той ще провери всичко.

— Полицията — изрече със сарказъм той. — Много добро са направили те, няма що! Бюрократични моливодържачи са те. Посредствени умове с ограничени възгледи. Като този тъп каубой тук. Къде са те точно сега? Всеки ден е пагубен за малкото момче. Не им пука, Алекс. За тях той е просто още една статистическа единица. Но не и за мен!

Той се прегърби напред, сякаш се предпазваше от унижението на затворника, без да се интересува от запуснатия си вид.

Дълго време бях мислил, че прекалената чувствителност може да бъде нещо, което убива и носи прекалено много злокобна проницателност. Оцеляват най-вече онези, благословени с необикновената дарба да отхвърлят мъката и да продължават необезпокоявани напред. Множество изследвания потвърждават този факт.

Раул ще продължи похода, докато рухне.

Винаги го бях приемал като вманиачен на тема „Тач“, поне до степента на вманиаченост на Ричард Мууди. Но той бе интелектуално по-надарен маниак, затова събраната енергия бе правилно насочена. За доброто на обществото.

Сега върху му се струпаха твърде много провали: отхвърлянето на лечението от Суоуп той бе възприел като отхвърляне на самия него — защото живееше с работата си. Това бе атеизъм от най-лош вид. Отвличането на пациента му за него бе унижение и загубване на контрол. А сега пък смърт — последният удар.

Провалите го бяха направили неразумен.

Не можех да го оставя там, но не знаех как да го измъкна.

Преди някой от нас да е проговорил, звук от приближаващи стъпки наруши тишината. Хутън се вмъкна в килията с ключове в ръка.

— Готови ли сте, господа?

— Нямах късмет, шерифе. — Новината задълбочи тревожните бръчки по лицето му.

— Вие избирате да останете с нас, д-р Мелендес-Линч?

— Докато не намеря пациента си.

— Пациентът ви не е тук.

— Не вярвам.

Устните на Хутън се свиха, а очите му се скриха под миглите.

— Искам да излезете, д-р Делауер.

Той превъртя ключа, остави вратата полуотворена и хвърли поглед към Раул, докато аз се изнизвах.

— Довиждане, Алекс — каза онкологът с военна тържественост.

Хутън му заговори много бавно, почти на срички:

— Ако си мислите, че затворът е едно забавление, ще се уверите в обратното, сър. Обещавам ви го. Междувременно ви търся адвокат.

— Отказвам правна защита.

— За всеки случай ще ви наема един, докторе. Каквото и да ви се случи, то ще бъде съгласно закона.

Той се завъртя на токове и се устреми към вратата. Когато напуснахме затвора, хвърлих последен поглед към Раул зад решетките. Нямах сериозна причина да се чувствам нещастен, но наистина бях.

16.

Хутън се обади на някакъв телефон, но бях далече и не можах да чуя с кого говори. След десетина минути се появи мъж по риза и шерифът се завтече да го посрещне.

— Благодаря ти, че дойде толкова скоро, Езра.

— За мен е удоволствие да ви помогна, шерифе.

Гласът му бе мек, модулиран и равен.

Изглеждаше около четиридесет и пет — петдесетгодишен, средно висок, но слаб, прегърбен, приличаше по-скоро на учен. Целият бе някак компактен и стегнат. Малката му глава бе покрита с рядка прошарена коса, сресана назад. Миниатюрните му уши бяха разположени близко едно до друго. Лицето му имаше правилни черти, но бе твърде нежно, за да го нарека красиво. По ризата с къс ръкав нямаше петна и не бе измачкана, въпреки горещината. Сиво-кафявите му панталони изглеждаха като да са били току-що изпрани. Носеше осмоъгълни очила без рамка, а калъфа към тях бе прибрал в джоба на ризата.

Приличаше на човек, който никога не се поти.

Изправих се, а той деликатно ме огледа, за да ме прецени.

— Езра, — каза Хутън, — това е д-р Делауер, психолог от Лос Анджелис. Бил е целия този път, за да вземе онзи, за когото ти говорих. Докторе, запознайте се с г-н Езра Маймън, най-добрият адвокат в града.

Стегнатият мъж леко се засмя.

— Шерифът малко преувеличава — каза той, като ми подаде малката си, мазолеста ръка. — Всъщност аз съм единственият адвокат в Ла Виста и обикновено случаите ми не са много сериозни.

— Езра е собственик на рядък вид плодов разсадник съвсем близо до града — обясни Хутън. — Казва, че е пенсионер, но все още го търсим за работа от време на време.

— Занимавам се със сравнително лесни случаи като завещания и дребно имущество — каза Маймън. — Ако това се окаже криминална история, ще трябва да си намерите специалист.

— Няма страшно — засука мустак Хутън, — не е нищо криминално. Но има един малък проблем, както ти казах по телефона.

Маймън кимна.

— Сега ми обясни по-подробно — каза той.

Слушаше спокойно, без нищо да каже. Веднъж или два пъти се обърна към мен и ми се усмихна. Когато Хутън свърши, адвокатът сложи пръст на устните си и се загледа в тавана, все едно че смяташе на ум. След минута на безмълвно съзерцание каза:

— Искам да видя клиента си.

Стоя половин час в килията. Опитах се да убия времето и се зачетох в някаква статия в едно списание. Ставаше дума за полицаите по големите пътища. Чак след известно време се усетих, че статията всъщност е за фатални катастрофи. Беше придружена от снимки и подробни описания на автомобилните ужасии. Не можех да си обясня защо им е на хората, които всекидневно стават свидетели на подобни касапници да ги документират със снимки. Може би така се дистанцираха — единственият начин за утеха на воайора. Оставих списанието и се задоволих да гледам В. Брагдън, който обясняваше нещо за отглеждането на люцерна, а в същото време си чоплеше ноктите.

Най-сетне се чу някакъв звън.

— Влез и го доведи, Уолт — нареди Хутън.

Брагдън каза „Да, сър“, изчезна и се върна с Маймън.

— Мисля — каза адвокатът, — че ще успеем да стигнем до компромис.

— Не на мене тия, Езра.

Тримата седнахме около едно от бюрата.

— Д-р Мелендес-Линч е много интелигентен човек — каза Маймън. — Може би е малко по-голям инат, отколкото е нужно. Но според мен съвсем не е злонамерен.

— Много е досаден, Езра.

— Бил е твърде разпален в опита си да изпълни лекарския си дълг. Но както всички знаем, Ууди е смъртно болен. Д-р Мелендес-Линч смята, че може да го излекува и се вижда като спасител на един човешки живот.

Маймън говореше кротко, но твърдо. Можеше да бъде на страната на Хутън, но вместо това се държеше като истински адвокат. Не мислех, че е на моя страна и това ме впечатли.

Лицето на Хутън потъмня от яд.

— Момчето не е тук. Знаеш го точно толкова добре, колкото го знам и аз.

— Моят клиент е емпирик. Иска сам да провери мястото.

— Той няма да се приближи до там при никакви обстоятелства.

— Съгласен съм с теб, защото това би могло да причини проблеми. Обаче той склони д-р Делауер да направи оглед на Убежището. Обеща, че ще си плати глобите и ще напусне без да вдига шум, ако добрият доктор не открие нищо подозрително.

Решението бе съвсем просто, но нито Хутън, нито аз се бяхме сетили за него. Той, защото нямаше никакво желание да отстъпва, освен това вече го бе направил веднъж, а аз, защото бях изумен от фанатизма на Раул и не можех да разсъждавам нормално.

Шерифът предъвка предложението.

— Не мога да принудя Матиас да отвори вратите.

— Разбира се, че не. Той е в правото си да откаже. Ако го направи, ще потърсим друго решение на проблема.

Този човек мислеше дяволски логично.

Хутън насочи вниманието си към мен.

— Вие какво ще кажете? Приемате ли?

— Естествено, ще направя всичко необходимо.

Хутън влезе в кабинета си и се върна със съобщението, че Матиас е разрешил посещението. Маймън отново поговори с Раул, звънна, Брагдън го изведе и той си тръгна като каза на Хутън да му се обади, в случай че е необходим. Хутън си сложи шапката и без да иска докосна спусъка на колта си. Двамата слязохме по стълбите и напуснахме сградата. Качихме се на бяло „Ел Камино“, чиято врата бе белязана със звездата на шерифа. Той провери оръжието, чийто звук издаваше, че е заредено до връх, и зави надясно покрай кметството.

На километър от града пътят се разклоняваше. Хутън тръгна надясно. Караше бързо, но внимателно, даваше газ на завои, на които чужденецът би намалил. Пътят се стесняваше, а иглолистните дървета от двете му страни го скриваха в сенките си. От голямата скорост гумите на „Ел Камино“-то вдигаха прах. Един заек мина пред колата, за миг замръзна на мястото си, потрепери и се шмугна между високите дървета.

Хутън успя да извади цигара „Честърфийлд“ и да я запали, без да намалява скоростта. Мина още четири километра, обвит в облаци цигарен дим и разглеждаше околността със зоркото око на полицай. На върха на едно възвишение свърна ненадейно, измина стотина метра и спря пред сводести порти, боядисани в черно.

Нищо не издаваше, че това е входът на Убежището. До външната страна на вратите се издигаха могили от бодлив кактус. Някакво тропическо растение с електриковорозови цветове пълзеше по кирпичените диреци. То бе обвито от розов храст, покрит с алени пъпки, а бодлите му наподобяваха тънки гвоздейчета. Единствена тишината ни посрещна, когато Хутън загаси двигателя. Всичко наоколо бе потънало в потайната зеленина на гората.

Шерифът загаси цигарата, слезе от колата и се запъти към входа. Бутна вратата и тя се отвори, въпреки големия катинар закачен на нея.

— Те обичат тишината — каза той. — Ще вървим пеш.

Пътеката не беше павирана. По цялото й продължение имаше кафяви камъни и педантично оформени лехи от сочни растения донесени от гората. Пътеката вървеше нагоре и ние напредвахме бързо с темпото на Хутън. Всъщност той по-скоро маршируваше, отколкото ходеше. Мускулите му се издигаха и спускаха, ръцете му се движеха покрай тялото, въобще той имаше военна походка. Сойките грачеха и се суетяха. Пухести пчелички ровеха в устните на дивите цветя. Въздухът беше свеж и пропит с ухание на ливада.

Слънцето безмилостно напичаше откритата пътека. Гърлото ми бе пресъхнало и чувствах как потта се стича по гърба ми. А Хутън както винаги изглеждаше бодър. След десетминутно ходене стигнахме до върха на пътя.

— Това е — каза Хутън. Той спря и сви шепи да запали още една цигара. Аз избърсах потта си и се вгледах в долината под нас.

Видях съвършенство, което ме отпусна.

Убежището все още приличаше на манастир с кулеста катедрала и високи стени. Зад стените имаше множество по-малки сгради, които образуваха нещо от рода на лабиринт от дворове. Голямо дървено разпятие стоеше на върха на камбанарията и сякаш бе врязано в лазурното небе. Предните прозорци бяха направени от олово. Подпираха ги дървени балкони. Покривите и ръбовете на стените бяха покрити с червени глинени керемиди. Стените бяха прясно измазани с гипсова мазилка, която белееше на местата, огрени от слънцето. Сложните орнаменти и фризове по тях бяха запазени много внимателно.

Бърз поток обграждаше композицията подобно ров около крепост. Над него прескачаше извит мост и се вливаше в една тухлена пътека, там, където земята се появяваше отново. Пътят се виеше под вкаменено дърво, обвито от мустачетата на една асма. Измежду зелените й листа се подаваха рубинени гроздове. Пред фасадата се простираше тревна леха, засенчена от сухи, вековни дъбове. Големите усукани дървета се поклащаха като вещици около един фонтан, който се изливаше в огромна каменна урна. Отвъд сградите се простираха акри земеделски поля. Различих жито, краставици, цитрусови и маслинени горички, пасище за овце и лозя, но това далеч не бе всичко. Шепа хора, облечени в бяло, обработваха земята. В далечината жужаха тежки машини.

— Красиво е, нали? — попита ме Хутън като престана да марширува.

— Прекрасно е. Все едно живеят в други времена.

Той кимна.

— Когато бях дете, се изкачвах по хълмовете и се опитвах да зърна монасите — те носеха тежки кафяви роби, независимо колко горещо бе. Нито разговаряха, нито се занимаваха с хората от града. Портите винаги бяха затворени.

— Сигурно е прекрасно да отраснеш тук.

— Защо мислите така?

Вдигнах рамене.

— Въздухът е чист, човек е свободен.

— Свободен, а? — Усмихна се неочаквано и горчиво. — Земеделието е равносилно на робство.

Челюстта му се схвана и той ритна един камък с внезапно озлобление. Явно бях засегнал болното му място, затова побързах да сменя темата.

— Монасите кога напуснаха?

Той захапа цигарата, преди да ми отговори.

— Преди седем години. Земята съхнеше незасята. Останаха само шубрак и къпини. Няколко корпорации мислеха да я купуват — за почивни станции — но всички се отказаха. Сградите не бяха подходящи за целта — стаите са си килии, няма отопление, както и да ги преправяш все прилича на църква. Да се направи ремонт щеше да струва твърде скъпо.

— Но цената напълно устройваше „Тач“.

Той вдигна рамене.

— За всекиго по нещо в този свят.

Предната врата беше заоблена в горната си част, покрита с плоча от здрави дъски, стегнати с широки железни скоби. Сградата бе триетажна, с бели, както отвън, стени. Подът бе павиран с мексиканска мозайка и небето го осветяваше отгоре. Прозорците от матово стъкло отразяваха светло петно върху керемидите. Във въздуха се носеше остра миризма на тамян. Беше хладно, почти студено.

Около шейсетгодишна жена седеше на дървена маса пред огромна врата, заоблена и стегната като предната. Над нея бе прикрепена дървена табела с надпис „Храм“. Жената бе опънала косите си и ги бе вързала с кожен ремък на опашка. Носеше широка дреха от бял естествен памук, а на краката — прости сандали. Кожата на милото й приятно лице бе суха. Тя не носеше нито грим, нито други преструвки. Държеше ръце в скута си, усмихваше се и ми напомняше послушна ученичка, любимката на учителя.

— Добър ден, шерифе.

— Здравей, Мария. Искам да говоря с Матиас.

Тя се изправи грациозно. Полата й стигаше под коляното.

— Той ви очаква.

Поведе ни наляво от храма, през един коридор, чиято единствена украса бяха керамични съдове с палми, наредени през десетина метра една от друга. В дъното имаше една-единствена врата и тя я задържа отворена докато влезем.

Стаята бе мрачна. На три от стените имаше лавици с книги, а подът бе покрит с чамови дъски. Тук миризмата на тамян бе по-силна. Бюро нямаше, само три съвсем обикновени дървени стола, подредени във формата на равнобедрен триъгълник. На върха на триъгълника седеше мъж.

Беше висок, слаб, с ъгловато лице. Носеше туника и дълги панталони от същата памучна материя като роклята на Мария. Беше бос, но на пода до стола му имаше чифт сандали. Косата му имаше восъчния оттенък на светъл кехлибар, характерен за много русите хора в зряла възраст. Бе късо подстриган. Брадата му стигаше до гърдите и бе един тон по-тъмна от косата. Беше доста избуяла и той я приглаждаше, сякаш галеше котка. Челото му бе високо и заоблено и точно под линията на косата видях гънката. Беше вдлъбнатина, в която можеш да пъхнеш палец, очите в дълбоките орбити имаха сиво-синия цвят на моите, но се надявах, че за разлика от неговия моят поглед излъчва поне малко топлинка.

— Седнете, моля. — Гласът му бе силен с метален тембър.

— Това е д-р Делауер, Матиас. Докторе — Благородният Матиас.

Величествената титла звучеше глупаво. Потърсих присмех в изражението на Хутън, но той беше адски сериозен.

Матиас продължаваше да си глади брада. Седеше неподвижно, сякаш медитираше. Личеше си, че тишината му е приятна.

— Благодаря за съдействието — каза сковано Хутън. — Надяваме се да успеем да изясним тази история и да си вървим.

Русокосият кимна.

— Ще направим каквото можем, за да помогнем.

— Д-р Делауер би искал да ви зададе няколко въпроса, а после ще пообиколим мястото.

Матиас отново не помръдна.

Хутън се обърна към мен.

— Ваш ред е.

— Г-н Матиас — започнах.

— Моля ви, наричайте ме само Матиас. Тук избягваме титлите.

— Матиас, не съм дошъл да нарушавам…

Той ме прекъсна като махна с ръка.

— Напълно наясно съм с естеството на посещението ви. Питайте каквото ви интересува.

— Благодаря. Д-р Мелендес-Линч смята, че имате нещо общо с бягството на Ууди Суоуп от болницата и последвалото изчезване на семейството.

— Градска лудост — каза гуруто. — Лудост. — Той повтори думата, все едно искаше да се увери, че е не е богохулно да я изрече.

— Ще съм доволен да чуя вашето мнение по случая.

Той пое дълбоко въздух, затвори очи, отвори ги и заговори:

— Не мога да ви помогна. Те не бяха общителни хора, каквито сме всъщност и ние. Познавахме се бегло. Срещали сме се случайно — по улицата, разменяли сме небрежни усмивки. Един-два пъти купихме семена за посев от тях. През лятото на първата година от заселването ни тук момичето работеше при нас — помагаше в кухнята.

— Работата й временна ли беше?

— Да. В началото още не можехме да се справяме сами и наехме няколко местни юноши да ни помагат. Доколкото си спомням, работеше в кухнята. Чистеше, миеше и палеше пещите.

— Как се справяше с работата?

Подобната на захарен памук брада се отвори там, където трябваше да е устата му и изрази усмивка.

— За съвременните стандарти живеем доста скромно. Малцина от младите харесват този начин на живот.

Тук се намеси Хутън.

— Нона беше — е жизнено момиче. Не е лошо дете, просто е малко буйна.

Разбрах какво искат да ми кажат: създавала е проблеми. Припомних си разказа на Кармайкъл за ергенския гуляй. Подобна спонтанност може да причини поразии в толкова дисциплинирано място. Сигурно се е увъртала около мъжете. Но дори това да имаше някаква връзка с нашия проблем, аз не можех да я видя.

— Можете ли да ми кажете нещо друго, което би помогнало?

Той се втренчи в мен. Погледът му бе напрегнат, почти го усещах. Трудно ми бе да го издържа.

— Страхувам се, че не.

Хутън смени позата си в стола притеснено. Безпокойството му се дължеше на липсата на никотин. Ръката му се прокрадна до джоба с цигарите, но спря.

— Ще изляза малко на въздух — каза той и излезе.

Матиас не обърна внимание на напускането му.

— Значи не познавахте добре семейството — продължих аз. — Но двама от вашите хора са ги посетили в болницата. Не че се съмнявам в думите ви, но не мога да не ви задам въпроса отново.

Той въздъхна.

— Изпратихме Барън и Дилайла в Лос Анджелис по работа. Смятахме, че покрай нея ще е добре да посетят Суоуп. Занесоха на семейството пресни плодове от градините ни.

— Не за медицински цели? — усмихнах се аз.

— Не — каза той с учудване. — За ядене. И удоволствие.

— Значи е било просто приятелско посещение.

— В известен смисъл, да.

— Какво искате да кажете?

— Ние не сме общителни. Не си бъбрим с хората. Посещението ни бе на добра воля, а не част от някакви престъпни планове. Не сме правили никакви опити да се месим в лечебната програма на детето. Е, в момента виждам Барън и Дилайла да идват насам, така че имате шанс да получите допълнителни подробности.

— Ще ви бъда благодарен.

Една вена изпъкна на челото му в средата на вдлъбнатия белег и започна да пулсира. Протегна ръце, все едно питаше „Какво още искате?“. Като се вгледах в лицето му отдалече, ми заприлича на някой друг. Приликата ме наведе на следващия въпрос.

— Има един лекар, който се е грижел за Ууди. Нарича се Огъстъс Валкроа. Той ми каза, че е идвал тук. Помните ли го?

Матиас усука краищата на брадата си около дългия си пръст.

— Веднъж-два пъти годишно организираме семинари за органичното градинарство и медитацията. Не за агитация, ако така си мислите, а за просвещение. Може би е присъствал на някой от тях. Но не си го спомням лично.

Дадох му физическо описание на Валкроа, но и то не му говореше нищо.

— В такъв случай, това е. Благодаря ви за помощта.

Той седеше неподвижно, без да мига. В оскъдната светлина на стаята зениците му се бяха разширили толкова, че от белезникавите му ириси почти нищо не бе останало. Очите му бяха хипнотични, с омайващ магнетизъм.

— Ако имате още въпроси, можете да ги зададете.

— Нямам повече въпроси, но бих искал да навляза по-дълбоко във вашата философия.

Той кимна.

— Избягали сме от предишния си начин на живот. Избрали сме нов, който набляга на чистотата и трудолюбието. Страним от отровите на околния свят и се стремим към самостоятелност. Вярваме, че като променяме себе си, внасяме повече положителна енергия в света.

Обичайните приказки. Издърдори ги, сякаш изричаше клетвата за вярност на „Ню Ейдж“.

— Ние не сме убийци — добави той.

Преди да успея да отговоря, двама души влязоха в стаята.

Матиас стана и излезе, без да зачете присъствието им. Мъжът и жената заеха двата свободни стола. Смяната бе странно механична, все едно хората бяха взаимозаменяеми части от някаква тихо работеща машина.

Те седнаха, сложиха ръце в скута си — бяха послушни ученици — и се усмихнаха с влудяващото спокойствие на новородени и лоботомизирани[13].

Аз далеч не бях толкова спокоен. Защото разпознах и двамата, макар и по различен начин.

Мъжът, наречен Барън, бе среден на ръст и слаб. Също като Матиас, носеше косата си къса, а брадата — дълга. Но така той изглеждаше по-скоро немарлив, отколкото драматичен. Косъмът му бе кафеникав и тънък. През редките вълнисти мустаци прозираше кожата му, а бузите му бяха покрити с мъх. Внушаваше усещане за мръсноватост, сякаш бе забравил да си измие лицето.

В университета го познавах под името Бари Графиъс. Беше по-голям от мен, около четиридесетте, но беше изостанал с образованието. Започнал късно да учи и след като опитал от всичко, решил да стане психолог.

Произхождаше от богато семейство от филмовия бизнес. Беше от онези богаташки деца, които не знаят какво искат и са вечно неадекватни, защото никога от нищо не бяха лишавани. Единодушно смятахме, че всичко дължи на семейните пари, но може да сме гледали на него с предубеждение. Защото Бари Графиъс беше най-неприятният човек във факултета.

Винаги съм се стремял да бъда великодушен в оценките си за другите, но презирах Графиъс. Беше креслив и заядлив, а на семинарите бълваше неуместни цитати и статистики, само и само да впечатли професорите. Обиждаше състудентите си, тормозеше беззащитните, правеше се на пратеник на дявола със злобния си поглед.

И обичаше да се перчи с парите си.

Повечето от нас се бореха да преживеят, работехме извънредно, освен асистентските часове. А на Графиъс му доставяше удоволствие да идва облечен в шити по поръчка костюми от кожа и кадифе, да говори за сметката по ремонта на автомобила си и да се оплаква от високите данъци. Непрекъснато говореше за разни кино звезди, за да ни покаже, че ги познава. Разправяше за пищни холивудски балове, дразнеше ни с клюки от един свят, недостъпен за нас.

Чух, че след завършване на университета отишъл на работа в Бедфорд Драйв — болница в Бевърли Хилс — с намерението да прави кариера като психолог на звездите.

Досетих се как се е натъкнал на Норман Матиас.

И той ме позна. Разбрах го по объркването във воднистите му очи. Докато се гледахме, смущението кристализира: това бе страх. Страх да не бъде разпознат.

Предишната му самоличност не бе тайна за никого. Но той не искаше да се изправи лице в лице срещу нея. За повечето хора, смятащи се за преродени, да се връщат в миналото си е все едно да ексхумират гниещите им останки.

Нищо не казах, но се чудех дали после е споделил с Матиас, че ме познава.

Жената бе по-възрастна, но невероятно красива, въпреки че не носеше грим и бе вързала косата си на конска опашка — явно това бе задължителната „униформена прическа“ за жените от „Тач“. С лице на Богородица, кожа бяла като слонова кост, тук-там прошарена гарвановочерна коса и умислени, цигански очи. Бевърли Лукас бе казала, че е бивша хубавица, но определението бе несправедливо. Вероятно, ако знаеше точната възраст на Дилайла, щеше да бъде по-снизходителна в критиката си.

Приличаше на добре поддържана петдесетгодишна жена, но знаех, че е поне на шейсет и пет.

Не бе снимала филми от 1951 — годината на моето раждане.

Дезире Лейн, Кралицата на евтините филми. Когато бях в колежа, показваха филмите й на безплатни прожекции в края на седмицата. Бях ги гледал всичките: „Булката на фантома“, „Затъмни прага ми“, „Дивашко място“, „Тайният обожател“.

Навремето, преди ранното ми пенсиониране, бях безумен самотник, с малко свободно време. Но едно от малкото удоволствия, които си позволявах, бе неделният следобед, прекаран в леглото с голяма чаша „Чивас“ и филм с Дезире Лейн.

Нямаше никакво значение кой изпълнява мъжката роля, щом имаше достатъчно кадри с тези красиви, зли очи и тялото й, облечено в рокли, подобни на бельо. Дрезгавият й глас ме възбуждаше.

Сега не излъчваше никаква страст. Стоеше като статуя, облечена в бяла роба и се усмихваше глуповато. Беше толкова безобидна.

В това място имаше нещо призрачно. Чувствах се така, сякаш се разхождам из музей с восъчни фигури.

— Благородният Матиас ни каза, че имате някакви въпроси към нас — каза Барън.

— Да, просто искам да знам повече за посещението ви при семейство Суоуп. Това би могло да ни помогне при разследването на случая, както и за да открием децата.

Те кимнаха едновременно.

Почаках. Гледаха се. Тя заговори.

— Искахме да ги разведрим. Благородният Матиас ни накара да наберем плодове — портокали, грейпфрут, праскови, сливи — най-доброто, което намерихме. Увихме всичко в хубава хартия и го сложихме в кошница.

Тя спря да говори и се усмихна, сякаш разказът й е изяснил всичко.

— Те как приеха благородната ви постъпка?

Очите й се разшириха.

— Много добре. Г-жа Суоуп каза, че е гладна. Изяде една слива още там. Каза, че била прекрасна.

Докато тя дърдореше, лицето на Барън доби сериозно изражение. Когато тя свърши, той каза:

— Искате да знаете дали сме се опитвали да ги убедим да не лекуват детето?

Седеше безучастно, но в гласа му долових агресивна нотка.

— Матиас ми каза, че не сте. Въобще говорили ли сте по въпроса за лечението?

— Да, говорихме — каза той. — Тя се оплакваше от полиетиленовата стая. Каза, че се чувства откъсната от момчето, че семейството се разделя.

— Обясни ли какво има пред вид?

— Не, но аз реших, че говори за физическото разделение — за това, че не може да докосва момчето без ръкавици и всички трябва да влизат поотделно.

Дилайла кимна в знак на съгласие.

— Там е толкова студено — каза тя. — Във физическия и духовния смисъл. — Тя потрепери, за да бъде по-изразителна. Нали е била актриса…

— Те смятаха, че докторите не се държат с тях като с човешки същества — добави Барън. — Особено кубинецът.

— Горкият човек — каза Дилайла. — Когато се опита да проникне тук тази сутрин, в мен назря съжаление към него. Толкова е дебел и се беше изчервил като домат — сигурно страда от високо кръвно.

— Какви бяха оплакванията им от него?

Барън присви устни.

— Само това, че се държи хладно.

— Споменаха ли един лекар на име Валкроа?

Дилайла поклати глава.

Отново заговори Барън.

— Не говорихме много за тези неща. Посетихме ги съвсем набързо.

— Нямах търпение да се махна оттам — припомни си Дилайла. — Всички приличаха на роботи.

— Оставихме плодовете, тръгнахме си и се прибрахме вкъщи — каза Барън, за да приключи разговора.

— Положението е тъжно — въздъхна тя.

17.

Когато излязох, сектанти от „Тач“ седяха върху тревата в стойка „Йога“, със затворени очи и длани, сключени като за молитва. Лицата им бяха огрени от слънцето. Хутън се бе облегнал на фонтана и пушеше, а очите му неотклонно следваха движенията на групата. Той ме видя, пусна фаса, стъпка го с крак и го изхвърли в кошче за боклук.

— Научихте ли нещо?

Поклатих глава в знак на отрицание.

— Нали ви казах.

Посочи към медитиращите, които бяха започнали да се молят.

— Странни са, но са безобидни.

И аз ги погледнах. Като изключим белите костюми, сандалите и неподдържаните бради, те приличаха на участници в учебен семинар, един от онези бляскави психо-поп фестивали, спонсорирани от мениджърите, за да увеличат продажбите на своята продукция. Вторачените в небесата лица принадлежаха на хора на средна възраст, добре хранени, с израз, който говореше за комфорт и власт в предишния им живот.

Норман Матиас ми бе описан като агресивен и амбициозен човек. Подстрекател. Като Матиас той се бе опитал да се превърне в светец, но бях твърде циничен и се чудех дали просто не е заменил една дейност с друга.

Сектата „Тач“ бе златна мина. Предлагаше просперираща простота сред плодородна природа, премахваше бремето на личната отговорност, заменяше духа на обществото — стремеж към здраве и живот — с един праведен начин на битуване и подаваше чинийката за подаяния. Как се изпуска такова нещо?

Но дори и всичко да бе само измама, все още нищо не говореше за отвличане на деца и убийства. Както бе отбелязал Сет, загубата на самотата бе последното нещо, което Матиас желаеше, независимо дали бе пророк, или мошеник.

— Нека се поогледаме — каза Хутън — и да приключим с това.

Свободният достъп до техните земи ми даваше възможност да надникна навсякъде. Храмът бе куполообразен и величествен, с готически църковни прозорци и библейски стенописи по тавана. Църковните скамейки бяха извадени и подът бе постлан с рогозки. В средата имаше груба чамова маса и нищо повече. Жена в бяло бършеше прах и метеше, като спря колкото да ни се усмихне майчински.

Спалните наистина бяха като килии — не по-големи от тази, в която Раул бе арестуван, с ниски тавани и тънки, студени стени. Единичното прозорче с размерите на книга с твърди корици, бе замрежено с дървена решетка. Всяка килия бе обзаведена с дървен нар и скрин с чекмеджета. Спалнята на Матиас се различаваше само по малката библиотечка. Литературният му вкус бе еклектичен — Библията, Корана, Пърлс, Йънг, „Анатомия на една болест“ на Къзън, „Бъдещият шок“ на Тофлър, „Бхавагад гита“, няколко текста по градинарство и екология.

Направих обиколка на кухнята. Върху промишлени готварски печки къкреха казани с бульон от овнешка глава със зеленчуци. Хлябът се печеше в кахлени фурни. Имаше обществена библиотека, съдържаща предимно книги за земеделие и здравеопазване. Заседателната зала беше с неизмазани стени от кирпич. Навсякъде бе пълно с хора, които се смееха, работеха, гледаха ни доверчиво и приятелски.

Двамата с Хутън се поразходихме из нивите и лозята, където членове на „Тач“ беряха грозде. Чернобрад гигант остави щайгите си на земята и ни предложи току-що откъснати чепки. Плодът бе сочен и го усетих като еликсир върху небцето си. Похвалих човека за прекрасния вкус. Той кимна и се върна на работа.

Следобедът бе приятен, но слънцето бе започнало да пече силно. Докато усърдно претърсвах целия стопански двор и зеленчукови градини започна да ме боли главата. Казах на Хутън, че е време да тръгваме.

Поехме обратно към виадукта. Тревожех се, че нищо не можах да постигна. Търсенето бе в най-добрия случай символично. Нямаше никаква причина да мисля, че децата на Суоуп са тук. Но, дори и да бяха, нямаше начин да ги намеря. Убежището бе заобиколено от хиляди акра земя, предимно гори. Единствено глутница копои би могла да претърси цялата площ. Освен това манастирите открай време са тайни места, предназначени за бегълци. В землището бе възможно да има лабиринт от подземни тунели и пещери, тайни скривалища и незнайни пътища, които само археолог би могъл да разрови.

Денят се оказа несполучлив, но си струваше да го изгубя по този начин, ако с това щях да помогна на Раул да приеме действителността. После си дадох сметка какво означава „действителност“ и закопнях за балсама на опровержението.

Хутън нареди на Брагдън да донесе личните вещи на Раул в голям амбалажен плик. Накрая той се съгласи да приеме чека на онколога за шестстотин осемдесет и седем долара глоба и докато броеше сумата за трети път, аз обикалях неуморно стаята, нетърпелив да се махна по-скоро оттам.

Картата на областта привлече погледа ми. Отбелязах Ла Виста и видях заден път на изток, който сякаш се движеше покрай града, позволяващ достъпа до района, без въобще да се преминава през търговската част. Ако това бе начинът да се предпазим от внимателния поглед на Матиас, ставаше по-лесно, отколкото си го представях.

След малка пауза попитах Хутън за този път. Той премяташе безцелно някакво индиго и драскаше нещо.

— Една нефтена фирма купи земята. Накараха кметството да затвори пътя. Много се говореше за големи инвестиции, за едва ли не моментални печалби.

— Успяха ли да открият богати залежи?

— Не. Земята се оказа абсолютно безплодна.

Заместникът доведе Раул. Разказах му за посещението си в Убежището и за това, че нищо не съм намерил. Прие го със сломения поглед на победен ветеран и дори не протестира.

Шерифът, доволен от равнодушието му, се отнасяше изключително вежливо с него, докато подписваше заповедта за освобождаването му. Попита го какво би желал да правят с „Волво“-то. Онкологът само вдигна рамене с безразличие. После каза да го поправят за негова сметка.

Изведох го от стаята и поехме надолу по стълбата.

През целия път към къщи бе мълчалив. Не излезе от вцепенението си дори и когато една грубиянка от пътната полиция ни измъкна от колата и поиска документи за самоличност. Прие унижението с мълчаливо съгласие, което ми се стори жалко. Преди два часа той бе агресивен и готов за битка. Чудех се дали не бе паднал духом от акумулирания стрес, или пък цикличните промени в настроението бяха част от характера му, която никога не бях опознал.

Бях прегладнял, но в този „гръндж“ аранжимент той не беше за ресторант, затова купих два сандвича и „Кока-Кола“ от едно капанче в Санта Ана и отбих колата встрани от пътя, близо до един обществен парк. Подадох на Раул храната, а аз изядох своята, докато наблюдавах група тийнейджъри, играещи софтбол на мръкване. Когато се обърнах да го погледна, той бе заспал. Все още неразопакованият сандвич бе увиснал в ръката му. Взех го от него, хвърлих го в близкото кошче и запалих „Севил“-а. Той се размърда, но не се събуди, а когато се качих на магистралата, вече кротко похъркваше.

Пристигнахме в Лос Анджелис около седем, точно когато движението към центъра на града вече бе понамаляло. Завих към изхода за Лос Фелис и едва тогава той отвори очи.

— Какъв е адресът ти, Раул?

— Не, закарай ме в болницата.

— Не си във форма да се върнеш там.

— Трябва. Хелън ще чака.

— Само ще я изплашиш с вида си. Най-малкото, иди вкъщи да се поосвежиш най-напред.

— Имам дрехи за смяна в кабинета си. Моля те, Алекс.

Вдигнах ръце пред упорството му и се отправих към „Уестърн Педс“. След като паркирах на лекарския паркинг, го изпратих до предния вход на „Принцли“.

— Благодаря ти — промълви с поглед, забит в земята.

— Пази се.

По обратния път към колата срещнах Бевърли Лукас, която напускаше отделението. Изглеждаше уморена и страдаща, огъната под тежестта на голямата си чанта.

— Алекс, толкова се радвам, че те виждам.

— Какво се е случило?

Огледа се, за да се увери, че никой не ни подслушва.

— Оджи. Той ми съсипа живота, откакто приятелят ти го разпита, наричаше ме неверница. Дори се опита да ме притеснява в болницата, но дежурният лекар го спря.

— Копеле.

Тя разтърси глава.

— Най-лошото е, че му влизам в положението, ние бяхме… близки, някога. Какво прави в леглото си е негова работа.

Хванах я за раменете.

— Ти постъпи правилно. Ако можеш да се дистанцираш достатъчно, ще можеш да разбереш очевидното. Не му позволявай да се върне при теб.

Тя потръпна от заплахата в гласа ми.

— Знам, че си прав. С разума си го разбирам. Но той съвсем пропада и това ме наранява. Не мога да променя чувствата си.

Тя започна да плаче. Три медицински сестри идваха към нас. Издърпах я от пътеката и я заведох по стълбата до лекарския етаж.

— Какво искаше да кажеш с това „съвсем пропада“?

— Държи се странно. Дрогира се и пие повече от обичайното. Като животно в клетка е. Тази сутрин ме измъкна от отделението и ме заключи в заседателната зала. Нахвърли се върху мен.

Тя сведе поглед от срам.

— Каза ми, че съм най-добрата, която някога е притежавал, всъщност се опита да ме обладае. Когато го спрях, изглеждаше разбит. Говореше несвързано. После започна да се нахвърля върху Мелендес-Линч — щял да го жертва като агнец и щял да се опита да използва случая Суоуп, за да прекрати приятелството. Започна да се смее. Това бе истеричен смях, Алекс, страховит. Каза, че държи резервен коз. Че Мелендес-Линч никога няма да се отърве от него.

— Обясни ли какво има предвид?

— Попитах го. Просто се изсмя отново и напусна. Алекс, тревожа се. Тъкмо бях тръгнала към стажантското общежитие, за да се уверя, че е добре.

Опитах се да я разубедя, но бе неотстъпчива. Тя притежаваше безкрайно чувство за вина. Някой ден щеше да направи от някого чудесна изтривалка.

Ясно бе, че иска да я придружа до общежитието и колкото и да бях уморен, съгласих се да тръгна с нея, в случай че играта загрубее.

Общежитието за стажанти бе на булеварда срещу болницата. Сградата бе триетажна, покрита с небоядисан бетон отвън и с подземен паркинг. Някои от прозорците бяха украсени с цветя върху перваза или висящи на макраме растения. Но нищо не й пречеше да прилича на онова, което се нарича евтина квартира.

Възрастен черен пазач стоеше пред вратата. В съседство бяха станали няколко изнасилвания и живущите бяха помолили за охрана. Портиерът погледна болничните ни значки и ни пусна да минем.

Апартаментът на Валкроа бе на втория етаж.

— Той е единственият с червена врата — каза Бевърли като го посочи.

Коридорът и всички останали врати бяха бежови. Тази на Валкроа бе аленочервена и изпъкваше като отворена рана.

— Аматьорско боядисване, нали?

Прокарах ръка върху дървото, което бе грубо и на бабуни. На вратата бе залепена изрезка от комиксово списание за наркомани: шантави хора, пиещи хапове и халюциниращи в стил „Техникълър“, чиито сънища представляваха прекалено подробен и необичаен секс.

— А-ха.

Тя почука няколко пъти. Не получи отговор и започна да хапе устни.

— Може би е излязъл — предположих.

— Не. Когато не е на повикване, не излиза никъде. Това бе едно от нещата в нашата връзка, което ме тревожеше. Ние никога не излизахме.

Не й напомних, че ги е видяла с Нона Суоуп в ресторант. Без съмнение той бе от онези хора, които са толкова стиснати, когато трябва да дават, колкото са алчни, когато дойде ред да получават. Той би гледал да мине с възможно най-малкия разход, за да влезе в тялото на някоя жена. Със скромните си очаквания, Бевърли сигурно е била идеална за него. Докато не му е дошло до гуша от нея.

— Притеснявам се, Алекс. Знам, че е вътре. Той явно се е усъмнил в нещо.

Не открих в себе си дума, с която да облекча страданието й. Накрая слязохме долу и убедихме пазача да използва резервния ключ за червената врата.

— Не знам нищо за тоя лекар — каза той, но все пак отвори апартамента.

Стаята бе кочина. Мръсно бельо бе разхвърляно върху набръчкания килим. Леглото бе неоправено. Върху нощното шкафче имаше пепелник, претъпкан с фасове от марихуана. Наблизо бе захвърлена машинка за свиване на цигари от марихуана във формата на чифт женски крака. Медицински книги и още комикси за наркомани си съжителстваха из половината дневна. Кухненският умивалник бе свинщина от мръсни чинии и пенеста вода. Около главите ни летеше муха.

В апартамента нямаше никой.

Бевърли обиколи наоколо и от неудобство започна да разтребва. Пазачът я гледаше подигравателно.

— Хайде — казах с учудваща сила. — Няма го тук. Да се махаме.

Тя покри леглото, хвърли последен поглед и напусна.

Пазачът се покашля.

Навън тя ме попита дали може да се обадим в полицията.

— За какво? — скастрих я остро. — Че възрастен мъж е напуснал апартамента си? Въобще няма да го вземат на сериозно. И ще имат право.

Изглеждаше наранена и искаше да го обсъдим по-подробно, но аз не се съгласих. Чувствах се като парцал, главата ме болеше, мишниците ми бяха подгизнали. Имах чувството, че се разболявам. Освен това, алтруистичните ми авоари вече бяха доста изчерпани.

Пресякохме улицата в мълчание и пътищата ни се разделиха.

Щом се прибрах у дома, се почувствах наистина като въшлясал — трескав, трупясал и с болки по цялото тяло. Все пак имаше светлинка в тунела — експресно писмо от Робин, потвърждаващо тръгването й от Токио след една седмица. Един от японските изпълнителни директори имал вила на Хаваите и я бе поканил. Тя се надяваше, че мога да я посрещна на летището в Хонолулу и да се настаним за две седмици на слънце и удоволствие. Обадих се в „Уестърн Юниън“ и написах „Да“ върху всички сметки.

Горещата вана не ми помогна да се почувствам по-добре. Нито пък студеното питие и самохипнозата. Довлякох се до езерото, за да нахраня рибите „Кой“, но не останах да им се порадвам. Едва стъпил обратно вкъщи се свлякох на леглото с вестник в ръка, остатъка от кореспонденцията и Лео Котке в уредбата. Но почувствах, че съм твърде изтощен, за да се концентрирам и без борба се отдадох на съня.

18.

До сутринта лекото ми неразположение прерасна в здрава настинка. Взех аспирин и пих чай с лимон. Искаше ми се Робин да си е у дома, за да се грижи за мен.

Оставих включен телевизора, за да ми прави компания. Заспивах и се будех непрекъснато през целия ден. До вечерта се почувствах малко по-добре, изпълзях от леглото и хапнах плодова салата. Но дори и това бързо ме измори и отново заспах.

Сънувах, че съм заседнал сред ледовете на Арктика и се мъча да се скрия от силната градушка под един мукавен навес. Всеки нов залп разкъсваше картона, а аз оставах неподслонен и ужасен.

Събудих се гол и треперещ. Бурята продължаваше. Светещите в тъмното цифри на часовника в тъмното показваха 11:26 през нощта. Видях мрачното небе през прозорците. Изведнъж градушката се превърна в куршуми. Залп от огнестрелно оръжие обсипа фасадата на къщата.

Хвърлих се на пода и лежах проснат по корем като едва си поемах дъх.

Още един залп. Пукотевица и шум от строшено стъкло. Вик от болка. Болезнено глух звук, като пъпеш, който се разпуква под ударите на чук. Запалване на двигател. Колата изчезва.

После настъпи пълна тишина.

Пропълзях до телефона. Обадих се в полицията. Потърсих Майло. Не беше дежурен. Тогава помолих за Дел Харди.

Черният детектив се включи в разговора. Между две хълцания, успях да му разкажа кошмара, който се бе превърнал в действителност.

Обеща да се свърже с Майло и заедно да дойдат веднага.

След няколко минути воят на сирените огласи долчинката, клаксоните бяха полудели.

Наметнах един халат и излязох навън.

Махагоновата облицовка на предната фасада бе нашарена с дупки и разбита на много места. Един от прозорците бе напълно отнесен. Замириса ми на динамит.

Върху терасата имаше три отворени бидона с бензин. Огромни фитили направени от разкъсани парцали бяха напъхани в струящите отвори на бидоните. Мазни отпечатъци от пръсти водеха до границата с почвата и завършваха в едно-единствено петно — отпечатък от обувка. Погледнах през перилата.

В японската градина лежеше неподвижен проснат по очи мъж.

Слязох долу точно когато полицията пристигна. Из градината имаше следи от стъпки, камъкът бе хладен под горещите ми от настинката крака. Извиках. Човекът не отговори.

Бе Ричард Мууди.

Половината му лице бе отнесено. Останките бяха като храна за кучета. Или още по-точно — храна за риби, защото главата му бе топната в езерцето ми и рибите „Кой“ се бяха скупчили около нея. Смучеха кървавата вода и се наслаждаваха на новата храна.

От гледката краката ми омекнаха. Опитах се да ги разгоня, но видът ми бе за тях условен сигнал за хранене и те още по-настървено започнаха да пируват — люспести канибали! Голямата златно-черна риба почти изскочи от водата, за да си напълни огромната крива уста по-добре. Можех да се закълна, че даже ми се ухили.

Някой се появи зад гърба ми. Подскочих от ужас.

— Успокой се, Алекс.

— Майло!

Изглеждаше, сякаш бе измъкнат насила от леглото. Облечен бе в невзрачно яке върху жълто поло и увиснали джинси. Косата му бе рошава като на бостанско плашило, а очите му святкаха на лунната светлина.

— Хайде, ела. — Той ме хвана за лакътя. — Да се качим горе, да пийнем по нещо и после ще ми разкажеш всичко.

Докато екипът за събиране на всички дреболии и следи от криминалното престъпление вършеше работата си, аз седях на стария кожен диван и пиех „Чивас Регал“. Шокът бе попреминал. Дадох си сметка, че още съм болен — премръзнал и слаб. Скочът мина по тялото ми горещ и успокояващ. Срещу мен седяха Майло и Дел Харди. Черният детектив бе елегантен както винаги — изгладен черен костюм, риза с цвят на праскова, черна вратовръзка, лакирани полуботи. Беше си сложил чифт очила за четене и си водеше записки.

— На пръв поглед изглежда сякаш Мууди е имал план да подпали къщата ти, а някой го е проследил, хванал го е на местопрестъплението и го е парирал. — Замисли се за момент. — Там се беше оформил нещо като любовен триъгълник, нали? Смяташ ли, че приятелят на жена му е влязъл в ролята на Спасителя?

— Не ми приличаше на човек, който би размазал така някого.

— Трите имена? — каза Харди с писалка в ръка.

— Карлтън Конли. Той е мебелист в „Аурора Студиос“. Преди да се оформи любовният триъгълник, той и Мууди са били приятели.

Харди драскаше бързо.

— Той при жена му ли живее?

— Да. Предполага се, че те всички се намират близо до Дейвис, по съвет на нейния адвокат.

— Името на адвоката?

— Малкълм Дж. Уърти. Бевърли Хилс.

— По-добре му се обади — каза Майло. — Ако Мууди е имал списък, той е бил вътре. Намери телефонния номер на Дейвис и провери дали нещо не се е случило и там. Тя все пак е най-близката му родственица, трябвало е да бъде наказана. Нека местният представител на реда да отиде и види израза на лицето й — дали ще се изненада от новините. Обади се също на съдийката. Някой друг, за когото се сещаш, Алекс?

— Има още един психолог, който участва в делото. Д-р Лоурънс Даскоф. Живее в Брентууд. Офисът му е в Санта Моника.

Знаех наизуст номера на Лари и им го казах веднага.

— А какво ще кажеш за личния адвокат на Мууди? — попита Дел. — Ако този шут е решил, че му е оплескал делото, нищо чудно да е нападнал и него, нали?

— Вярно е. Името на човека е Дъркин. Емил или Елтън, или нещо подобно.

Неволна гримаса премина през лицето на детектива.

— Елридж — изфуча той. — Идиотът представяше бившата ми жена. Разказа ми играта.

— Ами добре тогава — засмя се Майло. — Ще имаш удоволствието да го разпиташ. Или да изкажеш съболезнованията си на вдовицата му.

Харди изръмжа нещо, затвори тефтера и отиде в кухнята. После тръгна да се обажда по телефона.

Екипът от криминалисти надникна през вратата. Майло ме потупа по рамото и отиде да говори с тях. Върна се след няколко минути.

— Открили са следи от автомобилни гуми. Доста са широки, като дамгосани. Имаш ли някаква представа?

— Мууди кара камион.

— Вече са проверили колелата му. Не съвпадат.

— Нищо друго не ми идва на ум.

— В камиона са открити още шест бидона с бензин, което доказва първата хипотеза. В същото време се губи смисълът. Той е щял да използва три бидона тук. Нека предположим, че е планирал степенуван ритуал за отмъщение — за всяка жертва по три бидона. Ако жертвите са минимум пет — ти и другият психолог, двамата адвокати и съдийката — това прави петнайсет туби с бензин. Останали са шест неизползвани, което пък значи, че девет вече са влезли в употреба. Без да броим тебе, означава, че вече са направени два опита. Ако е планирал да подпали и семейната къща значи не са два, а три. Дори числата да не са верни, е малко вероятно на теб да ти е бил определен повече бензин, отколкото на всеки друг. Което означава, че ти не си бил първата му цел. Защо стрелецът ще го преследва из града и ще чака чак третия опит, за да свърши работата?

Замислих се над ребуса.

— Единственото нещо, което ми идва на ум е, че мястото е доста уединено. Има много високи дървета, лесно е за един снайперист да се укрие.

— Вероятно — каза той скептично. — Ще изследваме ъгъла на автомобилните гуми. „Дамгосаният убиец“. Завладяващо! — Той започна да си гризе ноктите и ме погледна озадачено. — Имаш ли някакви врагове, за които не знам, приятелю?

Стомахът ми се сви. Попадна право в целта. Вече бях започнал сам да си мисля, че аз е трябвало да бъда жертвата…

— Само онези момчета от „Ла Каса де лос Ниньос“, дето ми разбиха челюстта, но те са зад решетките. Не знам за никой, който си ходи свободно по улиците.

— Както работи системата, никога не можеш да си сигурен, че не са ги освободили. Ще разследваме всеки един от тях.

Той пийна глътка кафе и се наведе напред.

— Не ми се иска да изострям страха ти, Алекс, но има нещо, което трябва да обсъдим. Спомняш ли си, когато ми позвъни за плъха и те накарах да опишеш Мууди, ти каза, че сте с почти еднакъв ръст и цвят на косите.

Кимнах замислено.

— През целия ден си бил у дома болен на легло. Някой, който е пристигнал по тъмно, не би могъл да знае това. Лесно би могъл да сбърка от разстояние.

Изчака за миг, преди да продължи.

— Не е приятно да се мисли за тази вероятност, но трябва да я имаме предвид. — Каза го с извинителен тон. — Все си мисля, че не е от аферата „Каса“. Какво ще кажеш за някой шут във връзка със случая Суоуп?

Замислих се за хората, с които се бях срещал през последните няколко дни. Валкроа, Матиас и онези от „Тач“. Хутън — дали „Ел Камино“-то на шерифа имаше широки гуми? Маймън, Брагдън, Кармайкъл, Рамбо, дори Бевърли и Раул. Никой не ми изглеждаше чак толкова подозрителен. Казах това на Майло.

— От всички най-много ми харесва онзи задник, канадеца. Той е първокласен изпълнител на отрицателни роли.

— Не съм убеден, Майло. Той бе възмутен от разпита и може да се е озлобил към мен. Но негодуванието не е повод за омраза, а който е изстрелял онези куршуми, го е направил кръвожадно.

— Ти ми бе казал, че се дрогира сериозно, Алекс. Знае се, че наркоманите стават параноици.

Сетих се какво ми бе казала Бевърли за Валкроа и зачестилото му лошо поведение. Повторих всичко на Майло.

— Ето откъде трябваше да започнеш. Лудост под въздействието на кокаина.

— Предполагам, че е възможно, но все още не ми изглежда вероятно. Не бях чак толкова важен за него. Във всеки случай приличаше на човек, който иска да избяга от реалността, някой, който само заплашва, но не би действал. От типа „миротворци“ от фестивала в Уудсток[14].

— Такива бяха и семейство Мансън. Каква кола кара той?

— Нямам представа.

— Ще проверим в компютъра на пътната полиция, после ще пипнем приятелчето за разпит. Ще поговорим също и с останалите. Надявам се, че всичко ще се завърти около Мууди. Ако се позамислиш, май него лесно би могъл човек да го намрази.

Той стана и се протегна.

— Благодаря ти за всичко, Майло.

Махна с ръка.

— Нищо още не съм направил, за да ми благодариш. И вероятно няма да го направя самият аз. Налага ми се да пътувам.

— Къде?

— Във Вашингтон. Заради убийство с изнасилване. Саудитците държат една от онези мазни фирми за реклама в свои ръце. Вложили са милиони в телевизионни рекламни клипове, много са умни. Начинът, по който принц Стинки ги използва, отново ще ги изкара наши врагове. По този случай оказаха натиск от най-високо място да го оставим да се изниже от града и да го предпазим от обвинението и цялата публичност. Департаментът няма да разреши да се измъкне по този начин, защото престъпленията му бяха прекалено дивашки. Но арабите продължават да натискат и на политиканите ще им се наложи доста да поработят.

Той поклати глава с отвращение.

— Вчера двама с кафяви униформи от Държавния департамент дойдоха при нас и ни измъкнаха с Дел на обяд. Три мартинита и изискана кухня бяха последвани от идиотски брътвежи за енергийната криза. Оставих ги да дрънкат, а после им тикнах под носа снимки на момичето, убито от Стинки. Почти щяха да се издрайфат върху специалитета „Кок о вен“[15]. Същият следобед поисках да отлетя за Вашингтон за по-нататъшни разговори.

— Ще бъде чудна гледка — ти и пълна стая с бюрократи. Кога заминаваш?

— Не знам. На повикване съм. Може утре, а може и вдругиден. Ще пътувам в първа класа. Не ми се е случвало през целия ми нещастен живот.

Погледна ме угрижено.

— Най-малкото Мууди е вън от играта.

— Да — въздъхнах. — Ще ми се да се бе случило по друг начин.

Сетих се за Ейприл и Рики, как ли щяха да го приемат? Ако се окаже, че Конли е убил баща им, трагедията ще бъде пълна. Всеки отделен случай си има предистория — острие, чието бодване предизвиква трагични последствия в бъдещите поколения.

Харди се върна от кухнята и докладва.

— Можеше да е по-лошо, отколкото е всъщност. Половината от къщата на Дъркин е обвита в дим. Той и жена му са получили изгаряния втора степен и затруднения в дишането, но ще оживеят. Уърти имал противопожарна инсталация и се е усетил навреме. Той живее в „Палисадс“, голямо имение с много дървета. Няколко са изгорели.

Местата за криене ставаха повече. Майло ме погледна многозначително. Харди продължи да говори.

— Къщите на съдийката и Даскоф са недокоснати — вероятно можем да предполагаме, че тубите в камиона са били предназначени за тях. Ще изпратя униформени полицаи да проверят офисите им.

Ричард Мууди бе завършил съсипания си живот в пламъците на болната си страст. Майло подсвирна и отново разказа хипотезата си за предполагаемо предумишлено убийство, чиято жертва трябваше да съм аз. Харди видя някакъв смисъл в нея, но с това не успя да оправи състоянието на духа ми.

Те ми благодариха за кафето и станаха. Харди напусна къщата, а Майло изостана назад.

— Можеш да останеш тук, ако желаеш, защото криминалистите имат още много работа навън. Но решиш ли да се преместиш, също няма да е лошо.

Прозвуча повече като съвет, отколкото като разрешение.

Долината бе изпълнена със сигналните лампи на полицейските коли, стъпки и тихи разговори. Бях в безопасност, засега. Но полицията нямаше да остане вечно тук.

— Ще се изнеса за известно време.

— Ако искаш да дойдеш у дома, предложението все още е валидно. Рик ще бъде на повикване през следващите няколко дни и ще бъдеш на спокойствие.

Помислих за миг.

— Благодаря, но наистина искам да съм сам.

Каза, че разбира, доизпи мътилката от кафето и дойде по-близо до мен.

— Виждам блясъка в очите ти и това ме безпокои, приятелю.

— Добре съм.

— И все пак, искам да се оправяш.

— Няма за какво да се притесняваш, Майло, наистина.

— Тревожиш се за момченцето, нали? Въобще не си могъл да се отърсиш от мисълта за него.

Замълчах.

— Слушай, Алекс, ако случилото се тази нощ има нещо общо със Суоуп, имаш допълнителна причина да стоиш настрана. Не казвам да се отървеш от чувствата си, просто си пази задника.

Той докосна нежно счупената ми челюст.

— Предишния път имаше късмет. Не го пропъждай.

Приготвих си малко багаж и се повъртях из града, преди да реша, че хотел „Бел Еър“ е подходящо място за възстановяване. И за скривалище. Беше само на минути от центъра, но бе тихо и усамотено място зад високи каменни стени и кичести тропически храсти. Обстановката — розов интериор, дървесно зелен екстериор, люлеещи се кокосови палми и басейн, в който плуваха фламинги — винаги ми е напомняла за стария митологичен Холивуд — романтика, сладникави фантазии и хепиенд. Скоро бих могъл да получа всичко това.

Тръгнах на запад по „Сънсет“, завих на север по улица „Стоун Каньон“ и карах покрай безкрайните частни имения с високи порти, докато стигнах до входа на хотела. В един и четирийсет през нощта на паркинга нямаше жива душа. Пъхнах „Севил“-а между „Ламборгини“ и „Мазерати“ и го оставих като сутеньор между две жигола.

Дежурният служител бе швед, който дори не ме погледна, когато платих в брой авансово и се регистрирах като Карл Юнг. После забелязах, че при записването ми в книгата допусна две правописни грешки.

Изморен пиколо ме заведе до бунгалото с изглед към басейна, осветен като аквариум. Стаята бе междинна и удобна, с огромно меко легло и тежка мебел от дърво.

Плъзнах тялото си между хладните чаршафи и си спомних последния път, когато бях тук: миналия юли на двадесет и осмия рождения ден на Робин. Бяхме на концерт на филхармонията и слушахме Моцарт. След концерта вечеряхме късно в ресторанта на „Бел Еър“.

Залата бе тъмна и тиха, сепарето ни уединено и близо до прозорец с хубав изглед. Между стридите и овнешкото една доста възрастна жена в униформа се плъзгаше тихо между палмите.

— Алекс — промълви Робин, — гледай, просто не може да бъде…

Но си беше истина. Това бе Бет Дейвис. Да го бяхме подготвяли, нямаше така да стане.

Споменът за тази прекрасна нощ ми помогна да се пренеса в атмосферата на целия чуден ден.

Спах до единайсет и си поръчах по телефона румсървис. Донесоха ми пресни малини, омлет, кифличка с масло и кафе. Храната бе сервирана в китайски порцелан и сребро и бе страхотна. Отхвърлих мисълта за смърт от главата си и ядох с наслада. Скоро отново се почувствах като човешко същество.

Поспах още малко, събудих се и в два часа се обадих в „Уест Ел Ей Дивижън“[16]. Майло вече бе отлетял за Вашингтон, затова проверих дали Дел Харди е там. Съобщи ми, че Конли е вън от подозрение. Когато Мууди бе застрелян, той се е намирал в едно студио в „Согъс“ за нощни снимки на нов телевизионен сериал.

Посрещнах вестта без изненада, никога не го бях смятал за убиец. Освен това вече бях убеден, че аз съм бил предвидената жертва на снайпериста. Приемането на тази роля не бе успокояващо, но поне щеше да ме държи нащрек.

В четири отидох да поплувам, повече за поддържане на формата, отколкото за удоволствие. Върнах се в стаята и се обадих да поръчам вечерния вестник и кутийка от любимата ми бира „Гролш“. Горещият повей бе стихнал и аз потънах в мекия стол да пийна и почета.

Вестта за смъртта на Валкроа заемаше пет квадратни сантиметра на двайсет и осма страница и бе озаглавена: „Лекар загива при автомобилна катастрофа“.

От съобщението научих вида, или по-скоро стила на колата, която канадецът е карал („чужда конструкция“), преди да се блъсне в каменен стълб близо до пристанище Уилмингтън. Намерили го издъхнал на местопроизшествието, а роднините му в Канада вече били уведомени.

Уилмингтън е на средата на пътя от Ел Ей до Сан Диего, ако се движиш по крайбрежния път — грозен участък със складове и кейове. Чудех се какво ли е правил Валкроа там и в коя посока се е движел преди катастрофата. Ако е бил вече в Ла Виста, на връщане оттам ли се е ударил?

Сетих се за избухването му пред Бевърли, приказките, че бил имал коз в ръцете във връзка със Суоуп. Появиха се още въпроси, които превъртах непрекъснато в главата си. Катастрофата дали е била нещастен случай — резултат от забавени рефлекси вследствие наркотиците, или пък се е опитал да изиграе коза си и е загинал? И каква бе тайната, която според него щеше да му спаси живота? Имаше ли тя връзка с убийството на Суоуп? Дали не можеше да помогне за откриването на децата?

Непрекъснато премислях, докато не ме заболя главата. Седях напрегнато на ръба на стола и гледах в една точка, като слепец в лабиринт.

Не можех да се съсредоточа върху наличното, преди да открия липсващото. Ако бях погледнал клинично, като психолог, логичната връзка щеше да се изясни по-бързо.

Бях професионалист в изкуството на психотерапията — припомняне на миналото като способ за измъкване на настоящото и тълкуването му по подходящ начин. Прилича малко на детективската работа — да се бъхтиш в непроходимите алеи на подсъзнанието. Знаех, че трябва да започна с детайлното и внимателно изучаване на предисторията.

Четирима души си бяха отишли от този свят по неестествен начин. Ако тяхната смърт продължаваше да бъде един хаос от несвързани помежду си ужасии, то причината бе в липсата на предистория. Защото на миналото не бе обърнато необходимото внимание.

Това трябваше да се поправи. Бе нещо повече от академично упражнение. Ставаше въпрос за няколко човешки живота.

Отказах да приема съмненията, че децата на Суоуп са живи. В момента вероятността не бе по-голяма от нула. За хиляден път си спомних момченцето от пластмасовата камера, безпомощно, зависимо, потенциално лечимо, но заредено с вътрешна бомба, която всеки момент може да избухне. Трябваше да бъде открито, или щеше да умре в болка.

Скован от яд поради собствената си безпомощност, се люлеех като махало от алтруизъм до самозащита. Майло ме бе предупредил да се пазя, но да стоя в бездействие бе най-опасно от всичко.

Някой бе по петите ми. Новината за оцеляването ми можеше да изплува на повърхността. Ловецът щеше да се върне, за да поправи грешката и този път ще направи всичко възможно да не си губи времето. Не можеше и не трябваше да участвам в тази игра на изчакване. Не можех да си позволя да живея като човек, чакащ на опашка за смърт.

Имаше работа за вършене. Изследване. Ексхумация.

Компасът сочеше юг.

19.

Доверието е най-големият риск. Но без упование никога нищо не може да се постигне.

Проблемът в този хаос не бе дали да поема риска да повярвам на някого, или не. Най-важното бе кому можех да се доверя.

Дел Харди, разбира се, бе една от възможностите. Но в случая аз не виждах нито него, нито пък цялата полиция въобще много полезни. Те бяха професионалисти, които работеха с факти. Всичко, което аз можех да им предложа, бяха смътни подозрения и интуитивни опасения. Харди би ме изслушал учтиво, после ще ми благодари за сведенията, ще каже да не се безпокоя и с това случаят ще приключи.

Отговорите, които ми бяха необходими трябваше да дойдат от вътрешен човек. Само някой, който бе познавал Суоуп приживе можеше да хвърли светлина върху смъртта им.

Шериф Хутън приличаше на сериозен мъж. Но както повечето големи жаби в тясна кожа, той прекалено се вживяваше в ролята си. Въобразяваше си, че законът в Ла Виста, това е самият той и всяко престъпление е лична обида към него. Припомних си яда му след като предположих, че Ууди и Нона може би са някъде из града. Такива неща в неговия гьол просто не се случваха.

Този вид местен патриотизъм отглеждаше неправилен подход, като например формалното съвместно съществуване между града и сектата „Тач“. Погледнато от положителната страна, то би довело до взаимна търпимост, но откъм негативната — бе само поглед в тунел.

Не можех да се обърна към Хутън за помощ. Той не би допуснал при никакви обстоятелства проучванията на външни хора и спречкването с Раул със сигурност бе затвърдило неговата позиция. Не можех и да се шляя из града и да се впускам в разговори с непознати. В този момент всичко изглеждаше толкова безнадеждно. Ла Виста бе затворена клетка.

После се сетих за Езра Маймън.

Имаше някакво простичко чувство за собствено достойнство и независимост на духа, които ме бяха впечатлили у този човек. Той се бе втурнал в една каша и за минути бе успял да я изясни. Защитата на интересите на външни лица, които при това създаваха главоболия, против интересите на шерифа, би довело някой по-лабилен мъж до неприятности. Маймън бе приел присърце работата и я бе свършил дяволски добре. Той имаше здрава гърбина и умна глава.

Не по-маловажен бе и фактът, че аз можех да разчитам единствено на него.

Взех номера от информацията и му се обадих.

Той вдигна телефона.

— Фирма „Редки сортове плодове и семена“.

Бе същият тих и спокоен глас, който си спомнях.

— Г-н Маймън, на телефона е д-р Делауер. Срещнахме се в канцеларията на шерифа.

— Добър ден д-р Делауер. Как е доктор Мелендес-Линч?

— Не съм го виждал от онзи ден. Бе много депресиран.

— Да. Състоянието на нещата бе толкова трагично.

— Точно затова ви се обаждам.

— О, така ли?

Разказах му за смъртта на Валкроа и за опита за убийство у дома и убеждението ми, че положението никога няма да се оправи, ако не се заровя в миналото на Суоуп, като завърших с напълно откровена молба за помощ.

В другия край на линията настъпи мълчание. Знаех, че обмисля. Така направи и след като Хутън изложи своята теза. Почти чувах как се въртят колелата.

— Имате лична заинтересованост в случая — каза той накрая.

— До голяма степен е така. Но има и още нещо. Болестта на Ууди Суоуп е лечима. Няма никакви причина той да умре. Ако все още е жив, искам той да бъде намерен и подложен на лечение.

Отново мълчаливо размишление.

— Не съм сигурен, че знам нещо, което би ви било от полза.

— И аз. Но си струва да направим опит.

— Много добре.

Благодарих му бурно. Разбрахме се, че срещата в Ла Виста е невъзможна. Заради спокойствието и на двама ни.

— Има един ресторант в Оушънсайд, където редовно вечерям — каза той. — Името му е „При Анита“. Вегетарианец съм, а там сервират чудесна постна храна. Ще можете ли да дойдете довечера в девет часа?

Беше пет и четирийсет. Дори и най-натовареният трафик не би могъл да ми попречи да бъда точен. Дори щеше да ми остане свободно време.

— Ще дойда.

— Добре тогава, нека ви кажа как да стигнете дотам.

Наставленията, които ми даде, бяха според очакваното: кратки, целенасочени, прецизни.

Платих си за още две нощи в „Бел Еър“ и се обадих на Мал Уърти. Той не бе в офиса си, но секретарката му на драго сърце ми даде домашния му номер.

Вдигна още при първото позвъняване. Гласът му долиташе изморен и изстискан като лимон.

— Алекс, цял ден се опитвам да те намеря.

— Скрил съм се.

— Защо? Той е мъртъв.

— Това е дълга история. Слушай, Мал, обаждам ти се по няколко причини. Първо — как го понесоха децата?

— Точно затова исках да поговорим. Да се посъветвам с теб. Каква идиотска каша! Дарлийн не искаше да им съобщи, но й казах, че е длъжна. После отново говорихме. Ейприл плакала много, задавала въпроси, не се отделяла от полата й. Не могла да накара Рик да проговори. Момчето млъкнало, затворило се в стаята си и не излязло оттам. Тя имаше много въпроси и аз направих всичко възможно да й отговоря, но това не е в моята област. Тези реакции звучат ли ти нормално?

— Проблемът не е в това дали са нормални, или ненормални. На тези деца им се наложи да понесат повече болка, отколкото се случва на болшинството хора през целия им живот. Когато ги изследвах в твоя кабинет, усетих, че се нуждаят от помощ и ти го казах. Сега вече е абсолютно необходимо. Направи всичко възможно да я получат. През цялото време дръж под око Рики. Той много прилича на баща си. Не е изключен опит за самоубийство. Или опит за палеж. Ако има оръжия в къщата, отърви се от тях. Кажи на Дарлийн да го наблюдава отблизо. Да го държи далече от остри предмети, ножове, въжета, хапчета. Докато го заведе на лечение. После ще изпълнява указанията на лекуващия лекар. А ако момчето започне да дава външна изява на мъката си, тя не трябва да го спира. Даже и да стане агресивен.

— Ще й предам. Бих искал и ти да ги видиш, щом се върнат в Лос Анджелис.

— Не мога, Мал. Твърде вътре съм в нещата. — Дадох му имената на двама други психолози.

— Добре — каза той с известна неохота. — Ще й предам препоръките ти и ще се уверя, че се е обадила поне на един от двамата. — Замълча. — Гледам през прозореца. Мястото прилича на спирка за барбекю. Пожарникарите го напръскаха с нещо, от което се очаква да премахне миризмата, но тя все още пробожда. Продължавам да се чудя дали събитията не можеха да се развият по друг начин.

— Не знам. Мууди бе програмиран за насилие. Той го имаше заложено в гена си. Помниш ли предисторията — баща му също е бил експанзивен. Загинал е при свада.

— Историята се повтаря.

— Заведи момчето на лечение и може би този път няма да се повтори.

Белите стени на кафене „При Анита“ бяха осветени от приглушените отблясъци на виолетови стъклени лампи с кълбовидна форма. Влизаше се през дървена арка. Малки лимонови дръвчета правеха шпалир на арката, а плодът бе добил цвят на тюркоаз от изкуственото осветление.

Ресторантът бе закътан в най-отдалечената от индустриалния парк част на града. От трите му страни се издигаха високи офис сгради, облицовани с тъмни стъкла. Откъм четвъртата се откриваше обширен паркинг. Песните на нощните птички се смесваха с далечния грохот от магистралата.

Вътре бе хладно и полуосветено. Тиха барокова музика за клавесин създаваше приятен фон на обстановката. Въздухът бе напоен с миризмата на билки и подправки — риган, копър, шафран, босилек. Три четвърти от масите бяха заети. Повечето от вечерящите имаха вид на богати и доволни млади хора. Говореха непрекъснато, но тихо.

Руса жена с приятна външност в селска бродирана носия ме заведе до масата на Маймън. Той стана с любезен жест и седна едва когато и аз го направих.

— Добър вечер, докторе.

Както и преди той бе облечен с изрядно чиста риза и тесни, сиво-кафяви панталони. Очилата му се бяха смъкнали над носа и той ги бутна отново на място.

— Добър вечер. Много ви благодаря, че се съгласихте да се срещнем.

Той се усмихна.

— Вие бяхте доста красноречив.

Сервитьорката, източено момиче с дълга черна коса и лице като от картина на Модилиани, бързо дойде да вземе поръчката.

— Приготвят чудесна лещена чорба — каза Маймън.

— Звучи добре.

Умът ми въобще не бе насочен към храната. Той поръча и за двама ни. Сервитьорката се върна с кристална гарафа пълна с вода и лед, пухкави филийки пълнозърнест хляб и две малки купички със зеленчуков пастет, който имаше прекрасен вкус. Във всяка чаша плуваше тънко като хартийка парченце лимон.

Той намаза пастета върху филийка хляб, отхапа и го сдъвка бавно и внимателно. След като го глътна, попита:

— С какво мога да ви бъда полезен, докторе?

— Опитвам се да науча нещо за Суоуп. Какви бяха преди болестта на Ууди?

— Не ги познавах добре. Те бяха потайни хора.

— Непрекъснато слушам това.

— Не съм учуден — отпи от водата си. — Преместих се в Ла Виста преди десет години. Жена ми и аз нямахме деца. След като тя почина, напуснах адвокатската практика и отворих този разсадник. Градинарството бе първата ми любов. Едно от нещата, които направих веднага след като се установих, бе да вляза във връзка с другите градинари в областта. По-голямата част от тях ме приеха топло. Градинарите и овощарите традиционно са сърдечни хора. Нашият успех до голяма степен зависи от сътрудничеството — един земеделец намира семена от необичайно растение и го предава на останалите. От всеобщ интерес е, както научен, така и икономически. Ако никой не опита един плод, той вероятно ще умре. Така е станало с огромна част от старите американски ябълки и праскови. Плодът, който бъде разпространен, ще оцелее.

Очаквах да бъда топло приет от Гарланд Суоуп, защото бяхме съседи. Оказа се, че съм бил доста наивен в очакванията си. Един ден го посетих, а той през цялото време стоя на вратата, без да ме покани да вляза. Любезността му почти граничеше с враждебността. Няма нужда да казвам, че бях отблъснат. Не само от недружелюбието, но и от нежеланието му да ме разведе из градините си. Повечето от нас обичат да показват растенията си — призьори или пък някои много редки видове.

Храната пристигна. Бе удивително вкусна. Маймън яде икономично и преди да заприказва отново, остави вилицата.

— Бързо си тръгнах и повече не стъпих, независимо че дворовете ни бяха на по-малко от два километра един от друг. В областта имаше и други градинари, заинтересовани от сътрудничество и бързо забравих за Суоуп. След около година взех участие в един конгрес във Флорида за култивирането на субтропичните малайзийски плодове. Срещнах няколко души, които го познаваха и те ми обясниха поведението му. Изглежда човекът се занимаваше с овощарство само на думи. Бил е известен по едно време, но с години не бе правил нищо. Зад вратите му няма никакви разсадници, само стара къща и акри земя, покрити с пепел и прах.

— От какво се издържаше семейството?

— Наследство. Бащата на Гарланд е бил щатски сенатор, притежател на огромно ранчо и километри крайбрежна земя. Продал е на правителството част от нея, а останалата — на хора, занимаващи се с култивиране на нови сортове. Част от полученото било изгубено почти веднага, поради несполучливи инвестиции, но очевидно е останало достатъчно за издръжката на Гарланд и семейството му.

Погледна ме с любопитство.

— Нещо от това ще ви бъде ли полезно?

— Не знам. Защо се е отказал от градинарството?

— Направил е несполучливи капиталовложения. Чувал ли сте някога за „Чиримоя“?

— Има улица в Холивуд с това име. Прилича ми на плод.

— Прав сте, плод е. Марк Твен го е описал така: „Най-голямото изящество от всички прелести“. Онези, които са го опитвали, са склонни да се съгласят. По произход е субтропично, родината му са Чилийските Анди. Малко прилича на артишок или на голяма зелена ягода. Кожата е неядлива. Месестата част е бяла и по структура напомня яйчен крем, обсипан с много големи, твърди семки. Някои се шегуват, че семките са сложени от боговете, така че плодът да не се консумира много бързо. Яде се с лъжица. Вкусът е фантастичен. Сладък и сочен, с благоуханни примеси на праскова, кайсия, банан, ананас и цитрус, но като цяло е уникален. Плодът е прекрасен и според хората от Флорида Гарланд Суоуп е бил обсебен от него. Той го е приел като плода на бъдещето и бил убеден, че щом веднъж хората го опитат, ще има истински бум в търсенето. Мечтаел да направи с чиримоята онова, което Санфорд Доул вече бе сторил с ананаса. Стигнал дори дотам, че нарекъл първото си дете на плода, чието ботаническо име е „Аннона Чиримоя“.

— Мечтата била ли е реалистична?

— Теоретично, да. Дървото е придирчиво, изисква умерен климат и постоянна влага, но се адаптира към климата в субтропичния пояс, който обхваща крайбрежието от Калифорния през Мексиканската граница чак до окръг Вентура. Навсякъде, където расте авокадо, вирее и чиримоята. Но има известни трудности, за които ще спомена по-късно. Той купил земя на кредит. По ирония на съдбата голяма част от нея преди била собственост на баща му. После тръгнал на експедиции до Южна Америка и донесъл млади фиданки. Размножил семената и отгледал собствена градина. Няколко години били необходими на дръвчетата, за да достигнат плодородие, но накрая той притежавал най-голямата горичка от чиримоя в целия щат. През цялото време непрекъснато обикалял из страната, рекламирал плода пред купувачи на продукция, като разказвал за чудото, което скоро щяло да цъфне в градините му. Битката сигурна е била много тежка — вкусът на американската публика е доста консервативен. Като нация ние не употребяваме много плодове. Векове са минали, докато свикнем да ядем онези, които все пак сега консумираме. Навремето доматът е бил смятан за отровен. Патладжанът бил нарочен, че причинява лудост. И това са само два примера. Има буквално стотици растения, които биха вирели при този климат, но не се възприемат за ядене от хората. Въпреки това Гарланд бил настойчив и сполучил. Той получил предварителни поръчки за почти цялата си бъдеща реколта. Ако чиримоята бе вързала, той щеше да затрупа пазара с гастрономичен деликатес и щеше да се превърне в много богат човек. Разбира се, сдружените овощари вероятно биха се раздвижили и опитали да повторят опита му, но щяха да минат години и дори тогава неговите експертни съвети щяха да струват скъпо. Почти десет години след като положил началото на градината си, се родила и първата реколта, което само по себе си било едно голямо постижение. В обичайната си обстановка чиримоята се опрашва от местната оса. Дублирането на процеса изисква усърдно ръчно опрашване — поленът от прашника на едното растение се посипва с четка върху пестика на другото. Важно е и времето от денонощието, защото растението преминава през няколко плодородни цикъла. Гарланд се грижел за дръвчетата като за бебета, едва ли не сякаш са човешки същества.

Маймън свали очилата си и ги избърса. Очите му бяха тъмни и немигащи.

— Две седмици преди реколтата да узрее, убийствен студ, причинен от мразовити въздушни потоци, запълзял от Мексико. Трябва да е имало сблъсък на тропически бури над Карибите. Повечето от дръвчетата умрели през нощта, а на онези, които оцелели, бил обрулен плода. Имало е яростен опит за спасение. Няколко от мъжете, които срещнах във Флорида, са се притекли на помощ. Те ми го описаха: Гарланд и Ема, тичащи из горичките с опушени съдове и черги се опитвали да увият дръвчетата, да затоплят почвата, правели всичко възможно за спасението им. Борили се неистово три дни, но било безнадеждно. Гарланд бил последният, който го приел.

Той поклати тъжно глава.

— Години труд били унищожени от бурята за седемдесет и два часа. След този ужасен удар, той се отдръпнал от градинарството и станал истински отшелник.

Това бе сюжет за класическа трагедия — мечти, опорочени от съдбата. Агонията от безпомощността. Крайно отчаяние.

Започнах да улавям проблясък за онова, което е означавала диагнозата на Ууди за тях.

Дете болно от рак е не по-малко от чудовищно. За всеки родител то означава да се изправи пред болезненото усещане за безполезност. Но за Гарланд и Ема Суоуп травмата сигурно е била по-сложна. Неспособността да спасят детето си е предизвикала спомена за отминали провали. Вероятно не са могли да го понесат…

— Всичко това добре ли е известно? — попитах.

— За всеки, който е живял някога тук.

— А Матиас и хората от „Тач“?

— Това не бих могъл да ви кажа. Преселиха се тук преди няколко години. Не са най-важната тема на публични разговори.

Той се усмихна на сервитьорката и поръча кана билков чай. Тя я донесе заедно с две чаши, които сама напълни.

Маймън отпи, остави чашата и ме погледна през парата.

— Вие все още таите съмнения към „Тач“.

— Не знам. Няма реална причина. Но има нещо призрачно около тях.

— Нещо предварително запланувано?

— Точно така. Всичко изглежда някак програмирано. Като версията на кинорежисьор за това, какво представлява култът.

— Съгласен съм с вас, докторе. Когато чух, че Норман Матиас е станал духовен водач, бях много удивен.

— Познавахте ли го?

— Знаех само репутацията му. Всеки от юридическата професия бе чувал за него. Той бе елитен адвокат от Бевърли Хилс — умен, екстравагантен, агресивен, безочлив. Никое от тези качества не се съгласува с онова, което той сам сега твърди, че е. Но какво пък, и по-странни метаморфози съм наблюдавал.

— Някой изсипа цял пълнител куршуми по мен вчера. Смятате ли, че може да е тяхно дело?

Той размисли.

— Лицето им за пред обществото е всичко друго, но не и насилническо. Ако ми кажете, че Матиас е мошеник, ще го повярвам. Но убиец…

Гледаше със съмнение. Поех в друга посока.

— Какви бяха отношенията между „Тач“ и Суоуп?

— Никакви, бих казал. Гарланд бе саможив. Никога не идваше в града. Много рядко съм виждал Ема и момичето да пазаруват.

— Матиас ми каза, че Нона е работила при тях едно лято.

— Вярно е. Бях забравил. — Обърна се и поръча купичка с мед.

— Г-н Маймън, моля да ме извините, ако това ви прозвучи нахално, но не забелязах да забравяте преди това. Когато Матиас заговори за Нона, шерифът се почувства неудобно, както и вие сега. Намеси се с коментар за това, колко диво дете била тя, сякаш искаше да прекрати разговора. Досега ми бяхте много полезен. Моля, не се отдръпвайте.

Той отново сложи очилата си, почеса се по брадата, започна да надига чашата с чай, но мислеше по въпроса.

— Докторе, струвате ми се честен млад човек и искам да ви помогна. Но нека ви обясня положението, в което се намирам. Живея тук от десет години, а все още се чувствам като външен човек. Аз съм сефарадски евреин от рода на големия учен Меймонидес. Моят прародител е изселен от Испания през 1492 година заедно с всички евреи. Заселили се в Холандия, изгонили ги и оттам, отишли в Англия, Палестина, Австралия, Америка. Петстотингодишното митарстване се предава по кръвен път и принуждава човек с неохота да мисли с условностите на постоянството. Преди две години член на Ку Клукс Клан бе издигнат в парламентарните избори от един окръг. Донякъде това бе само претекст за последвалото: кандидатът прекрати членството си в организацията, но прекалено много хора знаеха кой бе всъщност, за да може изборът да стане действителност. Той загуби изборите, но скоро след това имаше горящи кръстове, антисемитски лозунги, епидемия от расистки надписи по стените и тормоз на мексикански американци по границата. Не ви го казвам, защото смятам, че Ла Виста е леговище на расизма. Напротив. Намирам го за много толерантен град, както е видно и от плавната интеграция на хората от „Тач“. Но положението може да се променя много рязко — дедите ми са били дворцови лекари на испанската кралска фамилия едната седмица и на следващата — бегълци. Да си външен човек означава да възпитаваш дискретността си.

— Знам как да пазя тайна. Всичко, което ми кажете, ще бъде строго секретно, освен ако няма опасност за човешки живот.

Той се замисли дълбоко, деликатните черти на лицето му бяха спокойни. За миг погледите ни се срещнаха.

— Имаше някаква неприятност. Точна каква никъде не бе публикувано. Като познавам момичето, трябва да е била от сексуално естество.

— Защо мислите така?

— Говореше се, че много не подбира. Не съм разпространител на слухове, но в малкия град човек чува прекалено много. Винаги е имало нещо по-особено, свързано с либидото на това момиче. Още дванайсет-тринайсетгодишна, когато минаваше през града, нямаше мъж, който да не се обърне след нея. Тя имаше някакво физическо излъчване. Винаги съм смятал за странно, че тя се е пръкнала от такова необщително семейство. Сякаш бе изсмукала по някакъв начин сексуалната енергия на другите и накрая притежаваше излишество, с което не можеше да се справи.

— Имате ли идея какво е станало в Убежището? — попитах аз, въпреки че от разказа на Дъг Кармайкъл вече имах стройна хипотеза.

— Знам само, че работата й бе прекратена много неочаквано и през следващите дни всякакви слухове обикаляха из града.

— А „Тач“ повече никога не наеха деца от града.

— Правилно.

Сервитьорката донесе сметката. Оставих кредитната си карта. Маймън ми благодари и си поръча още една кана с чай.

— Каква бе тя като малко дете?

— Имам смътни спомени — тя бе едно прекрасно мъничко същество — тази червена коса винаги изпъква в спомените ми. Имаше навик да минава покрай дома ми и винаги поздравяваше много дружелюбно. Мисля, че проблемите са започнали след дванайсетата й година.

— Какви проблеми?

— Това, което вече ви казах. Безразборност. Дивашко поведение. Тя започна да налита на група по-възрастни момчета, онези с бързите коли и мотоциклети. Предполагам, че нещата са излезли извън контрол, защото я пратиха в интернат. Спомням си го добре, тъй като в деня, когато тя тръгна, колата на Гарланд се развали по пътя за гарата. Просто се строши на средата на пътя на няколко метра от разсадника ми. Предложих да ги изтегля, но той отказа, разбира се. Остави я да седи сама с куфара, докато той се върна с камион. Приличаше на тъжно малко дете, въпреки че според мен е била поне на четиринайсет. Сякаш всички нещастия на света се бяха струпали върху нея.

— Колко дълго я нямаше?

— Една година. Когато се върна, бе по-различна. По-тиха, по-унила. Но все така сексуално безразборна и то по един яростен начин.

— Какво искате да кажете?

Той се изчерви и изпи на един дъх чая си.

— Хищнически. Един ден дойде в развъдника ми, облечена в шорти и блузка с голямо деколте. Чула, че имам нов вид банан и искала да го види. Наистина бях донесъл от Флорида няколко фиданки и отделно за пазара огромен сноп плодове. Чудех се, защо ли се интересува от такова нещо, но все пак й показах растенията. Тя ги пое хищно в ръце и започна да се смее похотливо. После се наведе напред и ми показа гърдите си, взе един банан и започна да го яде по един доста недвусмислен начин. Извинете ме, докторе. На шейсет и три съм, от друго поколение и ми е трудно да бъда толкова безсрамен за тези неща, както сега е модерно.

Кимнах, като се опитвах да му вляза в положението.

— Изглеждате по-млад.

— Добър ген — засмя се той. — Както и да е, това е историята. Тя направи цяло представление, докато ядеше банана, усмихна ми се отново и каза, че бил великолепен. Облиза си пръстите и избяга надолу по пътя. Случилото се ме изнерви, защото докато ме съблазняваше в очите й се четеше омраза. Някаква смесица от сексуалност и неприязън. Трудно е да се обясни.

Отново започна спокойно да отпива от чая си.

— Нещо ще ви свърши ли работа? — попита пак.

Преди да отговоря, сервитьорката се върна със сметката. Маймън настоя да й остави рестото. Беше огромно.

Излязохме заедно на паркинга. Нощта бе хладна и ухаеща. Походката му бе пъргава като на трийсетгодишен мъж. Караше пикап „Шевролет“. Гумите му бяха с нормален размер. Той извади ключовете си и попита:

— Ще ви бъде ли приятно да спрете да видите разсадника ми? Бих искал да ви покажа някои от най-привлекателните ми екземпляри.

Бе жаден за компания. С мен бе успял да се разтовари от много неща, които явно са му тежали. Сигурно му се случваше за пръв път в живота. Самоизявата може да се превърне в навик.

— За мен ще бъде удоволствие. Възможно ли е, ако ви видят с мен, да имате проблеми?

Засмя се и поклати отрицателно с глава.

— Ако знам нещо със сигурност, докторе, то е, че все още живеем в свободна страна. Домът ми е на няколко мили югоизточно от града. На хълмовете, където са повечето големи градини. Ще ме следвате, но в случай че се загубим, нека ви упътя. Ще се отклоним под магистралата и ще се движим успоредно на нея, после ще завием надясно по един неотбелязан на картите път — ще намаля, за да не го изпуснете. В подножието на планината ще направим ляв завой към една стара железопътна линия. Твърде е тясна за големи превозни средства, а по време на дъжд има свлачища. Но по това време на годината няма опасност.

Изведнъж разбрах, че ме насочва към черния път, който бях видял на картата при шерифа. Онзи, който заобикаляше града. Когато попитах Хутън за него, той ми отговори, че е бил затворен от нефтената компания. Може би е решил, че това старо трасе е твърде невзрачно, за да се приеме като път. А може би ме е излъгал.

Мислех за това, докато се качвах в „Севил“-а.

20.

Завоят бе внезапен. Освен че нямаше никаква маркировка, това, по което се движехме, трудно можеше изобщо да се нарече път. Бе просто една прашна ивица земя, на пръв поглед бразда, като многото, прорязващи необятното поле. Всеки, който не познаваше местността, би пропуснал да го забележи. Но Меймън караше бавно, а аз следвах габаритите на колата му през облените в лунна светлина ягодови градини. Скоро шумът на магистралата остана зад нас. Нощта бе притихнала, само тук-таме бляскаха устремени към звездите светулки, бързащи неистово и безнадеждно към жарта на далечни галактики.

Планината се бе надвесила и хвърляше над нас зловещи тромави сенки. Камиончето на Меймън бе старо и залиташе, когато сменяше на по-ниска предавка, изкачвайки се към хълмовете. Следвах го на близко разстояние в тъмнината, а тя бе толкова гъста, та имах чувството, че мога да я пипна.

Изкачвахме се с километри и накрая стигнахме платото. Пътят рязко зави надясно. Отляво остана обширен хълм, ограден с бодлива тел. Над равната земя се издигаха пирамидални кули. Това бяха неподвижните скелета в изоставените нефтени полета. Меймън зави в обратна посока и продължи изкачването.

Следващите няколко километра бяха заети от плодни горички — една непрекъсната стена от дървета бягаха зад страничните стъкла. Докоснати от звездната светлина, назъбените силуети на пистата наподобяваха блестящ сатен на фона на кадифено небе. После дойде поредица от жилища, стопански дворове и едноакрови парцели, засенчени от яворови и орехови дървета. Докато минавахме покрай тях тук-таме проблясваха светлинки.

Меймън даде ляв мигач и след около петдесет метра сви към една отворена порта. Имаше дискретен надпис „РЕДКИ СОРТОВЕ ПЛОДОВЕ И СЕМЕНА“. Той спря пред една двуетажна къща, опасана с широка веранда. Между два стола се изправи куче, застана на хълбоци и близна ръката на Меймън, когато той слезе от пикапа. Бе тежък и флегматичен лабрадор, очевидно невпечатлен от моето присъствие. Господарят му го погали и то отиде отново да спи.

— Елате с мен отзад — каза Меймън.

Тръгнахме към лявата част на къщата. На задната стена бе монтиран електрически комутатор. Отвори го, щракна едно копче и светлината започна да струи на определени ритмични импулси, сякаш хореографски спектакъл.

Онова, което се разгърна пред очите ми, бе гъсто и зелено като в картина на Русо. Един шедьовър, наречен „Вариации на тема «Зелено»“.

Навсякъде имаше растения и дървета, много от тях в период на цъфтеж и всичките обсипани с богата листна маса. Най-едрите бяха поставени в големи контейнери, а малка част — посадени направо в богато наторената почва. По-малки растения в кашпи с торф бяха поставени на маси и покрити с мрежест балдахин. До навесите имаше оранжерии с тройни стъкла. Въздухът бе пропит със смесица от мирис на тор и нектар.

Той ме разведе наоколо. Познавах повечето плодове, но откривах и нови сортове. Имаше необикновени представители на прасковите, нектарините, сливата, ябълката и зарзалата. Зад една ограда се точеше цяла редица кашпи със смокинови дървета. Меймън откъсна две смокини. Подаде едната на мен, а другата изчезна в устата му. Никога не съм обичал смокини, но сега опитах, за да не го обидя. Очарован бях, че я изядох.

— Какво мислите?

— Прекрасно. Има вкус на суха смокиня.

Зарадва се.

— „Челесте“. Най-добрият вкус, според моите разбирания, макар някои да предпочитат „Паскуале“.

Продължихме обиколката все по този начин. Меймън ми сочеше с неприкрита гордост получени от него хибриди, понякога спираше, откъсваше някой плод и ми го даваше да опитам. Отгледаните от него не приличаха на нищо от онова, което намирах по пазарските щандове. Бяха по-едри и сочни, по-ярко оцветени и с по-силен аромат.

Накрая стигнахме до екзотичните растения. Много от тях цъфтяха с цвят като орхидея, с нюанси в жълто, розово, аленочервено и лилаво. В почвата пред всяка група растения бе забита дървена табелка, на която имаше цветна фотография на плода, цвета и листото. Под илюстрацията бяха означени ботаническото и популярното име, изписани грижливо с четлив почерк и придружени с географски, градинарски и кулинарни бележки.

Имаше растения, които смътно познавах — личи[17], необикновени видове манго и папая, локат[18], гуавас — плодовете на страстта и много други, за чието съществуване не бях и подозирал: сапоти, саподилас, хинапа, тамарина, домати, растящи по дърветата.

Едно отделение бе посветено на винарските сортове грозде, киви, малини в нюанси от черно до златисто. В друга част бяха редки видове цитрусови плодове, например Чандлър помелос — три пъти по-голям от грейпфрут и много сладък — Моро, Сангинели.

В главната оранжерия се отглеждаха най-нежните насаждения от колекцията. Тях Меймън бе придобил от млади пътешественици, изследващи флората и фауната на най-отдалечени части от света. Чрез подходящо регулиране на топлината, светлината и вредителите, той бе създал микроклимат, осигуряващ успех в култивирането им. Оживи се, когато започна да описва работата си.

Няколко парника бяха отделени за купчини грижливо надписани кутии. Върху една маса имаше пощенски метър, ножици, лента и амбалажни пликове.

— Семена — каза той, — главното в бизнеса ми. Пращам по целия свят. — Отвори една врата и ме въведе сред група малки дървета. — Семейство „Аннонакае“.

Той бръкна между листата на първото дръвче и откри голям жълто-зелен плод, покрит с месести люспи.

— Това е „Аннона муриката“, а онази черната е „Аннона ретикулата“ — ябълка с вкус на млечен крем. На това дръвче няма плодове и така ще бъде до август. „Аннона скуамоза“ — най-сладката от всичките, безсеменен бразилски вид. А тези — той посочи дузина дръвчета, с падащи елипсовидни листа, — са „Чиримоя“. Точно сега имам няколко разновидности — „Буут“, „Бонита“, „Бяла“ и „Делисиоза“.

Приближих се и докоснах едно листо. Долната част бе мъхеста. Лъхна ме ухание, подобно на портокал.

— Чудесен аромат, нали? — Отново разрови между клоните. — Това е плодът.

Не изглеждаше кой знае как — огромен, заоблен, с формата на сърце, бледорозов, накапан с множество точици и мек на пипане като направена от фина кожа млада шишарка.

— Елате вътре. Ще опитаме една.

Кухнята му бе голяма, стара и чиста. Хладилникът, готварската печка и умивалникът бяха емайлирани, подът, застлан с линолеум, излъскан до гланц. В центъра имаше маса и столове от твърд клен. Издърпах един стол и седнах. Огромният лабрадор бе влязъл, лежеше и похъркваше до печката.

Меймън отвори хладилника, извади чиримоя, донесе я заедно с две купички, лъжици и нож. Разряза я на две и постави всяка половинка в купичка. Сърцевината бе бяла като сметана с вид на яйчен крем.

— Десерт за богове — каза Маймън и напълни устата си с цяла лъжица. Подържа го малко, за да го усети с небцето си и после го глътна.

Загребах плода с лъжицата си. Тя се плъзна и потъна. Извадих я пълна с крем и я поднесох към устните си. Вкусът бе неописуем. В съзнанието ми изникнаха много други аромати: сладък, после тръпчив, отново сладък. Неусетно се плъзгаха по езика. Семките бяха едри като грахови зърна и твърди като дърво. Досадно, но търпимо.

Ядохме в мълчание. Вкусвах с наслада чиримоята, особено като знаех, че тя е разбила сърцето на Суоуп, но не позволявах това да развали удоволствието ми. Когато всичко бе изгребано, остана една празна зелена черупка.

Меймън ядеше бавно и свърши след няколко минути.

— Прекрасно — казах. — Откъде може човек да си ги купи?

— По принцип има две места. По испанските пазарища ги продават сравнително евтино, по плодовете са малки и недоброкачествени. Ако отидете в магазин, ще платите петнайсет долара за две парчета с отлични размери, опаковани в красива хартия.

— Значи все пак те се отглеждат в промишлени количества за продан?

— В Латинска Америка и Испания — да. В по-ограничено количество — тук, в САЩ и най-вече близо до Карпентерия. Климатът е доста хладен за истински тропически растения, но е по-постоянен от нашия тук.

— Няма ли студове?

— Досега не.

— Петнайсет долара — помислих на глас.

— Да. Не успя да стане популярен плод, много семки има и е твърде сочен, а хората не обичат да си носят лъжици в джоба. Пък и още не е открит начин за машинно опрашване, затова отглеждането е много трудоемко. И въпреки всичко, чиримоята е деликатес с верни последователи, а търсенето определя предлагането. И ако не беше намесата на съдбата, Гарланд сега щеше да е заможен човек.

Ръцете ми бяха лепкави от плода. Измих ги в кухненския умивалник. Когато се върнах на масата, кучето се бе свило на кълбо в краката на Меймън, със затворени очи и по кучешки изразяваше благодарността към господаря си, който го галеше по козината.

Приятна гледка, но аз станах нетърпелив. Твърде много се бях шлял из рая на Меймън, а ми предстоеше да свърша още много неща.

— Бих искал да хвърля поглед на къщата на Суоуп. Тя не беше ли една от фермите, покрай които минахме на път за тук?

— Не. Те живеят… живееха още по-далече, след моята къща. Онези не са истински ферми, просто стари къщни дворове, твърде малки, за да бъдат употребявани за търговски цели.

Спомних си за внезапния гняв на Хутън, когато заговори за земеделие и попитах дали шерифът някога е обработвал земя.

— Напоследък не — каза той с неохота. — Рей имаше парцел тук наблизо. Отглеждаше иглолистни растения, които продаваше на търговците на коледни елхи.

— Защо говорите в минало време?

— Той продаде мястото, след като загуби дъщеря си. Премести се в мебелирана квартира в един блок, близо до кметството.

Вероятността шерифът да ме беше излъгал, за да ме отблъсне от мисълта да се навирам наоколо, не ми бе излязла от ума. Усетих, че искам да узная повече за човека, представляващ закона в Ла Виста.

— Разказа ми за жена си, която умряла от рак. Какво е станало с дъщеря му?

Меймън повдигна вежди и престана да гали лабрадора. Кучето започна да ръмжи, като му отнеха удоволствието.

— Самоуби се. Преди четири-пет години. Обеси се на един бор в парцела.

Спомена го като обикновен факт, сякаш смъртта на момичето не е била изненадваща. Попитах го за това.

— Беше трагедия, но не от онези случаи, когато нечия първична реакция е втрещяващо неочаквана. Марла винаги е приличала на обременено дете според мен. Беше грозничка, прекалено пълна, твърде свенлива, нямаше приятели. Носът й винаги бе забит в някоя книга. Понякога забелязвах, че това са детски приказки. Никога не я видях да се усмихне.

— Колко годишна почина?

— Около петнайсет.

Направих сметка, че ако бе жива, щеше да е връстничка на Нона Суоуп. Двете момичета живееха наблизо. Попитах Меймън дали между тях е имало някакви контакти.

— Съмнявам се. Като деца понякога играеха заедно. Но не и след като отраснаха. Марла се затвори в себе си, а Нона се втурна с оная банда диваци. Не сте виждали две по-различни момичета.

Меймън отново спря да гали кучето, стана, избърса масата и започна да мие чиниите.

— Загубата на Марла промени Рей — каза той, като спря водата и взе кърпата за бърсане на чинии. — Градът също се промени заедно с него. Преди смъртта й бе остър като бръснач. Обичаше да пие, да се бори, разказваше цветисти вицове. Когато я свалиха от бесилката, той потъна в себе си. Не приемаше утеха от никого. Отначало хората мислеха, че е сломен от скръб и постепенно ще се оправи. Но това не стана. — Той лъскаше купичките, докато не започнеха да блестят. Струва ми се, че оттогава Ла Виста стана по-мрачен град. Сякаш хората очакват от Рей да им разреши да се усмихват.

Той току-що бе описал диагнозата на „масовата анхедония“ — отказ от забавленията. Чудех се дали тук не е ключът за толерантността на Хутън към привидно самоотреклите се „Тач“.

Меймън привърши с бърсането и подсуши ръцете си.

Станах.

— Благодаря за времето, което ми отделихте, обиколката и почерпката. Създали сте много красота тук. — Подадох ръката си.

Пое я и се засмя.

— Някой друг я е създал. Аз просто съм я показал. За мен бе удоволствие да разговарям с вас, докторе. Вие умеете да слушате. Сега ли ще отидете до къщата на Гарланд?

— Да, просто да се поогледам.

— Продължете по пътя, по който дойдохме. Ще преминете през половинкилометрови авокадови насаждения, притежание на консорциум лекари в Ла Виста — начин да си укриват данъците. После ще преминете през покрит мост над сухо дере. След моста ще карате още половин километър. Мястото на Суоуп е отляво.

Благодарих му отново, а той ме изпрати до вратата.

— Минах преди няколко дни покрай него. Имаше катинар на вратата.

— Добър катерач съм.

— Не се и съмнявам. Но си спомнете, че ви уведомих колко недружелюбен беше Гарланд. По края на стената има навита бодлива тел.

— Имате ли да ми дадете нещо, с което да я разрежа?

Той се правеше, че наблюдава кучето и каза с фалшиво безразличие.

— Имам работилничка с инструменти близо до задната веранда. Събрал съм разни странни неща. Поразровете и си изберете нещо полезно.

Отдалечи се, а аз излязох от къщата. „Странните неща“ бяха колекция от висококачествени ръчни инструменти, смазани и грижливо завити. Избрах си здрава винторезка и лост и ги отнесох в „Севил“-а. Сложих ги на пода заедно с фенера, запалих двигателя и потеглих.

Обърнах се към ярко осветения разсадник. Вкусът на чиримоята все още бе в устата ми. Когато се отдалечих, светлините в имота угаснаха.

21.

Бях получил впечатления за Суоуп от множество източници, но сега беше време да си съставя собствена, логично последователна представа за това разбито семейство.

Всеки смяташе Гарланд за чешит — емоционално неадекватен, потаен, негостоприемен към непознатите. Но е бил доста приказлив за отшелник — Бевърли и Раул го бяха описали като човек с мнение по всички въпроси, а приказките му граничеха с дебелащината. Въобще, той бе всичко друго, но не и сдържан.

Ема бе в ролята на раболепната подчинена в семейството, едва ли не антисъщество, като изключим гледната точка на Оджи Валкроа. Канадският лекар я бе описал като силна жена и не бе отхвърлил възможността тя да е подбудителка на отвличането.

По отношение на Нона имаше най-голямо единодушие. Тя бе дива, хиперсексуална и намусена. И си бе такава от доста време.

И накрая бе Ууди, сладко малко момче. Както и да го погледнеш — една невинна жертва. Дали се самозалъгвах, като вярвах, че той може би е все още жив? Или проявявах същата невъзприемчивост към твърдението, че е мъртъв, която бе превърнала един великолепен лекар в обществена опасност?

Интуитивно подозирах Матиас и „Тач“, но нямах никакви доказателства, на които да се облегна. Валкроа ги бе посетил и аз се чудех дали е било само най-обикновено посещение, както се твърдеше. Няколко пъти го бях виждал да се държи по начин, който ми напомняше за сектантите от „Тач“. Сега бе мъртъв. Каква бе връзката, ако въобще имаше такава?

Още нещо тормозеше съзнанието ми. Матиас бе казал, че сектата е купувала семена от Гарланд Суоуп един или два пъти. Но според Езра Маймън, Гарланд не е имал нищо за продаване. Стара къща и акри прахоляк било всичко, което е криел зад оградата си. Дали това е маловажно? Вероятно. Но защо е тази необходимост от лъжи?

Множество въпроси, като никой от тях не водеше доникъде. Някакъв лудешки сглобен пъзел, чиито парчета трябваше да оправя. Но колкото и упорито да работех, крайният резултат бе вбесяващо неправилен.

Минах през покрития мост и намалих скоростта. Потънал в прах коларски път водеше към ръждясала порта. Вратата не бе висока — най-много два метра, но имаше украса от бодлива тел, която се издигаше на още поне петдесет сантиметра. Беше затворена, както каза Маймън, с верига и катинар.

Изминах още трийсетина метра, докато открия място за паркиране. Гледах предницата на „Севил“-а да бъде колкото може по-плътно в сянката на един евкалипт. Взех инструментите и фенера и заобиколих пеша.

Катинарът бе съвсем нов. Вероятно бе поставен от Хутън. Веригата бе от стомана, покрита с пластмаса. Тя се съпротивляваше за момент на болторезачката, а после увисна като преварен кренвирш. Отворих вратата, плъзнах се тихо вътре и я затворих, като пренаредих повредените брънки, за да прикрия хирургическата намеса.

Алеята в двора бе камениста и поскърцваше под стъпките ми. Светлината на фенера разкри двуетажна къща, която от пръв поглед не приличаше на онази на Маймън. Сякаш конструкцията хлътваше в основата си. Дървото бе овехтяло и поразядено. Покривът тук-таме бе оголял. Стъпих с крак на първото стъпало и пропаднах — дъската суха и изгнила, бе поддала под тежестта ми.

Чух крясък на бухал и пляскане на разперени криле над главата си. Протегнах се да хвана голямата птица в полета й. После паднах, изпитах панически страх, чух се тихо да викам и отново настъпи тишина.

Предната врата бе заключена. Обмислях различни начини за отключване, но спрях на средата на мисълта си. Почувствах се подъл престъпник. Като вдигнах поглед към надвисналата над мен полусъборетина, си спомних за съдбата на обитателите й. Да причинявам нови щети си бе една форма на вандализъм. Реших да си опитам късмета със задната врата.

Натъкнах се на нова дупка и едва запазих равновесие. Обиколих къщата. Не бях направил и десетина крачки, когато чух звук от непрекъснато капане — ритмично и съмнително мелодично.

На същото място, както в къщата на Маймън имаше електрическо табло. Бе прашасало и ръждясало. Наложи ми се да използвам лоста, за да го отворя. Опитах няколко бутона, но без резултат. Четвъртият донесе светлина.

Видях една-единствена оранжерия. Влязох в нея.

Дълги маси от тежко дърво се простираха по цялата дължина на стъклената сграда. Колбите, които осветих, бяха мръсни и над съществата в тежките стъкленици се поклащаше дебел пласт млечна тиня. На тавана бяха монтирани лебедки и макари, направени, за да се отваря покрива.

Източникът на звука от капките стана видим. Демодирана напоителна система с часовников механизъм и гъсенична верига висеше от напречната греда.

Маймън грешеше като казваше, че зад вратите на Суоуп няма нищо освен прах. Оранжерията съдържаше изобилие от растящи неща. Не цветя, не дървета. Неща.

Сетих се за разсадника на Сефарадския градинар — то си беше един рай. Онова, което бе пред очите ми сега, определено бе гледка от ада. Нямо свидетелство на положена изключителна грижа за създаването на биологични чудовища.

Имаше стотици рози, които никога не биха се превърнали в букет. Съсухрени, вкаменени, оцветени в мъртвешко сиво. Всяко цвете бе с назъбени краища, ненормално на вид и покрито с нещо като влажна козина. Бодлите на някои бяха израснали по десет сантиметра и стъблото се бе превърнало в едно смъртоносно оръжие. Не преставах да мириша цветята, но ме преследваше все една и съща воня — остра и агресивна, на гранясало.

До розите имаше колекция от месоядни растения, а и множество други, които не можех да определя. Всичките бяха огромни и по-здрави от нормалните представители на вида. На масата имаше ръждясал кухненски нож с къс овнешко, нарязано на малки парчета. Множество мухи, някои вече умрели, бяха накацали по месото. Едно от месоядните растения бе успяло да наведе „устата си“ до масата и бе докопало с мъртвешки сладкия си сок някои от белите червеи. Съвсем наблизо имаше още лакомства за месоядните — разрязана наполовина консерва от кафе бе натъпкана с изсушени пчели и мухи. Изведнъж купчината в тенекията се размърда и отвътре изпълзя живо насекомо, прилично на оса. Погледна ме и отлетя нанякъде. Проследих траекторията му. Когато излетя вън през вратата, я затръшнах с все сила. Прозорците задрънчаха.

Тръбната система на тавана продължаваше невъзмутимо да капе и да създава здравословна обстановка…

Гадеше ми се, а коленете ми бяха омекнали, но продължих обиколката си. Имаше колекция от олеандри и листа, стрити на прах, в една кутийка от чай. Гранулите очевидно бяха изпробвани като отрова на полски мишки. Всичко, което бе останало от гризачите, бяха зъби и кости, обвити тук-таме в плът, вкочанена от смъртта. Бяха замръзнали в последната си агония, а лапичките им бяха неестествено протегнати. Капките всъщност трябваше да снабдяват с влага съдове с отровни гъби. Всяка имаше табелка с ботаническото й название.

Растенията в следващата секция бяха свежи и красиви, но не по-малко смъртоносни. Всяко от тях съдържаше огромно количество отрова.

Имаше и плодни дръвчета. Портокали и лимони с парлива миризма, видоизменени до ужасно състояние. Ябълково дърво, обсипано с тумори, вместо с плодове. Малинов храст, целият лепкав от слизеста обвивка. Сливи, с цвят на човешка плът, бъкащи от червеи. Плодове, зарити с пръст. Колкото повече виждах, толкова повече у мен се затвърждаваше впечатлението, че това е една фабрика за кошмари. И изведнъж видях нещо различно.

Срещу най-отдалечената стена на оранжерията имаше единствено дърво, засадено в ръчно боядисана кашпа. Добре оформено, здраво и натрапчиво нормално сред останалата обстановка. От мръсотията, преливаща из помещението се бе оформило хълмче, в което дървото се развиваше като обект на обожание.

Прекрасно дърво с елипсовидни листа и плодове, напомнящи за елхови шишарки.

Щом се намерих навън, жадно погълнах свеж въздух. Зад оранжерията имаше огромно празно пространство, простиращо се до черна стена от горски дървета. Мястото бе добро за скривалище. Използвах светлината на фенера, за да си проправя път през масивни дънери с червена дървесина и лишеи. Подът на гората бе гъбест дюшек от хумус. Малки животинчета подскачаха наоколо и ме плашеха допълнително. Двайсетминутното ми търсене не доведе до никакви следи от човешко присъствие. Върнах се обратно и изключих светлината в оранжерията. С едно леко натискане на лоста успях да отворя задната врата, която изскърца шумно. Влязох в тъмната къща през тясно коридорче, което водеше към голяма студена кухня. Токът и водата бяха изключени. Очевидно оранжерията имаше собствен генератор. Пак използвах фенера да ме води.

Стаите на долния етаж бяха доста скромно обзаведени, стените — лишени от картини или снимки. Овална черга покриваше пода на дневната. Диванът явно бе купуван от магазин за употребявани стоки. Имаше и два сгъваеми алуминиеви стола. Столовата бе превърната в склад за мукавени кашони, пълни със стари вестници и подпалки за печка. Спални чаршафи се използваха вместо пердета.

На горния етаж имаше три спални, обзаведени бедничко с овехтяла мебел и метални легла с пружини. Само стаята, която вероятно е била на Ууди, носеше някакъв гостоприемен дух. До леглото имаше кутия с детски играчки, по стените — плакати на супергерои.

Тоалетката на Нона бе покрита със стъклени шишенца от парфюми и лосиони. Дрехите в гардероба й бяха предимно джинси и младежки блузки. Единственото изключение бе едно късо заешко сако от типа, използван от холивудските проститутки, за да правят впечатление, както и две по-елегантни рокли — червена и бяла. Чекмеджетата й бяха препълнени с найлонови опаковки и бельо и облицовани с домашно направено саше. Но както и долните помещения стаята й бе лишена от емоционален заряд, нямаше лично присъствие. Нямаше дневници, любовни писма или сувенири. В най-долното чекмедже на скрина открих смачкани парченца от тетрадка. Бяха кафяви и доста стари, а написаното в тях — многократно едно и също: „По дяволите Мадронас“ — приличаше на наказание.

Спалнята на Гарланд и Ема напомняше оранжерията. Имаше две единични легла с нощно шкафче помежду им. Цялото свободно място на пода бе заето от кашони. Отворих гардероба. Дрехите на родителите бяха съвсем безлични, предимно в сиви и кафяви цветове и с десетилетие извън модата.

На тавана над гардероба имаше малка вратичка. Открих сгъваема стълбичка, скрита между едно зимно палто и някаква рокля, измъкнах я и я разпънах достатъчно, за да мога да притисна силно горната врата. Отвори се с бавно въздушно свистене, а стълбичката автоматично се върна в предишната си форма. Нагласих я отново и се качих.

Таванът бе върху цялата площ на къщата, почти сто и двайсет квадратни метра. Помещението бе преобразувано в библиотека, макар и не много елегантна. По четирите стени бяха закачени полици от шперплат. От същото евтино дърво бе направено и бюрото. Пред него имаше метален сгъваем стол. Подът бе покрит с един пръст прах. Огледах се за друг вход към стаята, но не видях. Прозорците бяха малки и покрити с паяжини. Вратата на пода бе закрепена с планки, занитени една към друга.

Прекарах светлината по томовете, подредени по лавиците. Преобладаваха биологическите, градинарските и нашумели издания все на тази тема. Изключение правеше течението на списание „Рийдърс Дайджест“ с трийсетгодишна давност и една касета с „Нешънъл Джиографик“[19]. Имаше стотици брошури от съюза на градинарите в Ривърсайд и печатницата на федералното правителство. Купища с писма за поръчки бяха прилежно подредени в каталог. Видях пълен комплект „Енциклопедия на плодовете“ с кожени корици, печатана във Великобритания през 1879 година с цветни литографии — ръчна изработка. Събирани бяха огромни количества университетски издания за патологията при растенията, биологията на почвата, поддържане на горите, генно инженерство, ръководство за отглеждане на дървета в Калифорния. Пълна колекция от списание „Градинарство“, копия от патенти на изобретатели на селскостопанско оборудване.

Четири от лавиците, които се намираха най-близо до бюрото, бяха натъпкани със сини папки с пружинки, номерирани с римски цифри. Извадих том I. Върху корицата пишеше 1965 година. Вътре имаше осемдесет и три страници доста блед ръкописен текст. Почеркът на автора бе много нечетлив — разкривен и с обратен наклон. С една ръка държах фенера, а с другата разгръщах страниците. Накрая успях да разчета един пасаж.

Първият том съдържаше пълния план на Гарланд Суоуп как да стане Крал на Чиримоята. Всъщност той сам бе употребил това название, дори си бе рисувал малки коронки по белите полета на книгата. Имаше подчертани редове за качествата на плода и напомняне, че трябва да се проверят хранителните му свойства. Пасажът завършваше със списък от прилагателни, които да се използват при рекламирането му пред най-перспективните купувачи. Месест. Сочен. Овлажняващ устата. Освежаващ. Божествен.

Останалата част от първия том, както и следващите девет, следваха тази нишка на размисъл. Суоуп бе написал осемстотин двадесет и седем страници текст, проследяващ отглеждането на чиримоята през един десетгодишен период. Отбелязан бе растежът на всяко дърво още от млада фиданка, както и проучването на пазара. „Богатство? Слава? Кое е по-важното? Няма значение, ще притежавам и двете“ — пишеше той.

В един от томовете намерих смачкана фактура от печатар и мостра от брошура с цветни илюстрации. Една от снимките показваше Суоуп с голям кош от екзотичния плод. Като млад е приличал на Кларк Гейбъл, висок, строен, с тъмна вълниста коса и тънки мустачки. Представяше се като световноизвестен градинар и ботанически изследовател, специализирал се в отглеждането на реколта от редки плодове и посветил живота си на прекратяването на световния глад.

Продължих да чета. Имаше подробни описания на кръстоските между чиримоята и други видове „Аннонакае“. Суоуп е бил ревностен летописец, педантично отразяващ всяка климатична и биохимична промяна. Накрая тази линия на изследване бе прекратена със забележката: „Нито един хибрид не можа да достигне перфектността на «А. Чиримоя»“.

Оптимизмът свършваше с внезапен удар в том X. Натъкнах се на изрезки от вестници, съобщаващи за ужасяващия студ, унищожил реколтата от чиримоя. Имаше описания на огромните щети в земеделието, причинени от студените ветрове и прогнози за покачване цените на хранителните продукти, събирани от вестниците в Сан Диего. Специална статия в „Ла Виста Клейриън“ бе посветена на тъжната съдба на Суоуп. Следващите двайсет страници бяха изпълнени с драскулки, неясни писания, хартията бе дълбоко нарязана, на места до скъсване — писалката бе използвана за промушване и раздиране на страниците.

После нови данни от експерименти.

Докато прелиствах страниците, пред очите ми се разстилаше пълната картина на увлечението на Гарланд, довело го стъпка по стъпка до гротескното. „Мъртвороденото“ му творение бе породило и възхищението от убийството. Започваше с теоретични разсъждения за мутантите и хипотези за тяхната екологична стойност. В средата на XI том Суоуп бе открил смразяващ отговор на всичките си въпроси: „Най-отвратителните мутации на иначе нормалните същества трябва да са доказателство за изначалната омраза на Създателя“.

Записките ставаха все по-непоследователни за сметка на увеличаването на сложността им. На моменти ръката съвсем му изневеряваше в разкривени, почти нечетливи завъртулки, но успях да се справя с по-голямата част от тях. Имаше резултати от тестовете на отрови върху мишки, гълъби и врабчета; внимателна селекция на генетично деформирани плодове на различни култури; отрицание на нормалното, възхищение от дефектното. Всички части на едно търпеливо, методично изследване на крайния градинарски ужас.

После изведнъж следваше нов обрат в спираловидното пътешествие на мозъка на Суоуп. В първата глава на том XII той сякаш се бе отървал от болезнените си фиксидеи и се бе върнал към работата с „Аннонакае“, концентрирайки се върху вид, неспоменаван от Маймън: „А. Зингибър“. Бе провел серия експерименти за опрашване, като внимателно бе записвал датата и часа на всеки от тях. Въпреки всичко новите проучвания скоро бяха прекъснати от работата по създаване на отровни видове гъби като „Фоксглъв“ и „Дайфинейча“. Изпитал бе див възторг от невротоксичните качества на последните екземпляри. С печатни букви бяха отбелязани наименованията на растенията, историята на развитието, та чак до способността им да парализират гласните струни.

Сравнението между тези му опити и отглеждането на новата аннона се появиха в средата на тринайсетия том и продължаваха до петнайсетия.

В том XIV записките приемаха оптимистичен тон, когато Суоуп ликува при създаването на „нова култура“. И отново внезапно, както се бе и появила, „Зингибър“ бе изчезнала и изличена от съзнанието му като „показваща здрав размножителен потенциал, но липса на всякакво по-нататъшно приложение“. Погледът ми бързо премина през нови сто страници на лудост и после оставих на място папките.

Библиотеката съдържаше няколко книги за редки плодове, повечето извънредни издания, печатани в Азия. Прегледах всичките, но не открих нищо за „Аннона Зингибър“. Доста озадачен, продължих да ровя из рафтовете и се натъкнах на един том с прегънати ъгли, озаглавен „Ботанически класификатор“.

Намерих отговора в края на книгата. Трябваше ми малко време, за да осмисля онова, което току-що бях прочел. Неизречимо заключение, но агонизиращо логично.

Изясни ми се картината на остра клаустрофобия, която непрекъснато се бе задълбочавала с нарастващо напрежение. Пот обля гърба ми. Сърцето ми биеше лудешки, дъхът ми секна. Стаята бе един кът от ада и трябваше бързо да се махам оттам.

С неистова скорост събрах няколко от сините папки в един кашон. Понесох го заедно с инструментите надолу по стълбичката, затворих спалнята и се втурнах към долния етаж. Ченето ми тракаше и бях зашеметен. Тичах безразсъдно по стълбите, пресякох ледената дневна с четири големи разкрача и успях да отворя предния вход. Стоях върху прогнилата веранда, докато успях да поема дълбоко въздух.

Тишината ме обгърна. Никога не се бях чувствал толкова самотен.

Изчезнах, без да се оглеждам назад.

22.

Заедно с всички останали и аз бях отхвърлил убеждението на Раул, че Ууди Суоуп е отвлечен от „Тач“. Сега вече не бях толкова сигурен.

Не бях забелязал анормални растения из градините на Убежището, което означаваше, че Матиас е излъгал, че това са насаждения на Гарланд Суоуп. На пръв поглед изглеждаше обикновена лъжа, която не целеше нищо определено. Но обичайните лъжци имат навик да пробутват измислиците си, в които има и известна доза истина, за да прикрият действителността. Дали гуруто не бе изфабрикувал случайната връзка между групата му и Суоуп, с цел да прикрие по-дълбоки отношения?

Лъжата се бе забила в съзнанието ми. Заедно с това, споменът за първото ми посещение в Убежището ме наведе на мисълта, че всичко бе прекалено добре дирижирано. Матиас прие необикновено любезно моя набег, бе прекалено ведър и готов за сътрудничество. За секта, която ми бе описана като доста затворена, „Тач“ се бяха изявили странно гостоприемно и с желание да разкрият всичките си тайни пред един непознат.

Означаваше ли великолепният прием, че те няма какво да крият? Или бяха забулили тайните си толкова добре, че за разкритие и дума не можеше да става?

Сетих се за Ууди и отново си позволих лукса да се надявам: момчето, може би, все още бе живо. Но докога? Тялото му бе биохимично минирано поле, готово всеки момент да експлодира.

Ако Матиас и сектантите му бяха скрили момчето някъде из огромните си земи, една по-неочаквана инспекция можеше да се окаже необходима.

Хутън ме бе завел до Убежището като пресече целия град и зави вдясно на едно тройно кръстовище извън града. Исках да се предпазя от нечий поглед и ако спомените от картата на областта не ме лъжеха пътят, по който сега се движех, пресичаше онзи от града. Там се образуваше тризъбец — нещо като вилица с правилна форма. Карах напред с изключени фарове и скоро се намерих в близост до портала на бившия манастир.

Отново скрих „Севил“-а под сянката на високите дървета и тръгнах пеша към входа. Болторезачката бе скрита в пазвата ми, фенерът в джоба на сакото, а лостът — в ръкава ми. Не можех да изпусна шанса си.

Надеждите ми за тайно и безпрепятствено влизане бяха разбити от силуета на мъж от сектата, който патрулираше от вътрешната страна на портала. Бялата му униформа се виждаше прекрасно в тъмнината. Тирантите му направо разсичаха мрака, докато сновеше напред-назад. От колана на кръста му висеше кожен кобур.

Бях стигнал твърде далече, за да се откажа. Предпазливо се придвижих още напред. По-близкият поглед ми позволи да разпозная, че пазачът бе братовчедът на брат Барън — Бари Графиъс. Това много ме успокои. По природа не съм жесток човек и вече бях започвал да чувствам нещо повече от мъничка вина за онова, което се готвех да направя. Но ако все пак някой го заслужаваше, това бе именно Графиъс. Предумишлеността на действието не премахваше вината, но ми послужи да я сведа почти до нула.

Изравних крачките си в такт с неговите и се приближих още. Свалих инструментите и зачаках в прикритието на високи малинови храсти, но така, че да мога да го наблюдавам през клоните. Той свърши обиколката след няколко минути, после спря да се почеше по гърба. Изсъсках тихичко и той концентрира вниманието си върху източника на звука. Дойде съвсем близо до портала и се наведе през решетките. Душеше като заек.

Задържах дъх, докато реши да продължи. Нова пауза, този път преднамерено нахално съскане. Той бръкна под блузата и извади малък пищов. Пристъпи напред с насочено към източника на звука оръжие.

Изчаках, докато той спря и се ослуша още три пъти, преди отново да изсъскам. Този път той прилепи корема си много плътно до решетките на вратата, очите му бяха изпълнени с подозрение и тревога. Насочи оръжието и се прицели като снайперист от вишка.

Когато цевта вече ме отмина, аз се втурнах към него, хванах здраво пистолета и го приклещих в решетките. Рязко перпендикулярно извиване към метала и той започна да крещи от болка и изпусна оръжието. Ударих го с юмрук в слънчевия сплит и докато въздъхне, използвах малък трик, научен от Ярослав. Стиснах го за врата и потърсих подходящите точки върху сънната му артерия.

Хватката подейства мигновено. Той омекна и се свлече. Безжизненото му тяло тежеше в ръцете ми. Задържах го с известно усилие и после внимателно го поставих на земята. Вече имах опит с решетките, но бях го търкулнал така, че разсипах съдържанието на торбичката, която висеше на кръста му. Имаше пакетче дъвка, опаковка слънчогледово семе и наниз ключове. Оставих му дреболиите, но взех ключовете и отворих портата. След като прибрах инструментите и пистолета, минах през вратата, внимателно я затворих и заключих.

Събличането на Графиъс се оказа по-трудно от очакваното. Използвах дрехите, за да вържа ръцете и краката му. Когато свърших, вече дишах учестено. След като се уверих, че носоглътката му е чиста, запуших устата му с чорап.

Скоро щеше да дойде в съзнание, а на мен не ми се искаше да го намерят, затова го вдигнах на гръб да го скрия встрани от пътеката. Нагазих в меката мъхеста поляна. Влажни и студени, растенията се трошаха при допира с краката ми. Занесох го до началото на гората, като влязох няколко метра навътре и го разположих между две червени дървета. Проверих инструментите и се отправих към Убежището.

Над входа на катедралата блещукаше бледа светлина. Лъчите й сякаш се кръстосваха някъде над камбанарията. Двама сектанти патрулираха пред входа, преминавайки на интервал от десет минути. Използвах времето между две обиколки, за да пресека виадукта, като припълзявах, за да не ме усетят и се криех между стволовете на дърветата. Вдясно от главната сграда видях врата с формата на арка, притичах към нея и я намерих отворена. Влязох вътре.

Озовах се в един от множеството вътрешни дворове, които бях забелязал още при първото си посещение. Затревен правоъгълник, заобиколен от три страни с жив плет. Църковната стена се изправяше на четвъртата страна. В най-далечния край на двора имаше слънчев часовник с месингов купол.

Прозорците на светинята бяха закрити с дебели пердета, но един светлинен лъч се бе прокрадвал от единия прозорец и огряваше тревата. Надигнах се на пръсти, за да погледна, но стъклата бяха много високо, а кирпичената стена бе съвсем гладка и без первази. Потърсих нещо за стъпване, но видях само слънчевия часовник. Бе от твърд камък, прекалено тежък за носене. Около основата му се бяха заплели коренища. Разклатих напред-назад камъка, успях да го освободя от пръстта и внимателно го дотъркалях до прозореца. Настаних се върху него и погледнах през процепа на завесите от брокат.

Величественото помещение бе окъпано в силна светлина. Стенописите с библейски сюжети изглеждаха вулгарни. В центъра, върху пухкава възглавничка, със скръстени крака седеше Матиас — съвсем гол. Дългото му тяло бе мършаво почти като на индийски факир, меко и бледо. Около стените на катедралата бяха наредени множество възглавнички. Върху тях се бяха настанили сектантите, напълно облечени — мъже вляво, а жените вдясно. Чамовата маса, която заемаше центъра по време на посещението ми, сега бе избутана зад гърба на гуруто. Един от мъжете — едрият с черната брада от лозето, стоеше до масата. Няколко купички от червен порцелан бяха поставени на масата. Чудех се какво ли има в тях.

Матиас медитираше.

Стадото чакаше мълчаливо и изпълнено с търпение, докато овчарят им се разхождаше във вътрешния си свят. Очите му бяха затворени, дланите прилепени една към друга, като за молитва. Той се люлееше и мърмореше, а пенисът му започна да се втвърдява и се изпружи нагоре. Когато изпадна в пълна ерекция, той отвори очи и се изправи. Започна да онанира, като гледаше последователите си с авторитарно самодоволство.

— Нека „докосването“[20] започне — избоботи той с дълбок, метален тембър.

Една жена, доста тантуреста, на около четирийсет се изправи. Тя тръгна към масата с неочаквано елегантна походка. Чернобрадият напъха златна сламка в една от купите. Жената спря и допря ноздрата си до сламката, шмръкна силно и вкара праха в синусите си.

Кокаинът сигурно е бил много чист. Бързо оказа своето въздействие. Тя подсмърчаше и се усмихваше, после започна да се кълчи и леко затанцува.

— Магдалена — повика я Матиас.

Тя се приближи до него, свали дрехите си и застана напълно гола пред господаря си. Тялото й бе розово и пухкаво, гърдите — като излети от мрамор и възбудени. Тя коленичи и налапа пениса му. Смучеше и лижеше и при всяко движение гърдите й се поклащаха. Матиас се надигна на пръсти и дори скърцаше със зъби от удоволствие. Тя продължи да го обслужва пред очите на всички, докато той не бутна главата й настрана и я отпрати.

Жената се изправи, тръгна към лявата част на катедралата и застана пред мъжете, с ръце спуснати встрани от тялото, напълно на разположение.

Матиас изрече името „Лутър“. Нисък, гологлав мъж с напълно посивяла брада се изправи и се съблече. Под команда той се приближи до масата и получи една гигантска доза кокаин от великана. С театрален жест Матиас нареди на него и тантурестата жена да отидат в средата на помещението. Тя отново коленичи, започна да го разтрива, лиже и смуче и накрая легна по гръб. Гологлавият влезе в утробата й и започнаха да се любят като луди.

Следващата жена, която прие своята доза наркотик и коленичи пред гуруто, бе висока, кокалеста и с вид на испанка. Наредено й бе да се съвкупява с тромав очилат мъж, който в предишния живот сякаш е бил счетоводител. Пенисът му бе необичайно малък и ъгловатата жена сякаш цял щеше да го погълне, докато работеше енергично, за да му вдъхне живот. Скоро двамата се присъединиха към хоризонталния танц на първата двойка върху пода на катедралата.

Третата жена бе Дилайла. Тялото й бе привлекателно младо, гъвкаво и гладко. Матиас я задържа по-дълго от първите две жени и после още четири се втурнаха да го обслужват. Приличаха на търтеи, които слугуват на царицата в пчелния кошер. Накрая ги освободи и им намери партньори. Ако двайсетминутното действие на кокаина свършеше, хората отиваха втори и трети път до масата и всичко ставаше под командата на Матиас. Когато една купичка се изпразнеше, гигантът просто преместваше сламката в следващата.

Пухкавите възглавнички вече бяха добро легло за съвкупяващата се върху пода на помещението маса. Сцената бе сексуална, но липсваше чувственост, всичко бе изпълнено с депресираща липса на спонтанност, напомняше на безсмислен ритуал, закодиран, дирижиран и предизвикан от капризите на един мегаломан. Само с едно кимване Матиас ги караше да коленичат и да се молят. Едно мигване на клепача му бе достатъчно, за да ги накара да стенат и да се гърчат. Сравнението с мърдащите червеи из оранжерията на Суоуп ми се натрапи само̀.

Вой огласи купола над сектантите. Матиас достигна еякулация. Жените се втурнаха да го оближат. Той се бе излегнал отпуснат, но вниманието им го възбуди отново и действието се повтори.

Бях видял достатъчно. Слязох от слънчевия часовник и тихичко се приближих до портата. Двамата гавази се приближаваха отдясно. Бяха с кафяви бради и неясни лица, стъпките им ритмично отекваха. Скрих се обратно в сянката, докато отминат. Щом завиха зад ъгъла, спринтирах през двора и се насочих към металната предна врата. Беше отключена и аз отворих тясна пролука, колкото да се промуша вътре. На входа нямаше пазачи. Иззад стените на храма достигаха приглушени викове на сексуален екстаз и пляскащият звук от допира на плът в плът.

Вляво бе празният офис на Матиас. Тръгнах надясно пипнешком. Коридорът беше бял и празен. Почувствах се като хлебарка в хладилник. Ако ме откриеха, щях да съм мъртвец. Бях видял тайника на кокаина. Нямах представа колко дълго щеше да продължи оргията долу, а можеше и обиколката на пазачите да включва и вътрешния коридор. Най-съществена сега бе скоростта. Като използвах резервните ключове от връзката на Графиъс, започнах да правя безплоден обиск на всяка стая. По средата имаше фалшива тревога: внезапно движение под покривката на едно от леглата. Сърцето ми спря за миг и реших, че търсенето ми приключва до тук. Но косматото, мършаво тяло под чаршафа бе на възрастен мъж. На лицето му стоеше зачервен нос, а устата му бе отворена. Хъркаше. Сектант, който спеше на студа. Мъжът се вторачи в светлинния лъч на прожектора, махна с ръка и се претърколи обратно, сякаш бе чужд на този свят. Тихичко напуснах.

Следващата стая бе на Дилайла. Тя бе запазила някои от предишните си вещи и бе прикрепила към дъното на чекмеджетата стари изрезки от вестници. Бельото й бе изцяло от памук. Спалнята й бе точно толкова скромна, колкото и на останалите.

Минавах от стая в стая, проверих поне дузина килии, преди да стигна до онази, която помнех, че е на Матиас. Вратата не се отвори с никой от резервните ключове. Използвах лоста. Болтът бе дълъг и не се освободи, преди да го прережа. Ако някой минеше отвън, нямаше начин да не забележи повредата. Пристъпих вътре вцепенен от напрежение.

Килията беше същата като на останалите, с изключение на малката библиотечка. Беше студено. Стените и подът бяха от чист камък. Най-привлекателно бе твърдото и тясно легло, покрито със сив чаршаф. Обзавеждането бе скромно — за мъж, отхвърлил удоволствията на плътта, заради тези на духа.

Аскетично. И фалшиво до дъното на сърцето. Защото мъжът бе всичко друго, но не и духовник. Преди минути го бях наблюдавал как осквернява църквата, опиянен от властта и студен като Луцифер. Изведнъж ми се стори, че книгите от библиотеката са се вторачили в мен присмехулно. Томове, изпълнени с религия, философия, етика, морал.

Книгите вече ми бяха разкрили тайни през тази нощ, вероятно и сега можеше да се случи.

Яростно изпразних полиците, като изследвах всеки том, отварях, тръсках и търсех да изпадне някаква следа, подгънати или откъснати страници, записки по белите странични полета.

Нищо. Книгите бяха недокоснати. Нито една не бе четена. В яростта ми библиотечката се разклати и започна да се сгромолясва към основата си. Успях да я хвана, преди да рухне. И забелязах нещо.

Върху онази част от пода, която се намираше точно под нея, съвсем ясно бе очертан правоъгълник, една идея по-светъл от останалите камъни. Коленичих, насочих лъча на прожектора и прокарах пръсти по ръбовете. Така бе. Там камъкът беше отрязан. Бутнах. Бе страхотен миг на напрежение.

Мина малко време, преди да намеря опорната точка. Трябваше да се стъпи в единия ъгъл на правоъгълника, за да се повдигне плочата, така че подложих лоста в отвора и натиснах. Плочата се отмести настрани.

Отворът бе широк към петдесет сантиметра и дълбок около метър. Облицован бе с бетон. Твърде тесен за тяло. Но съвсем подходящ за друга плячка.

Открих торбички от двоен полиетилен с прах, чийто цвят се променяше от шоколадов до ванилов: чисто бял кокаин и кафеникава субстанция, която определих като мексикански хероин. В една метална кутийка имаше натъпкана тъмна гума — суров опиум. Няколко килограма хашиш бяха опаковани в пакетчета от фолио с големината на сапунерка. На дъното на дупката беше оставен къс кафява опаковъчна хартия, навит на руло.

Разгърнах я и прочетох съдържанието. Ризата ми залепна за гърба. Сега носех по-голяма тежест, отколкото целият Южен Пасифик. Загасих фенера, огледах и двете страни на коридора. Чух човешки гласове. В края на коридора имаше врата, водеща навън. Профучах през нея с такава огромна скорост, че белите дробове чак ме заболяха. Сектантите се стичаха като поток от храма, повечето от тях бяха все още напълно голи. Успях да се приближа незабелязано до фонтана и се скрих под едно дърво в основата му. Матиас излезе, заобиколен от жени. Една бършеше потта от челото му. Друга — Мария, с честното лице, която седеше до входа в деня на идването ми и се бе усмихвала като моя баба, сега разтриваше врата му и му галеше пениса. Очевидно доволен от богослужението, той поведе групата към поляната и заповяда да седнат. Шейсет души му се подчиниха. Тълпата се просна по очи като капещи листа. Бяха на не повече от стотина метра от мен.

Матиас вдигна поглед към звездите, промърмори нещо и започна да пее без думи. Останалите го последваха. Звуците бяха фалшиви и не в тон. Примитивен вопъл, протяжен като при мохамеданите. Изтичах към виадукта и оттам се насочих право към входната порта.

Графиъс лежеше на няколко метра от мястото, където го бях оставил. Извиваше се като червей, като полагаше неимоверни усилия да се освободи. Стори ми се, че диша нормално. Оставих го там.

23.

Не открих онова, което търсех. Но между списанията на Суоуп и бележката, която взех от стаята на Матиас имаше много за показване и разказване. Без съмнение дребните ми кражби бяха против всички правила за събиране на доказателства, но добитото щеше да е достатъчно нещата да тръгнат.

Беше точно два часа през нощта, когато седнах зад волана на „Севил“-а, с повишен адреналин и страшно нащрек. Като запалих двигателя, събрах мислите си: „Трябва да карам към Оушънсайд, да намеря телефон и да се обадя на Майло, или ако е още във Вашингтон, да потърся Дел Харди. Няма да отнеме много време да съобщя на съответните власти и в случай на късмет, разследването може да започне още преди да пукне зората“.

По-важно от всякога бе да не минавам през Ла Виста. Обърнах колата по посока на обиколния път и карах в тъмнината. Минах покрай мястото на Суоуп, разсадника на Маймън, къщите и цитрусовите горички и тъкмо бях стигнал до платото, когато от запад се появи друга кола.

Чух я, преди да я видя. Фаровете й, подобно на моите, бяха загасени. Имаше достатъчно лунна светлина, колкото да идентифицирам марката, докато мина бързо покрай мен. Стар модел „Корвет“, тъмен, може би черен, престилката й допираше на моменти асфалта. Шумът й бе като на голяма машина. Имаше заден спойлер и лъскави лети джанти. Все още не бях променил решението си докато не видях широките гуми.

„Корвет“-ът сви наляво. Отклоних се в междинната лента, завих надясно и започнах да го следвам на достатъчно разстояние, така че да не може да чуе шума от двигателя ми, а да виждам лъскавото му шаси. Който и да беше зад волана, познаваше добре пътя и караше като щур тийнейджър, сваляше предавката при завои, без да намалява скоростта и ускоряваше двигателя с рев, който би включил дори и червен светофар.

По пътя се вдигна прах. „Корвет“-ът го гълташе, сякаш беше с интегрално предаване. Окачването на „Севил“-а вибрираше, но аз продължавах да се държа. При един залостен вход към нефтените полета другата кола намали, рязко обърна и започна да се движи по периметъра на високото плато с още по-голяма скорост.

Изоставените полета се простираха километри напред, застинали като лунен пейзаж. Влажни кратери нарязваха терена. Чаркове от трактори и камиони се показваха от клоаките. Ред след ред заспали извори, обградени от стоманени кули, които пробождаха измъчената земя и създаваха илюзията, че това е хоризонтът.

В един миг „Корвет“-ът бе там, после изчезна. Втурнах се бързо, но тихо. В оградата имаше отвор с големина колкото да мине. Около дупката металът бе неравно разрязан. Следи от гуми браздяха праха. Продължих в тази посока и паркирах до ръждясала сондажна кула, излязох и изследвах земята.

Гумите на „Корвет“-а бяха оставили двойна гъсенична верига, която се провираше като коридор през широка метална стена от нефтени варели, наредени по височина в три реда и образуващи стотици квадратни метра барикади. Нощният въздух бе напоен с миризма на катран и изгоряла гума. Коридорът свършваше пред едно празно място. Видях стара каравана, вдигната на трупчета. Снопче светлина се процеждаше през прозорчето с единично перде. Вратата бе от необлицован шперплат. На няколко метра бе спряла лъскавата черна кола.

Вратата на автомобила се отвори откъм страната на шофьора. Притиснах се плътно до варелите. Излезе мъж, чиито ръце бяха заети от пакети с покупки, ключовете се изплъзнаха от върха на пръстите му. Носеше четирите грамадни торби, сякаш бяха безтегловни. Като стигна до вратата на караваната, той почука три пъти последователно, после още един път и влезе вътре. Престоя там около половин час. Когато се появи отново, носеше топор в ръка, сложи го на пътническата седалка в „Корвет“-а и седна зад волана.

Изчаках да минат десет минути след тръгването му и чак тогава отидох до вратата и почуках в същата последователност. Понеже не получих отговор, повторих опита. Вратата се отвори. Гледах право в чифт широко отворени очи с цвят на тъмна нощ.

— Много бързо се вър…

Широките устни замръзнаха в учудване. Опита се да затръшне вратата. Сложих крака си и не й позволих. Тя натискаше, но успях да надделея и влязох, а тя избяга далече от мен.

— Вие!

Момичето гледаше с див поглед. Бе красиво. Аленочервената й коса бе стегната на опашка. Няколко палави кичура се бяха изплъзнали от фибите, сякаш обграждаха с ореол прекрасната шия. На всяко ухо имаше по една нежна обичка. Носеше минипола и бяла блуза до над диафрагмата. Коремът й беше гладък и почернял от слънцето, бедрата й — стройни и дълги поне километър, завършваха с необути стъпала. Бе лакирала ноктите на ръцете и краката си в бледозелено.

Караваната бе разделена на отделни стаи. Намирахме се в тясна жълта кухничка, пропита с миризмата на плесен. Една от пазарските торби бе току-що изпразнена. Другите три стояха на шкафа. Тя опипа сушилнята за чинии и докопа нож с пластмасова дръжка.

— Махни се оттук, или ще те заколя, кълна се!

— Остави го долу, Нона — казах тихо. — Не съм дошъл да ти правя нищо лошо.

— Глупости. И ти си като другите.

Държеше ножа с две ръце. Наточеното острие потрепваше.

— Махай се!

— Знам какво ти се е случило. Слушай ме.

Тя се отдръпна и изглеждаше озадачена. За миг реших, че съм я успокоил. Направих една крачка към нея. Красивото й лице се изкриви от ярост и болка.

Тя си пое дълбоко дъх и се нахвърли върху мен, като държеше ножа високо. Дръпнах се встрани. Тя пъхна ножа там, където се бе намирал гръдния ми кош, изпусна въздуха и се втурна отново напред полудяла.

Внезапно ножът падна и дрънна на овехтелия линолеум. Тръгна към очите ми с дългите си зелени нокти, но този път успях да хвана и двете й ръце. Фигурата й бе нежна. Костите — фини под меката, гладка кожа, но яростта й даваше сили. Тя риташе, усукваше се и храчеше, като успя да ме одере по бузата. Там, където вече бях раняван. Усетих топла струйка да ме гъделичка по лицето, после остро убождане. Капки с цвят на бургундско вино започнаха да капят по пода. Стегнах ръцете около тялото й. Тя притихна и ме гледаше с ужаса на ранено животно. Изведнъж приближи лицето си към мен. Отдръпнах се, за да се предпазя от ударите й. Изплези език и улови една капка кръв с върха му. Облиза устни и ги навлажни с кръвта. Насили се да се усмихне.

— Ще те изпия — каза тя сладострастно. — Ще направя всичко, което пожелаеш. Ако си тръгнеш после.

— Не това е целта ми.

— Ще стане, ако поискаш. Мога да те накарам да почувстваш неща, които дори не си си представял.

Това бе роля от долнокачествен порнофилм, но тя я прие сериозно. Притискаше гърдите си към мен. Още веднъж облиза кръвта ми и направи цяло шоу.

— Престани — казах й и я отблъснах.

— Хайде стига бе. Какъв глупак си. С тия сини очи и всичките черни къдри. Хващам се на бас, че и членът ти е толкова красив, а?

— Достатъчно, Нона.

Тя продължаваше да се натиска към мен. Кожата й бе напоена с миризлив евтин одеколон.

— Не се сърди, Синеочко. Няма нищо лошо в това да си голямо и силно момче, с голям чепат член. Дори вече го усещам. Точно тук. О, да, много е голям. Ще ми хареса да си поиграя с него. Сложи го в устата ми. Ще те глътна. Ще те изпия.

Мигна с тежките си мигли.

— Ще си сваля дрехите и ще ти дам да си поиграеш с мен, докато аз те работя.

Отново се опита да ме лиже по бузата. Освободих едната си ръка и я ударих по лицето.

Тя се завъртя назад втрещена и ме погледна с учудването на малко момиче.

— Ти си човешко същество, а не парче месо — казах й аз.

— Аз съм курва! — изскимтя и започна да си скубе косите, като дърпаше червените къдрици.

— Нона…

Тя потръпна сякаш се отвращаваше от себе си и раздра въздуха с ръце сякаш бяха две куки. Но този път бяха насочени към собствената й плът. Бе на път да раздере кожата на прекрасното си лице.

Сграбчих я и силно я притиснах. Опита се да се бори, но изведнъж се разрида. Имах чувство, че малко преиграва. Когато сълзите свършиха, тя припадна на гърдите ми слаба и безпомощна.

Занесох я до един стол, сложих я да седне, изтрих лицето й с една салфетка, а друга притиснах към бузата си. Кръвта почти бе спряла. Взех ножа и го сложих в умивалника.

Погледът й бе забит в масата. Хванах брадичката й с ръка. Мастилените очи гледаха в далечината.

— Къде е Ууди?

— Там отзад. Спи. — Каза го с безразличие.

— Заведи ме.

Тя се изправи, като се поклащаше. Разкъсана найлонова завеса разделяше двете помещения. Преведох я през нея. Задната стаичка бе претрупана с мебели от магазинна разпродажба. Бе доста тъмно. Стените бяха облицовани с пластмасова материя — имитация на брезовото дърво и боядисани в мръснобяло. На тавана имаше закривен пирон и от него висеше календар. Върху масата с пластмасов плот забелязах радиочасовник — също пластмасов. На пода имаше купчина тийнейджърски списания. Синьо кадифено канапе бе разпънато като за спане.

Ууди спеше под завеса от мек вълнен плат с индийски орнаменти, къдриците му се бяха разлели по възглавницата. На нощното шкафче до леглото почиваха детски комикси, камионче и неизядена ябълка. Шишенцето с таблетки съдържаше витамини.

Дишането му бе равномерно, устните му — напукани и сухи. Докоснах бузката му.

— Много е горещ.

— Ще се оправи — каза тя отбранително. — Давам му витамин „С“ за температурата.

— Има ли някакъв резултат досега.

Тя погледна встрани и поклати отрицателно с глава.

— Има нужда от болница, Нона.

— Не!

Коленичи и взе малката му главица в прегръдките си. Притисна буза към неговата и целуна клепачите му. Той се усмихна в съня си.

— Ще повикам линейка.

— Тук няма телефон. — Каза го с детски триумф. — Иди да потърсиш, а когато се върнеш, вече ще съм изчезнала.

— Той е много болен — казах търпеливо. — Всеки час закъснение ще постави живота му в още по-голяма опасност. Ще идем заедно до колата. Приготви си нещата.

— Те ще му причинят болка! — изскимтя тя. — Точно както и преди. Ще го бодат с игли! Ще го сложат в онзи полиетиленов затвор!

— Послушай ме, Нона. Той е болен от рак. Може да умре.

Тя се обърна.

— Не го вярвам.

Хванах раменете й.

— По-добре е да повярваш. Това е истина.

— Защо? Защото онзи умник доктора го е казал ли? Той е като всички останали. Не може да му се вярва. — Тя клекна, както беше направила и в болничния коридор. — Защо да е болен от рак? Някога да е пушил или пък да е правил нещо лошо? Той е само едно малко дете.

— И децата боледуват от рак. Хиляди се разболяват всяка година. Никой не знае защо, но се разболяват. Почти всички могат да бъдат лекувани, а някои дори оздравяват. Ууди е един от тях. Дай му шанс.

Тя упорито се съпротивляваше.

— Те го тровеха на онова място.

— Има нужда от силни лекарства, за да победи болестта. Не казвам, че ще бъде безболезнено, но медицинското лечение е единственото нещо, което може да спаси живота му.

— Умникът доктор ли ти нареди да ми кажеш това?

— Не. Аз самият ти го казвам. Не е задължително да ходиш при доктор Мелендес-Линч. Ще намерим друг специалист. В Сан Диего.

Момчето проплака в съня си. Тя изтича при него, попя му приспивна песен без думи и галеше косичката му, докато се успокои. Люлееше го в прегръдките си. Дете се грижеше за дете. Личеше, че е изтощена до припадък. Сълзите започнаха отново да се стичат по лицето й.

— Ако идем в болница, те отново ще ми го вземат. Аз най-добре мога да се грижа за него и то точно тук.

— Нона — казах, като събрах всичкото си търпение. — Има неща, които дори една майка не е в състояние да направи. — Люлеенето спря за миг и после продължи. — Тази нощ бях в дома на родителите ти. Видях оранжерията и прочетох тетрадките на баща ти.

Погледна ме. Явно за пръв път чуваше за дневниците. Успя да потисне учудването си и се правеше, че не ме слуша.

Продължих да говоря тихо.

— Знам какво ти е минало през главата. Започнало е след смъртта на чиримоята. Той сигурно си е бил лабилен и преди, но провалът и безпомощността са го прехвърлили отвъд границата. Опитал се е да се вземе в ръце, като се е правил на господ. Създавал си е свой собствен свят.

Тя престана да се клати, отдели се от момчето, постави главицата му внимателно на възглавницата и излезе от стаята. Последвах я в кухнята, като не изпусках от око ножа в умивалника. Тя се протегна и взе една бутилка „Садърн Комфорт“ от високата полица над бюфета. Наля си половин чаша и се наведе над шкафа. Изгълта течността. Несвикнала с алкохола, тя направи гримаса, започна да се дави и да кашля.

Потупах я по гърба и й помогнах да седне на стола. Взе бутилката със себе си. Седнах насреща й и изчаках да спре да хрипти, преди да продължа.

— Започнало е със серия експерименти. Фаталното нещо се е оказало кръвосмешението и присаждането между растения от един и същи род. Просто фатално за момента. Но не е било нищо криминално, докато не забелязал, че ти си пораснала.

Тя отново напълни чашата си, отметна глава назад и изля спиртната течност в гърлото си. Поведението й бе пародия на твърдост.

Още веднъж тя не успя да бъде твърда. И както Маймън си бе спомнил, тя бе едно малко, красиво и червенокосо момиченце, усмихнато и дружелюбно. Проблемът наистина се бе появил след навършване на дванайсетата й година. Но самият той не знаеше защо. Аз обаче знаех.

Тя бе влязла в пубертета три месеца преди дванайсетия си рожден ден. Суоуп бе записал датата, когато бе открил факта. („Еврика, Аннона разцъфна. Все още не е достатъчно развита в интелектуално отношение, но каква е физическата й красота! Първокласна стока…“)

Увлякъл се беше от промените в тялото й. Записвал ги беше в дневника с ботанически термини. Докато наблюдавал развитието на момичето, в останките от клетия му мозък се зародил чудовищен план. Част от него все още била организирана и дисциплинирана, а умът му — аналитичен, като на д-р Менгеле[21]. Възприел прелъстяването като усъвършенстване на научен опит.

Първата стъпка била в дехуманизирането на жертвата. С цел да оправдае насилието, той я декласифицирал в съзнанието си — момичето повече не било негова дъщеря, дори личност, а просто разновидност на нов екзотичен вид същества. „Аннона Зингибър“. Рижавата аннона. Пестик, който трябвало да бъде опрашен. После се появило ликуващото извращение на самото престъпление: ежедневните разходки из гората зад оранжерията не били кръвосмешение, а само нов интригуващ проект. Последното изследване на кръстоската между същества от един и същи род.

Всеки ден очаквал с нетърпение нейното завръщане от училище, за да я хване за ръка и заведе в тъмното. След това постилането на килима върху земята, осеяна с борови иглички и обичайното отхвърляне на протестите й. Половин година на ежедневни репетиции — интензивен семинар по фелацио и накрая влизане в младото тяло — разпръскване на семената в земята.

Вечерите си посветил на записване на всички данни. Качвал се на тавана и споделял в дневника си всичко, без да спестява и най-незначителната подробност. Точно като всеки друг изследовател.

Според тетрадките му, той държал жена си в течение на напредъка на експериментите. Отначало тя се опитала да протестира, после започнала мълчаливо да се съгласява. Следвала заповедите.

Забременяването на момичето не било случайност. Напротив — такава била крайната цел на Суоуп, дозирана и пресметната. Той бил търпелив и методичен. Изчакал да порасне още малко — да стане на четиринайсет — и да я оплоди, така че здравето на ембриона да се оптимизира. Стриктно отбелязвал менструалния й цикъл, за да се ориентира за овулацията. Въздържал се от сношение няколко дни, за да увеличи количеството на спермата.

Станало от първия опит. Ликувал, когато мензисът на момичето спрял. С възторг наблюдавал закръглянето на корема й. Бил сътворен „новият култивар“.

Разказах й всичко, което знаех, като подбирах думите си и говорех нежно, надявайки се, че ще успея да стигна до сърцето й. Слушаше с безизразно лице, гълташе алкохол, докато клепките й се затвориха.

— Той те е превърнал в жертва, Нона. Използвал те е, а после те е обезличил, когато всичко е свършило.

Главата й мръдна една забележимо.

— Сигурно си била толкова изплашена — да носиш дете в утробата си, когато самата ти все още си била в детска възраст. И си била изпратена далече, за да не разбере никой.

— Там бе пълно с лесбийки — промърмори тя, като заваляше думите.

— В Мадронас ли беше?

Отново отпи.

— По дяволите. Лас Дяволските Мадронас. Дом за Лоши Малки Гадни Момиченца. В гадното Мексико.

Главата й се отпусна на гърдите. Протегна се пак за бутилката.

— Огромни Дебели Всезнаещи Лесбийки управляваха дома. Крещяха на техния си идиотски език. Бодяха ни и ни удряха. Казваха, че сме боклук. Гаднярки.

Маймън много ясно си бе спомнил сутринта, когато бе заминала. Той бе описал очакването й заедно с куфара по средата на пътя. Изплашено до смърт малко момиченце и всичкото нещастие на света, стоварено върху плещите му. Все едно че е изпратено в изгнание, за да изкупи всички хорски грехове.

Върнала се променена, както той бе забелязал. По-тиха и кротка. Сърдита.

Сега проговори меко, пиянски.

— Толкова ме боля, докато изкарвах навън това момченце. Скимтях, а те ми запушваха устата. Мислех, че ще се разкъсам на части. Когато всичко свърши, дори не ми дадоха да го подържа. Отнеха ми го. Уж беше моето бебе, а ми го откраднаха! Насилих се да седна, за да мога поне да го видя. Това почти ме уби. Той имаше червена коса, точно като моята.

Тя разстроено тръсна глава.

— Мислех, че ще се грижа за него като се върна у дома. Каза ми, че съм едно нищо. Просто една туба с кръв. Ей така, идиотска кръвна банка. Меко казано, кучка. Че не ставам за нищо друго, освен за чукане. Каза ми, че аз не съм истинската майка. Просто си бях една кучка. Напълно износена и натъпкана в кошчето за боклук. Време било да дам път на възрастните.

Отпусна глава на масата и се разплака. Разтрих тила й, опитвах се да кажа нещо успокоително. Дори и в това състояние тя реагира инстинктивно на мъжкото докосване. Вдигна лице и ме обля с отровена, интимна усмивка, като се облегна напред и показа върха на гърдите си.

Поклатих глава и тя се оттегли засрамена.

Толкова й съчувствах, че чак усетих болка. Вече бях изрекъл терапевтичните си думи, но сега бе дошъл моментът за обработка. Момчето в задната стаичка се нуждаеше от помощ. Бях готов да го измъкна оттам пряко волята й, но исках да предотвратя друго отвличане. В името на двамата.

— Нали не го отвлече ти от болницата? Обичаш го достатъчно, за да го изложиш на такава опасност.

— Така е — каза с мокри очи. — Те го направиха. За да не ми позволят да му бъда майка. През всичките тези години ги оставих да се държат с мен като с боклук. Стоях настрана, докато те го отглеждаха. Не му казах нищо по въпроса, защото се страхувах, че това ще го отблъсне. Твърде много е за едно малко момче да понесе подобно нещо. Умирах вътрешно през цялото време. — Тя сложи една от лепкавите си ръце на сърцето си, с другата взе бутилката и изпразни до дъно съдържанието й. — Но когато се разболя, нещо ме преряза. Сякаш бях прегазена от влак върху релсите. Трябваше да потърся правата си. Измислих го, докато стоях при него в полиетиленовата капсула и го гледах как спи. Моето бебе. Накрая реших да го направя. Накарах ги да ме изслушат — една нощ, в мотела. Казах, че лъжите са продължили твърде дълго. Дошло е моето време да се грижа за бебето. А те — не, не те, а той ми се присмя, направи ме на нищо, каза, че няма да стане, че говоря глупости. Каза, че освен да се чукам, друго не умея. Ако се махна от очите им, щяло да бъде най-добре за всички. Този път не се хванах на въдицата. Болката отвътре бе много силна. Върнах им го тъпкано. Казах им, че са престъпници. Грешници. Че ра… болестта е наказание от бога за стореното от тях. Те не ставаха за нищо. И че ще разкажа на всички. На докторите, на сестрите. Те ще ги изритат и ще предадат моето бебе на истинската му майка, когато разберат.

Ръцете й трепереха, докато стискаше чашата. Минах зад нея и ги успокоих в моите.

— Мое право е — извика тя като извиваше главата си и молеше за потвърждение.

Кимнах утвърдително и тя рухна на гърдите ми.

По време на посещението на Барън и Дилайла в болницата, Ема Суоуп се оплакала, че болничното лечение разделя семейството. Сектантите много прибързано го схванали като намек за физическата изолация на пациентите в отделението за лечение с ламинарен поток. Но жената се притеснявала за нещо далеч по-сериозно. Семейството рискувало да бъде разделено непоправимо, както гилотината отделя главата от тялото.

Вероятно вече е знаела, че раната е твърде дълбока, за да бъде излекувана. Но тя и мъжът й опитали някак да я закърпят, да предотвратят изтичането на грозната тайна вън от фамилията като отвлекат детето.

— Измъкнаха го зад гърба ми — каза Нона, като извиваше ръката ми и бе забила дългите си зелени нокти в дланта ми. Ядът отново проникваше в нея. Тънък слой пот се появи над плътните красиви устни.

— Като идиотски крадци. Тя се преоблякла като техник от отделението за облъчване. С маски и престилки успели да се промъкнат през пералнята. Свалили го до партера с обслужващия асансьор и после го извели през страничен изход. Крадци. Върнах се в мотела, а те и тримата бяха там. Бебенцето ми лежеше в леглото, толкова мъничко и безпомощно. Те приготвяха багажа и се шегуваха колко лесно успели да го откраднат. Как никой не успял да я познае под маската, защото въобще не й обърнали внимание. Как измамили болницата. Той продължаваше да дрънка за смога и мръсотията. Опитваше се да оправдае онова, което бяха направили.

Тя ми се доверяваше. Време бе за нов опит да я убедя да тръгне доброволно с мен, докато извеждах сина й оттам.

Но преди да успея да продумам, вратата се отвори с трясък.

24.

Дъг Кармайкъл пропълзя през вратата като командос от някой екшън. Ръката, с която бе блъснал вратата, държеше пушка. В другата стискаше двустранно наточена брадва, сякаш бе детска играчка. Носеше облекло на танкист — мрежесто черно покривало, което излагаше на показ идеално оформените му мускули. Краката му, едри и възлести, покрити с къдрави руси косми, бяха обути в бели бермуди за плаж. Коленете му имаха неправилна форма, целите в бучки — белези от сърфа. Червеникаворусата брада бе старателно подрязана, а тънката напластена коса — прецизно подредена със сешоар.

Само очите му се бяха променили от деня, в който го видях за пръв път. Онзи следобед във Винъс цветът им напомняше безоблачно небе. Сега гледах чифт бездънни черни ями: разширени зеници, заобиколени от тънки кръгове лед. Очи на луд, които изследваха караваната като шареха между бутилката „Садърн Комфорт“, пияното момиче и мен.

— Би трябвало да те убия веднага, затова че си я налял с тази отрова.

— Не съм. Сама си я взе.

— Млъквай!

Нона направи опит да се изправи, но не можа да се задържи на краката си.

Кармайкъл ме посочи с пушката.

— Сядай на земята, там срещу стената и си подложи ръцете под задника. Добре. Сега стой мирно, или ще се наложи да ти причиня болка. — Обърна се към Нона: — Ела тук, сестричке.

Тя се приближи до него и се олюля над бедрото му. Една огромна ръка обгърна раменете й, сякаш да я предпази от непредвидена опасност. Това бе ръката със секирата.

— Направи ли ти нещо, бебчо?

Тя ме погледна. Знаеше, че е мой съдник, премисляше отговора си. Накрая поклати засрамено глава.

— Не, държа се прилично. Просто говореше. Иска да води Ууди в болницата.

— Как ли пък не — изсъска Кармайкъл. — Такъв е пъкленият им план — да тъпчат хората с отрова и да си прибират банкнотките.

Тя го погледна.

— Не знам, Дъг, болестта не се оправя.

— Даде ли му витамин C?

— Точно както ми каза.

— Ами ябълката?

— Не я изяде. Много му се спеше.

— Опитай пак. Ако не му се яде ябълка, има праскови и сливи. И портокали. Тези продукти са съвсем пресни, току-що набрани и напълно естествени. Давай му плодове и течности заедно с витамините и ще видиш, че температурата ще спадне.

— Момчето е в опасност — рекох аз, — нуждае се от нещо повече от витамин C.

— Казах ти да млъкваш. Или искаш веднага да свърша с теб?

— Не мисля, че иска да ни причини нещо лошо — каза момичето с хрисим глас.

Той й се усмихна с необикновена топлота, примесена с благосклонност.

— Ти иди при момчето, сестричке. Приготви му храната.

Тя се опита да каже нещо, но Кармайкъл я прекъсна със светкавична усмивка и подкрепи жеста с кимване. Тя примирено изчезна зад завесата.

Когато останахме сами, той затвори вратата на караваната с ритник и седна срещу мен, с гръб към стената. Гледах като втрещен двойното дуло на пушката — смъртоносни осем милиметра.

— Налага ми се да те убия.

Каза го спокойно, после продължи с извинителен тон:

— Нищо лично, нали разбираш? Но ние сме семейство, а ти си заплаха за нас.

Последното нещо, което желаех да изразя, бе скептицизъм и бях сигурен, че не го направих. Но физическият му радар бе подготвен за стрелба и не се знаеше какво ще накара този параноик да натисне спусъка. Той започна да се върти нервно и насочи пушката, като се целеше в тънката просека между веждите ми. Пъчеше масивните си рамене и ме гледаше с лош поглед.

— Ние сме семейство. Не се нуждаем от кръвна проба, за да го докажем.

— Разбира се, че не — съгласих се аз, а в устата ми сякаш имаше памук. — Важна е емоционалната връзка.

Той ме погледна строго, за да се увери, че не го подигравам. Надянах маската на искреността и замръзнах с този израз на лицето.

Брадвата се клатеше свободно в ръката му, а наточеното й острие стържеше по пода.

— Точно така. Важни са чувствата. Нашите чувства бяха изковани в болка. Ние сме трима против целия свят. Нашето семейство е такова, каквото трябва да бъде — светиня против цялата онази лудост навън. Зона на спасението. Красиво и скъпоценно. И аз съм длъжен да го закрилям.

Нямах план за бягство. В момента даже надежда за спасение нямах. Можех единствено да спечеля малко време като го накарам да говори.

— Разбирам те, ти си главата на семейството.

Сините очи излъчиха топлина, като пламъци от запален бензин.

— Единственият, който някога е бил. Другите двама бяха сатани, родители само на книга. Те злоупотребиха с правата си. Опитаха се да разрушат семейството отвътре.

— Знам, Дъг. Тази вечер бях в къщата. Видях оранжерията. Прочетох някои от дневниците на Суоуп.

Лицето му се смрази в ужасяващ израз. Той сграбчи брадвата и я хвърли напосоки. Тя се заби в отсрещния шкаф. Караваната се разтресе, а завесата се разлюля. Това движение не му костваше абсолютно никакво усилие, дори ръката, която държеше пушката не трепна. Зад завесата нещо прошава, но момичето не се появи.

— Отидох да унищожа тази помийна яма тази нощ — промълви той, като размахваше оръжието — с това. Да разбия целия този идиотски коптор. Да разглобя къщата летва по летва. Да я изгоря до основи. Но когато пристигнах там, катинарът бе разбит и затова се върнах. Добре че го направих.

Пое дълбоко въздух и го остави да излезе със съскане. Потеше се силно и капчиците се стичаха по лицето му. Отново се преборих със страха си и се насилих да мисля трезво. Трябваше да отвлека вниманието му към престъпленията на Суоуп, само и само да не мисли за мен.

— Това е престъпно място. Трудно е за вярване, че хора са живели по този начин.

— За мен не е странно, човече. Преживял съм го. Точно както и сестричката ми. Моят старец ме мамеше и биеше и дълго време ми повтаряше, че съм боклук. А кучката, която казваше, че е моя майка, само стоеше и наблюдаваше. Различни сцени от един и същи филм. Когато казах: „изковани в болка“, това исках да изразя.

Докато говореше за униженията, на които е бил подлаган, много неща си дойдоха на мястото: спряното развитие, ексхибиционизмът, ненавистта и паниката, когато се споменеше баща му.

— То си е пръст на съдбата, това, че Нона и аз се срещнахме — каза с доволна усмивка. — Никой от нас не би могъл сам да се справи. Но някакво чудо ни събра заедно. Превърна ни в едно семейство.

— От колко време сте семейство?

— От години. Бях свикнал да идвам тук през лятото, разработвах това поле, копаех и заривах кладенци. Старото копеле имаше страхотни планове за това място. „Кармайкъл Ойл“ щеше да съсипе земята, да я разрови и да изстиска всяка нефтена капка от нея. За съжаление, тя се оказа суха като вимето на мъртва крава.

Засмя се, удряйки дръжката на брадвата в пода.

— Мразех тази работа. Бе мръсна, унизителна и скучна, но той ме принуждаваше да я върша. Всяко лято — като затворническа присъда. Използвах всеки шанс, за да се измъкна, скитах на стоп по черните пътища, за да подишам чист въздух. Измислях всякакви шибани начини да му отмъстя. Срещнах я един ден, когато се разхождах из гората. Тя беше на шестнайсет и бе най-хубавото нещо, което някога бях виждал. Седеше на един пън и плачеше. Видя ме и се уплаши до смърт, но аз й казах, че няма страшно.

Красивото му лице помръкна и се изкриви от яд.

— Изхвърли го от перверзното си съзнание, човече. Не съм я докосвал. И оная история, която разказах на теб и ченгето за духането по магистралата, беше пълна измислица. Просто исках да се отърва от вас.

Кимнах с глава. Ето още едно обяснение за развинтената фантазия: бърка желаното с действителността. Но засега сексуалните му влечения към момичето, което наричаше своя сестра, бяха надеждно потиснати и аз се надявах, че така ще си останат.

— Получи се, защото аз се държах с нея различно, не като другите мъже. Между нас се породи нещо специално. Вместо да я използвам за плътска наслада, аз я слушах. Разказа ми болката си. Сподели моята. През цялото лято се срещахме и разговаряхме. Също и следващото. Започнах да очаквам работата на кладенците с нетърпение. Малко по малко се опознахме, открихме, че сме преживели едно и също, разбрахме, че си приличаме, че сме двете половини на една и съща личност. Мъжката и женската част. Брат и сестра, дори нещо повече. Разбираш ли какво искам да кажа?

Отново се направих, че му съчувствам, за да продължи да говори.

— Разбирам. Вие сте изградили едно общо същество. Като сиамски близнаци.

— Да. Прекрасно бе. Но после старото копеле закри кладенците. Затвори всичко наоколо. Въпреки това, продължих да идвам. През уикенда. По време на празниците — по една седмица всеки път. Настанявах се точно тук — това е къщата на нощния пазач. Готвех й и я научих и тя да готви. Помагах й да си подготвя домашните. Показах й как се шофира. Нощем си правехме дълги разходки. Винаги говорехме как искаме да убием родителите си, да взривим корените си. Да започнем на чисто. С ново семейство. Правехме си излети в гората. Исках и малкото момче да идва с нас, така щеше да стане член от семейството. Но те не го изпускаха от очи. Тя много говореше за него, как иска да предяви правата си. Казах й, че трябва да го направи, учех я да си извоюва свободите. Правехме планове за следващото лято тримата да избягаме на някой остров. В Австралия може би. Започнах да събирам брошури, за да избера най-доброто място, но после той се разболя. Обади ми се веднага, щом пристигна в Лос Анджелис. Помоли ме да й помогна да си намери работа в едно шоу. Казах й, че трябва да имаш страхотни връзки за това. Освен това, вече бях започнал да участвам в оная веселба в „Адам и Ева“. Накарах Рамбо да ни остави да работим заедно като партньори. Скечовете вървяха гладко като по вода. Нямахме нужда от репетиции, защото всеки от нас знаеше какво мисли другия. Все едно работиш със самия себе си. Получавахме големи бакшиши. Давах ги на нея да ги пази. После една нощ ми се обади паникьосана. Каза, че се е скарала с тях и те са отвлекли малкото момче. Въобще не ми харесваше идеята малкият да стои в оная болница, но се страхувах, че те ще отпрашат към южната граница и ще го отведат някъде, където очите й повече няма да го видят. Втурнах се натам и пристигнах точно когато те напускаха. Суоуп тъкмо излизаше от вратата, когато я отворих. Никога не го бях виждал, но дяволски добре знаех какъв боклук е. Той започна нещо да ломоти, но аз го фраснах в лицето. Изхвърлих го навън. Тогава ми се нахвърли жената и взе да пищи. Ударих я по едната буза. И двамата се въргаляха там като дрипи. Малчуганът се стресна, започна да говори насън. На Нона изведнъж нещо й прещрака и започна да руши стаята. Успокоих я, казах й да не мърда оттам и успях да натоваря дъртите в „Корвет“-а. Нея напъхах на задната седалка, а него на предната. Закарах ги на брега при Плая дел Рей и когато един самолет минаваше над нас, ги очистих. После ги замъкнах до едно място в Бенедикт, което познавах отпреди и ги зарових. Те заслужаваха да умрат.

Въртеше дръжката на секирата, сякаш бе лека пръчица и задъвка мустачките си.

— Полицията откри друго тяло там. Женско.

Въпросът ми увисна във въздуха.

— Знам какво си мислиш, но не си познал. Мечтаех да положа тялото на маминка там, но тя се изтарикати, получи удар и умря преди няколко години в леглото си. Това ме вбеси, защото години наред го бях планирал. За стареца имам резервен вариант. Един ден ще го изпълня. Но тя мина между капките като се чупи от тоя свят. Обаче после извадих късмет. Започнах да участвам в едно среднощно шоу в „Ланселот“ и оная дърта кучка от първия ред наистина ми налиташе. Пъхаше десетдоларови банкноти в слипа ми и ми лижеше глезените. Оказа се, че била лекарка. Радиоложка. Разведена от няколко месеца и решила да прекара една дива нощ. Дойде в съблекалнята, подмокрила се беше до уши. Започна да ми се натиска, работата загрубя. Писна ми и тъкмо щях да я изритам навън, когато се обърнах и я видях на светлото — все едно че бе близначка на мойта дърта кучка. Същото спаружено лице, вирнат нос, маниери на богаташка. Засмях се и казах: „Ела насам, миличка“. Оставих я да ме работи, там в съблекалнята. Вратата не бе заключена, всеки можеше да влезе. Не й пукаше. Само повдигна роклята си и се качи отгоре. По-късно отидохме в нейната къща — малка вила в Марина. Пак го направихме и тогава я удуших, докато спеше.

Очите му невинно се разшириха.

— Гробът вече бе избран. Трябваше някой да го запълни.

Той подпря брадвата на готварската печка, бръкна в една от пазарските торби и извади голяма праскова.

— Искаш ли една?

— Не, благодаря.

— Хубави са. И за тебе също са полезни. Съдържат калций и калий, много витамин A и C. Ще си направиш прощална гощавка.

Поклатих отрицателно с глава.

— Достави си удоволствие.

Той отхапа голямо парче от плода и облиза сока от края на мустаците си.

— Аз не съм заплаха за вас — казах аз, като подбирах внимателно думите си, — просто искам да помогна на малкото ви братче.

— Как? Като го натъпчеш с отрови? Прочетох всичко за лекарствата, които искат да използват при лечението му. Именно тези гадости причиняват рак.

— Нямам намерение да те лъжа като кажа, че лекарствата, с които ще го лекуват, са безобидни. Много са силни, отрови, както ти ги нарече. Но това се предприема, за да бъде унищожен ракът.

— Звучи ми много шантаво.

Той стисна челюстта си и брадата му проблесна.

— Тя ми разказа всичко за докторите там. Кой казва, че ти си нещо по-различно от тях?

Той привърши с прасковата и хвърли костилката в умивалника. Взе слива и я запрати на същото място.

— Хайде — каза той и взе брадвата. — Ставай. Време е да свършваме с това. Искаше ми се да те бях улучил първия път, с пушката. Нямаше дори да усетиш, какво те е ударило. Сега ще ти се наложи малко да страдаш, докато чакаш да се случи.

25.

Тръгнах към вратата с дуло, опряно в кръста.

— Отвори я бавно и внимателно — инструктира ме Кармайкъл. — Дръж ръцете си на тила и гледай право напред.

Подчиних му се разтреперан и чух скърцането на завесата и гласа на Нона.

— Няма нужда да го нараняваш, Дъг.

— Прибирай се вътре. Остави това на мен.

— Но той може и да е прав. Ууди гори…

— Казах, че аз ще се оправя — отвърна грубо русокосият, внезапно изгубил търпение.

Безмълвният й отговор го накара да омекне.

— Извинявай, сестричке. Положението е тежко и всички сме напрегнати. Като свърша с този ще се заема с Ууди. Сега му капни малко витамин B_12. Ще ти покажа как да смъкнеш температурата на малкия. След няколко седмици той ще бъде здрав и ще се махнем оттук. Само след месец ще го уча да цепи вълните.

— Дъг, аз… — започна пак тя.

Надявах се, че ще продължи да защитава каузата ми като по този начин ще го накара да се разсее и ще ми помогне да избягам. Но тя спря на средата на изречението. Тихите й стъпки бяха последвани от затварянето на завесата.

— Движение — каза Кармайкъл. Ядоса се от намека за съпротива и изрази яда си като завря стоманата в бъбрека ми.

Бутнах вратата и излязох в мрака. Стори ми се, че вони на химикали по-силно и че хълмът е съвсем опустял. Неизползваните машини, от които бяха останали само ръждиви развалини, лежаха проснати мълчаливо и равнодушно из безплодната земя. Мястото бе твърде грозно, за да умра там.

Кармайкъл ме буташе през коридора, образуван от наредените петролни варели. Погледът ми се стрелкаше насам-натам в търсене на възможност за бягство, но черните цилиндри представляваха висока метална барикада, безмилостно непробиваема.

На няколко метра от края на коридора той започна да говори. Предлагаше ми възможности.

— Мога да те убия както си изправен или клечиш, или в легнало положение — като Суоуп. Ако пък предпочиташ, можеш да потичаш, да направиш малко гимнастика и да отвлечеш съзнанието си от това, което те очаква. Няма да ти кажа след колко крачки ще стрелям, така че можеш да си въобразиш, че просто правиш джогинг. Все едно си на маратон. Аз лично се чувствам прекрасно, когато тичам. Може и ти така да се почувстваш. Използвам тежък заряд и няма да усетиш болка. Все едно че тичаш много бързо.

Коленете ми се разтрепериха.

— Хайде бе, човече. Не се излагай. Дръж се на положение.

— Смъртта ми няма да ти помогне с нищо. Полицията знае, че съм тук. Ако не се върна, ще дойдат и ще преровят мястото.

— Няма страшно. Щом ти излезеш от играта, ние изчезваме.

— Момчето не може да пътува в това състояние. Ще го убиеш.

Дулото ме прободе болезнено.

— Не са ми нужни съветите ти. И сам мога да се оправя.

Вървяхме мълчаливо докато стигнахме входа на металното преддверие.

— И така, как предпочиташ: да стоиш или да бягаш?

Пред мен се простираха стотина метра равна, пуста земя. Мракът щеше да ме прикрие донякъде, но въпреки това Кармайкъл щеше лесно да ме улучи. Отвъд празното пространство имаше хълмове от отпадъчни метали — ламаринени ленти, кълба жица и сондажната кула, зад която бях скрил „Севил“-а. Твърде оскъдни прикрития, но ако успеех, щях да спечеля време за обмисляне на по-добър план.

— Недей да бързаш — рече той великодушно, сякаш искаше да си запази главната роля.

И преди бе играл тази сцена и упорито се опитваше да запази хладнокръвие и контрол. Но знаех, че е неустойчив като азот и може да си изгуби ума, ако бъде провокиран. Номерът беше да го разсея достатъчно, че да откъсне поглед от мен и след това да избягам. Или да го нападна. Това бе хазарт на живот и смърт, защото внезапното избухване би могло да го накара да дръпне спусъка. Но от тази гледна точка нямах какво да губя, пък и мисълта да му се оставя без съпротива ме отвращаваше.

— Решавай.

— Това е глупав избор, Дъг, и ти го знаеш.

— Какво?

— Казвам, че си кръгъл глупак.

Той изръмжа, обърна се, захвърли пушката и ме сграбчи за яката на ризата като я дърпаше здраво. Вдигна брадвата и замахна във въздуха.

— Само да си мръднал, ще те насека на парчета като сирене.

Дишаше тежко и яростно, а потта блестеше на челото му. От тялото му лъхаше животинска миризма.

Ритнах го силно в слабините. Той извика от болка и инстинктивно отпусна хватката си. Аз се отдръпнах, паднах на земята и търтих да бягам заднешком като рак, жулейки до кръв коленете и дланите си. Докато се опитвах да се изправя, кракът ми допря нещо кръгло. Беше метална пружина. Претърколи се, а аз паднах по гръб.

Кармайкъл зареди оръжието и го насочи към мен. Дишаше тежко като разярено дете. Острието на брадвата блесна на лунната светлина. На фона на черното небе силуетът му изглеждаше грамаден и някак нереален.

Изправих се отново на колене и се отдалечих от него пълзешком.

— Много говориш и си невъзпитан — каза той задъхано. — Дадох ти възможност да свършиш в мир. Опитах се да бъда справедлив, но ти не го оцени. Сега вече ще те заболи. Ще те убия с това.

За да звучи по-убедително, той вдигна брадвата.

— Ще те убия бавно. Ще те направя на пихтия къс по къс, ще те мъча дълго време. Накрая ще ме молиш за куршум.

Някаква фигура се показа иззад петролните варели.

— Свали брадвата, Дъг.

На светлината различих стройната здрава фигура на шериф Хутън. 45-милиметровият „Колт“ заприлича на никелирана ръка.

— Казах да свалиш брадвата — повтори той и насочи огнестрелното оръжие към гърдите на Кармайкъл.

— Остави ни на мира, Рей — каза русокосият, — трябва да довърша започнатото.

— Не и по този начин.

— Няма друг начин — настояваше Кармайкъл.

Човекът на реда поклати глава.

— Току-що говорих с един тип на име Стърджис, от отдел „Убийства“ в Лос Анджелис. Питаше за този лекар. Явно някой се е опитал да го застреля снощи, но е убил грешния човек. На следващия ден докторът е изчезнал. Търсят го доста сериозно. Сетих се, че може да е тук.

— Той се опитва да разтури семейството ми, Рей. Нали ти сам ме предупреди за него.

— Объркал си се, момче. Казах ти, че ме е питал за задния път и те предупредих да си намериш друго скривалище. Не съм те подтиквал да убиваш човека. Сега хвърли брадвата и ще поговорим спокойно.

Беше хванал пистолета здраво и ме гледаше.

— Много е глупаво от ваша страна да си врете носа тук, докторе.

— Струваше ми се по-добре от това да бъда неподвижна мишена. Освен това тук има дете, което се нуждае от медицинска помощ.

Той яростно поклати глава.

— Момчето ще умре.

— Не е вярно, шерифе. Ние можем да го лекуваме.

— Така ми казаха и за жена ми. Позволих им да я разрежат и да я натъпчат с отрови, а ракът я изяде по същия начин. — Той отново се обърна към Кармайкъл. — До определен момент те поддържах, Дъг, но ти отиде твърде далеч. Остави брадвата.

Двамата се втренчиха един в друг. Видях възможност да се отскубна.

Кармайкъл ме видя и замахна с оръжието си.

45-милиметровият гръмна. Кармайкъл отскочи и извика от болка. Той стисна раната, а кръвта изтичаше през пръстите му. Колкото и невероятно да беше, в другата си ръка продължаваше да държи брадвата.

— Ти — ти ме рани — промърмори той, сякаш не можеше да повярва.

— Само те одрасках — рече Хутън с равен глас. — Няма да умреш. А сега хвърли проклетата брадва, момче.

Станах и малко по малко започнах да се приближавам към захвърленото оръжие, като се пазех от замаха на русокосия.

Врата на караваната се отвори и по пътеката се разля студена бяла светлина. Нона се затича, викайки името на Кармайкъл.

— Сестричке, вземи пушката — изкрещя той.

Заповедта се процеди между стиснатите му от болка зъби. Ръката, която държеше брадвата, трепереше. Другата бе аленочервена от китката до върха на пръстите. Гъстата кръв се стичаше по кокалчетата и капеше на земята.

Момичето спря и впи широко отворените си очи в голямата тъмночервена локва под краката на Кармайкъл.

— Ти го уби — изписка тя и се завтече към Хутън като започна сляпо да размахва ръце.

Той я хвана като все още държеше на мушка ранения. Тя се опита да го одраска, но не успя. Накрая той я избута, тя се олюля и падна.

Доближих се съвсем до пушката.

Нона се изправи на крака.

— Дърт мръсник! — изкрещя тя на шерифа. — Трябваше да ни помогнеш, а го уби.

Хутън гледаше през нея с каменно изражение. Ненадейно тя се хвърли в краката на Кармайкъл.

— Не умирай, Дъг. Моля те. Имам нужда от теб.

— Вземи пушката — изкрещя той.

Тя го погледна смутено, кимна и се насочи към оръжието. Бе по-близо отколкото бях аз, затова трябваше да действам. Когато се наведе да го вземе, аз се хвърлих напред.

Кармайкъл ме видя с крайчеца на окото си, завъртя се и се опита да съсече ръката ми с брадвата. Сгърчих се. Той ругаеше в агонията си, а кръвта му изтичаше. Той замахна отново, но не ме пропусна на сантиметри.

Хутън се наведе, хвана 45-милиметровия с две ръце и простреля Кармайкъл в тила. Куршумът разкъса гърлото му. Той се стисна за гушата, всмука въздух, издаде някакви гърлени звуци и се строполи.

Момичето успя да грабне пушката и то доста сръчно. Взря се в тялото на земята. Крайниците му потрепваха и тя ги гледаше прикована, докато не спряха. Косата й бе рошава, нощният бриз я разбъркваше. Изплашените й очи бяха влажни.

Червата на Кармайкъл се пръснаха. Красивото лице доби сериозен израз. Тя вдигна очи, насочи дулото към мен, после поклати глава, завъртя се и се прицели в шерифа.

— Ти си като всички останали — изплю се в лицето му.

Преди шерифът да й отговори, тя се извърна отново към трупа и започна да му говори с напевен глас:

— Той е като всички останали, Дъг. Не ни помагаше, защото е добър, или защото е на наша страна, както ти мислеше. Направил го е, защото е шибан страхливец. Страхувал се е, че ще издам мръсните му тайни.

— Млъкни, момиче — предупреди я Хутън.

Тя не му обърна внимание.

— Той ме чука, Дъг, като всички онези дърти, зли мръсници с мръсните си членове и провисналите си топки. Когато бях съвсем малко момиче. След като онова чудовище ме отвори. Праведната ръка на закона. — Тя се изсмя подигравателно. — Само му смигнах и той ме погълна жадно. Беше ненаситен. Трябваше да го правим всеки ден. В къщата му. В камиона му. Взимаше ме след училище и ме водеше на възвишенията да го правим. Сега какво мислиш за стария ни приятел Рей, Дъг?

Хутън й изкрещя да спре. Но гласът му не звучеше убедително и той се сви. Изглеждаше съсухрен и безпомощен, въпреки големия пистолет, който държеше.

Тя продължи да говори на трупа като подсмърчаше.

— Ти бе толкова добър и доверчив, Дъг… Мислеше го за наш приятел, мислеше, че ни помага да се скрием, защото като нас не обича лекарите… Защото ни разбира. Но причината съвсем не е била тази. Той би ни издал веднага, но е бил застрашен от тайната, която щях да издам, ако го бе направил… Щях да кажа на всички, че ме е чукал. И ме е пребивал.

Хутън погледна „Колт“-а, преглътна някаква ужасна мисъл и освободи спусъка.

— Нона, нали не иск…

— Той си мисли, че е баща на Ууди, защото така го лъжех през всичките тези години. — Тя погали цевта и се изкиска. — Е, може и да съм казвала истината, може и да не съм. Може би дори не зная. Никога не сме правили кръвни проби, за да установим, нали, Рей?

— Ти си луда — каза той. — Ще те пъхна в затвора. — После се обърна към мен: — Тя е луда — нали виждате?

— Така ли? — Тя обви спусъка с пръсти и се усмихна. — Мисля, че знаеш добре кой е луд. Знаеш всичко за лудите малки момиченца. Като малката, дебела, луда Марла, която винаги седи самичка, клати се напред-назад и пише тъпи, луди стихчета. Говори си сама и си подмокря гащичките. Държи се като бебе. Тя беше луда, нали, Рей? Дебела и грозна побъркана.

— Затвори си устата…

— Ти затвори своята, дърто копеле! — избухна тя. — Кой, по дяволите, си ти, че да ми казваш какво да правя? Чукаше ме всеки ден. Вкарваше ми го, а после ме пребиваше. — Тя се усмихна зловещо. — Поне това разказах на Лудата Марла. Трябваше да видиш малките й свински очички. Разказах й много подробно. Как свършваше и молеше за още. Шериф. Сигурно съм разстроила бедничкото дете, защото на следващия ден взе едно въже и…

Хутън изграчи нещо и тръгна към нея.

Тя се изсмя и го застреля от упор.

Той се свлече като мокро парче хартия. Тя застана над него и отново дръпна спусъка. Дулото отскочи и напълни тялото му с още един куршум.

Махнах пръстите й от оръжието и го оставих да падне между двата трупа. Тя не се възпротиви. Сложи главата си на рамото ми и се усмихна мило.

Взех я със себе си и тръгнах да търся „Ел Камино“-то. Не беше трудно да го открия. Хутън го бе паркирал пред самия вход, при оградата. Наблюдавах я внимателно докато се обаждах по радиостанцията.

26.

Един късен неделен следобед стоях на поляната срещу входа на Убежището и чаках Матиас. В продължение на трийсет и шест часа в цялата южна половина от щата непрестанно духаха горещи ветрове. Дори сега, малко преди залез-слънце, беше страшно задушно. Струваше ми се, че джинсите, ризата и якето от телешка кожа са твърде дебело облекло за това време. Имах чувството, че лепна и всичко ме сърби. Скрих се под сянката на вековните дъбове, които обграждаха фонтана.

Той се появи от главната сграда, заобиколен от свита сектанти. Видя ме и им нареди да се разпръснат. Те се отдалечиха на едно възвишение, седнаха и започнаха да медитират. Той се приближаваше бавно и спокойно. Гледаше надолу, сякаш търсеше нещо в тревата.

Застанахме лице срещу лице. Вместо поздрав, той се тръсна на земята, зае позиция лотус и приглади брадата си.

— Виждам, че дрехата ти няма джобове — казах. — Нямаш къде да сложиш дебелата пачка банкноти. Надявам се това не означава, че не си приел думите ми на сериозно.

Той не ми обърна внимание и се загледа в далечината. Изтърпях го в продължение на няколко минути, след което му показах, че съм загубил търпение.

— Я стига си се правил на светец, Матиас. Време е да поговорим делово.

Една муха кацна на челото му и започна пъргаво да се разхожда по него. Стигна до ръба на вдлъбнатия му белег. Това явно не му направи впечатление.

— Кажи за какво си дошъл — каза той меко.

— Мисля, че достатъчно ясно обясних по телефона.

Откъсна стръкче детелина и започна да я върти в пръстите си.

— За някои неща беше ясен. Призна, че си нарушил владенията ни, че си упражнил физическо насилие над Барън и че си виновен за кражба с взлом. Онова, което не е ясно, е по какви въпроси можем ти и аз да говорим делово.

— И въпреки това си тук. И слушаш.

Усмихна се.

— Гордея се с това, че съм запазил свободомислието си.

— Виж какво — казах аз и се обърнах да си вървя. — Изкарах два много тежки дни и търпимостта ми към глупостите е на изчерпване. Сумата, която ти поисках си остава. Щом искаш да размислиш — мисли. Само че прибавяй по хиляда долара на ден за отсрочката.

— Седни — каза той.

Подгънах колене и седнах срещу него с кръстосани крака. Земята бе нагорещена като форма за печене на вафли. Сърбежът в гърдите и корема ми се усилваше. В далечината сектантите се кланяха.

Ръката му престана да гали брадата и се зае небрежно с тревата.

— По телефона спомена някаква голяма сума пари — каза той.

— Сто и петдесет хиляди долара. На три вноски по петдесет хиляди. Първата трябва да получа днес, а останалите две — в интервал от шест месеца.

Стараеше се да изглежда развеселен.

— И защо трябва да ти платя толкова много пари?

— За теб това е нищожна сума. Ако забавата, на която станах свидетел преди няколко нощи е нещо обичайно за вас, ти и твоите зомбита доста си тъпчете носовете за една седмица.

— Да не би да намекваш, че използваме незаконни наркотици? — попита той подигравателно.

— Далеч съм от подобна мисъл. Несъмнено вие сте махнали запасите, преместили сте ги на друго място и ще посрещнете един полицейски обиск с отворени обятия. Както направихте и първия път, когато бях тук. Обаче имам моментални снимки от забавата, от които ще стане страшно порно за застаряващи. Всички онези провиснали задници, които неуморно се „трудят“. Паници, пълни с кокаин и сламки, пъхнати в носовете ви. Да не говорим за скривалището зад библиотеката.

— Снимки на пълнолетни възрастни, които правят секс — изрецитира той изведнъж като адвокат, — паници с неясно съдържание, сложени на масата. Найлонови торбички. Това не е кой знае какво. Във всеки случай не струва сто и петдесет хиляди долара.

— А колко струва избегнат смъртоносен удар?

Той присви очи и лицето му доби свирепо, хищническо изражение. Опита се да ме накара да поместя погледа си от него, но не успя. Сърбеше ме почти непоносимо, а като гледах втренчено бруталната маска се разсейвах.

— Продължавай — каза той.

— Направил съм три копия на документа, към всяко съм добавил разяснения и съм ги сложил на различни, сигурни места. Заедно със снимки и инструкции за адвокатите, в случай че преждевременно намеря смъртта си. Преди да направя копията, прочетох документа няколко пъти. Впечатляващ е.

Даваше си вид, че е спокоен, но дясната му ръка го издаваше. Ноктите на кокалестите му бели пръсти се бяха вкопчили в пръстта и бяха изтръгнали цяла шепа трева.

— Пет пари не давам за недоказаните ти твърдения — прошепна грубо той. — Ако имаш да кажеш нещо, кажи го.

— Добре — казах аз, — да се върнем малко повече от двайсет години назад. Далеч преди да се сетиш за хитрия номер с гуруто. Седиш в кабинета си на „Кемдън Драйв“. От другата страна на бюрото ти е седнала една жена с физиономия, напомняща мишка. Казва се Ема. Пропътувала е целия път от някакво затънтено градче наречено Ла Виста до Бевърли Хилс. Платила ти е сто долара за доверена юридическа консултация. За онова време си бяха много пари.

Историята на Ема е тъжна, въпреки че ти мислиш, че е треторазредна мелодрама. Като разбрала, че в брака й липсва любов, тя потърсила утеха в обятията на друг мъж. Мъж, който я накарал да усеща неща, които тя дори не подозирала, че са възможни. Връзката им била райска, в нея тя откривала истинска закрила. Докато не забременяла от любовника си. Обзела я паника и тя крила факта, доколкото могла. Когато започнало да й личи, казала на съпруга си, че детето е негово. Рогоносецът бил страшно въодушевен, бил готов да празнува и когато отворил шампанското, тя едва не примряла от чувство за вина. Помислила за аборт, но била твърде изплашена, за да предприеме нещо. Надявала се да пометне, но не станало.

Питаш я дали е споделила проблема с любовника си и тя ти отговаря, че не е, ужасена от самата мисъл. Той е важна фигура в околията. Заместник-шериф е и е натоварен да представя закона. На всичкото отгоре, той самият е женен и съпругата му е бременна. Защо да разваля две семейства? Освен това той не се бил обаждал дълго време, което потвърдило съмненията й, че за него връзката е била предимно сексуална. Чувства ли се изоставена? Не, тя е прегрешила, за което си плаща.

Заедно с нарастването на плода в утробата й, нараства и товара на тайната й. Живее с мисълта за лъжата в продължение на осем месеца и половина, докато не решава, че не може повече да търпи. Един ден, когато мъжът й е извън града, тя се качва на автобуса и тръгва към Бевърли Хилс.

Сега седи в големия ти, бляскав кабинет, който така не й подхожда, само седмици преди раждането. Объркана и смутена е. Обмисляла е вариантите дълги безсънни нощи наред и накрая е взела решение. Иска да се махне. Иска бърз и лесен развод, без обяснения. Ще напусне града, ще роди бебето сама, може би в Мексико, ще го даде за осиновяване и ще започне нов живот, далече от спомена за падението си. Чела е за теб в някакво клюкарско списание от Холивуд и е убедена, че ти си човекът, който й трябва.

От това, което ти казва става ясно, че е немислимо разводът да бъде бърз и лесен. Случаят ще се заплете. Това само по себе си не е в състояние да те обезкуражи, защото именно заплетените случаи носят най-тлъстите хонорари. Но Ема Суоуп не беше такава клиентка. Беше дрипава, липсваше й обаяние и беше провинциалистка. И най-важното — не ухаеше на пари.

Прибра й стоте долара и я разубеди да наема услугите ти. Каза й, че ще постъпи по-добре, ако се посъветва с местен адвокат. Тя си тръгна със зачервени очи и натежал корем, ти зачеркна случая от програмата си и забрави за него.

Години по-късно те прострелват в главата и решаваш да направиш кариера в друга област. Създал си много връзки с богати хора, а в Лос Анджелис това включва и търговия с наркотици. Не зная дали ти или някой от тях го е предложил, но решаваш да се включиш в големите пари като посредник в сделките с кокаин и хероин. Фактът, че бизнесът е незаконен, те настървява допълнително, защото гледаш на себе си като на жертва, като на човек предаден от системата, на която е служил толкова вярно. Търговията с наркотици е твоят начин да кажеш „Майната ти“ на системата. Парите и властта също не са за пренебрегване.

За да успее предприятието ти, имаш нужда от място, близо до мексиканската граница и добро прикритие. Новите ти партньори предлагат едно от малките земеделски градчета на юг от Сан Диего. Ла Виста. Знаят, че се продава стар манастир точно до пределите на града. Мястото е усамотено и тихо. Обмисляли сте известно време, но е трябвало да намерите начин да пазите мястото от очите на местните. Ти разглеждаш някаква карта и изведнъж нещо ти просветва. Куршумът не е засегнал паметта ти. Спомняш си онези документи. Дотук как се справям?

— Продължавай. — Дланта му бе потна и позеленяла, защото се опитваше да смачка отскубнатата трева на топка.

— Правиш малко проучване и разбираш, че Ема Суоуп въобще не е наела друг адвокат. Посещението й при теб е било единичен изблик на инициативност в иначе смирената й душа. Тя се върнала към предишния си начин на живот, преглътнала тайната и заживяла с нея. Родила красива, червенокоса дъщеричка, която се е превърнала в млада дивачка. Любовникът също се подвизавал там, но бил твърде зает да прилага строго законите. Обаче вече не е заместник, а главен шериф. Човекът, когото всеки гледа почтително. Има толкова много власт, че налага емоционалния тон в града. С него в джоба си, ти би имал неограничени права.

На издълженото му, брадясало лице не бе останала и следа от спокойствие. Той пипна брадата си, оцвети я в зелено, вкуси от тревата и се изплю.

— Това са неугледни човечета с вонящите си интрижки — изръмжа той. — Упорито се мъчат да си докажат, че животът им има някакъв смисъл.

— Изпратил си му копие от документа, поканил си го да си побъбрите в Бевърли Хилс, но си бил подготвен, че може въобще да не ти обърне внимание или да те прати по дяволите. Какво може да стане в най-лошия случай? Малък скандал? Или ранно пенсиониране? Но той се яви на срещата на другия ден, нали?

Матиас гръмко се изсмя. Смехът му бе неприятен.

— Свеж и ранобуден — каза той като кимаше. — Беше облечен в онзи смехотворен каубойски костюм. Опитваше се да изглежда мъжествен, а носеше тези ботуши, глупакът.

Той злобно се наслаждаваше на спомена.

— Веднага си разбрал — продължих, — че си попаднал на нещо, което е от жизнено значение. Разбира се, чак следващото лято, когато момичето е постъпило на работа при вас, си се сетил за какво става дума, но ти е било нужно да изпиташ страха, за да извлечеш полза от историята.

— Той беше селяндур — каза Матиас, — отявлен мръсник.

— Онова лято — продължих аз — сигурно е било много интересно. Чисто новата ти социална структура е била заплашена от една шестнайсетгодишна.

— Тя беше малка нимфоманка — каза той презрително. — Падаше си по възрастни мъже. Преследваше ги като прахосмукачка. Откакто дойде тук, започнах да чувам разни слухове. Един ден я сварих да се натиска с шейсетгодишен старец в кухненския килер. Изхвърлих я и повиках Хутън. Като ги видях как се гледат един друг ми просветна защо документът го е превърнал в желе. Той чукаше собствената си дъщеря, без да го знае. От този момент нататък знаех, че е в ръцете ми. Завинаги. Тогава го използвах.

— Сигурно добра работа е вършел.

— Изключително — захили се той. — Преди изборите, когато засилиха пограничния патрул, той отиде в Мексико и прекара нашия кораб. Нещо от рода на личен полицейски ескорт.

— Дяволски добра постановка — казах аз. — Със сигурност си е струвало да бъде запазена. На твое място бих сметнал, че съм минал евтино със сто и петдесет хиляди.

Той смени центъра на тежестта си. Използвах случая да кръстосам краката си обратно. Единият ми крак се бе схванал и леко го разтрих, за да възобновя кръвообращението.

— Дотук чух само голи предположения — каза той хладно — и нищо, за което да си струва да дам пари.

— Има още. Да поговорим за д-р Огъстъс Валкроа. Емигрант от шейсетте и последовател на регионалните секти. Не съм сигурен как сте се сдушили двамата, но предполагам, че е търгувал в Канада и е познавал някои от партньорите ти. Станал е един от пласьорите ти и се е занимавал с продажбите по болниците. Какво по-добро прикритие за това, ако не истинска магистърска степен?

По моему, той е можел да взима наркотиците по два начина. Понякога е идвал под предлог, че ще посещава семинар. Когато това е било неудобно, ти си му изпращал стоката. Именно това е била работата на Графиъс и Дилайла в Лос Анджелис, в деня, когато са се срещнали със Суоуп. Любезно посещение — след като са предали пратката. Нямат нищо общо с нежеланието на Суоуп да лекуват Ууди и с бягството, независимо от съмненията на Мелендес-Линч.

Валкроа много не приличаше на човешко същество, но знаеше как да изслушва пациентите и да ги накара да му се доверят. Този свой талант е използвал, за да съблазнява, а понякога и за да лекува. Доста се е сближил с Ема Суоуп — той е единственият, който не я смяташе за нищожество, дори каза, че е силна. Защото е знаел за нея нещо, което никой друг не е знаел.

Диагнозата „рак“ за дете може да съсипе едно семейство, да разруши предишни навици на поведение. Бил съм свидетел на подобно нещо много пъти. За семейство Суоуп стресът е бил съкрушителен: той е превърнал Гарланд в бомбастичен шут и е накарал Ема вцепенено да блуждае в миналото. Без съмнение, Валкроа я е улучил в много уязвим момент. Чувството за вина се е върнало и тя му е доверила мъката си, защото той толкова прилича на състрадателен човек.

Всеки друг би приел чутото просто като още една тъжна история и би я пазил в тайна. Но за Валкроа информацията е съдържала далеч по-важни разкрития. Вероятно той е наблюдавал Хутън и се е чудел защо онзи е изпълнявал толкова усърдно твоите заповеди. Сега вече е разбрал. И не беше етичен — думата „довереност“ не му говореше нищо. Когато бъдещето му като лекар е станало несигурно, той е дошъл тук, съобщил ти е за това, което знае и е поискал по-голямо парче от пая. Ти си се престорил, че се съгласяваш, приспал си го с наркотик и си изпратил един от доверениците си да го закара до средата на пътя за Лос Анджелис, до корабостроителниците в Уилмингтън. Оттам го взима друга кола. Инсценират катастрофа, гледат шоуто и си тръгват. Изпълнението е достатъчно лесно — просто закрепваш дъска между седалката и педала на газта…

— Близо си — усмихна се Матиас. — Ние използвахме клон от дърво. Ябълка. Органична работа. Блъсна се в стената с осемдесет. Бари каза, че след това приличал на омлет с домати. — Облиза си мустака и ме изгледа с тежък поглед. — Той беше ненаситно, алчно прасе.

— Ако това трябва да ме сплаши — забрави. Сто и петдесет хиляди. Твърдо.

Гуруто въздъхна.

— Сами по себе си сто и петдесетте хиляди са нищо — каза той. — От друга страна, обаче, са приятна сума. Но как мога да бъда сигурен, че ще спреш дотук? Проверил съм те, Делауер. Бил си върхът в областта си, но сега нямаш постоянна работа. Като оставим настрана явната ти леност, обичаш да живееш нашироко. Ето това ме притеснява. Нищо не подхранва алчността по-бързо от дълбоката пропаст между „искам“ и „имам“. Ще си купиш апартамент на изплащане в квартал „Мамът“, нова кола, няколко скъпи почивки и парите ще свършат. Следващото нещо, което си представям, е как идваш тук с протегната шепа.

— Матиас, аз не съм алчен, само съм находчив. Ако ме беше проучил достатъчно задълбочено, щеше да знаеш, че съм направил няколко добри инвестиции, които все още ми носят пари. На трийсет и пет съм и съм стъпил здраво на краката си. И без твоите пари съм живял нашироко и съм в състояние още много дълго да живея така. Но идеята да оскубя най-големия кожодер ми харесва. Веднъж завинаги. Щом хвана в ръцете си сто и петдесетте хилядарки, никога повече няма да ме видиш или да чуеш за мен.

Той се умисли.

— Ще приемеш ли двеста във вид на кокаин?

— В никакъв случай. Никога не докосвам наркотик. Искам банкноти.

Той сви устни и се намръщи.

— Гадно копеле си ти, докторе. Притежаваш инстинкта на убиец — на което по принцип се възхищавам. Бари е сгрешил в оценката си за теб. Каза, че улучваш право в целта и че си отвратително праведен. В действителност, ти си чакал.

— Той беше слаб психолог. Никога не е разбирал хората.

— Очевидно и ти не умееш.

Той се изправи внезапно и даде знак на сектантите на хълма. Те станаха като един и започнаха да маршируват напред. Приличаха на бял батальон.

Скочих бързо.

— Грешиш, Матиас. Взел съм мерки срещу подобни непредвидени ситуации. Ако не се върна в Лос Анджелис до осем, документите ще бъдат отворени. Един по един.

— Ти си задник — отговори ми грубо. — Когато бях адвокат, сдъвквах хората като теб и ги изплювах. Най-лесни за тероризиране бяха психиатрите. Накарах един да се подмокри на свидетелската скамейка. Беше професор. Нескопосаният ти опит да ме изнудиш, е просто патетичен. Въпрос на минути е да разбера местонахождението на всеки от тези документи. Бари иска лично да се заеме с разпита ти. Мисля, че идеята е чудесна — желанието му за отмъщение е така силно. Той е отвратителен подлизурко и е много подходящ за тази работа. Ще се пръснеш от смях, Делауер. А когато получа информацията, ще те очистя. Още един нещастен случай.

Сектантите приближаваха. Маршируваха като роботи, бяха зловещи.

— Отпрати ги, Матиас. Не потъвай по-дълбоко.

— Ще се пръснем от смях — повтори той и ги повика още по-близо.

Те застанаха в кръг около нас. Празни лица, на средна възраст. Стиснати малки усти. Безизразни очи. Изтрити съзнания…

Матиас се обърна с гръб към мен.

— Ами ако има други копия, за които не съм ти казал?

— Сбогом, докторе — каза презрително той и започна да си проправя път през кръга.

Другите се отдръпваха да му сторят място и отново се събираха като жив плет. Мярнах Графиъс. Хилавата му фигура се тресеше в очакване. По долната му устна потече слюнка. Когато погледите ни се срещнаха, той прехапа устната си в израз на омраза.

— Отведете го — нареди той.

Гигантът с черна брада пристъпи напред и сграбчи едната ми ръка. Друг огромен мъж, тежък, с дупки между зъбите, сграбчи другата. Графиъс даде сигнал и ме помъкнаха към главната сграда. Последваха ни две дузини, които припяваха монотонно една безсловесна погребална песен.

Графиъс подтичваше покрай нас и ми удряше дразнещи шамари. Радостно ми кудкудякаше какво тържество е подготвил в моя чест.

— Имаме нов апарат за халюцинации, който прави киселината да изглежда като детски аспирин, Алекс. Ще ти го инжектирам във вените с метендринов алкохол. Ще се почувстваш така, сякаш те потапят и те вадят от адския казан.

Имаше още много неща да ми каже, но речта му бе прекъсната от ненадейна и кратка оръдейна стрелба, която прекъсна тишината като симфония на гигантски жаби. Втората стрелба беше по-продължителна и очевидно идваше от мощно оръжие.

— Какво, по дяволите, става? — възкликна Графиъс, а мустачките му потрепнаха като нажежени жички.

Шествието спря.

От този момент нататък всичко изглеждаше сякаш ставаше на забързан кадър.

Небето загърмя. Бръмчащи перки и мъждукащи светлини щурмуваха падащия здрач. Над нас кръжаха два хеликоптера. От единия изгърмя глас през високоговорител:

— Говори агент Сийгъл от федералната Агенция за борба с наркотиците. Изстрелите бяха предупредителни. Обградени сте. Освободете д-р Делауер и легнете на земята по очи.

Повториха съобщението. Дори няколко пъти.

Графиъс започна да крещи нещо неразбираемо. Останалите сектанти останаха заковани на местата си и гледаха в небесата. Бяха толкова объркани, че приличаха на първобитно племе, открило ново божество.

Хеликоптерите се спуснаха ниско и разлюляха дърветата.

Агент Сийгъл продължи да повтаря командата си. Сектантите не я изпълниха и то не в знак на неподчинение, а защото бяха шокирани.

Един от хеликоптерите насочи към тълпата сигнален огън с високо напрежение. Светлината беше ослепителна. Докато сектантите си закриваха очите, нападението започна.

Десетки мъже, облечени с предпазни жилетки и носещи автомати, се приближаваха към поляните с безмълвната изпълнителност на мравешки воини.

Група нападатели изникна изпод виадукта. Секунди по-късно иззад главната сграда се появи втора. Водеха стадо унили сектанти, оковани с белезници. Трета група нахлу през полята и превзе катедралата.

Опитах да се отскубна, но Чернобрадият и Редкозъбият стискаха здраво като каталептици. Графиъс ме посочи и се запъна като магаре на лед. Изтича до мен и вдигна юмрук. Ритнах го с десния си крак и го уцелих право в капачката на коляното. Той извика и затанцува на един крак. Гигантите се спогледаха тъпо и не знаеха как да реагират. След секунди взеха решение. Бяхме заобиколени. Нападателите от виадукта бяха оформили концентрична окръжност около кръга на сектантите. Групата бе смесена — имаше агенти от отдела за борба с наркотиците, щатската полиция, околийски шерифи и поне един детектив от Лос Анджелис, когото разпознах — но всички действаха в унисон като калени воини.

Някакъв офицер от испански произход, с мустак подобен на Сапата[22], изръмжа на сектантите да легнат по очи.

Този път всички се подчиниха моментално. Гигантите освободиха ръцете ми, сякаш бяха ударени от ток. Отдръпнах се и наблюдавах развоя на събитията.

Нападателите накараха сектантите да се разкрачат и ги претърсиха. На всеки пленник се падаха по двама полицаи. Щом ги претърсиха, сложиха им белезници и започнаха да ги изкарват от групата един по един като изнизвани от нишка мъниста. Прочитаха им правата и ги арестуваха под дулата на автоматите.

С изключение на Графиъс, който риташе и крещеше докато го отвеждаха, жените и мъжете от „Тач“ не оказваха никаква съпротива. Вцепенени от страх и объркване, те безропотно понасяха полицейските процедури и се влачеха към пленничеството в окаяно шествие, периодично осветявано от кръжащите хеликоптери.

Тежката врата към главната сграда се отвори и извади на показ нова порция пленяващи и пленени. Последен излезе Матиас, пазен от цяла фаланга полицаи. Вървеше вдървено, а устата му трепереше безумно. От разстояние цялата гледка приличаше на нямо видение от ада, защото грохотът на хеликоптерите заглушаваше останалите звуци.

Гледах как го отвеждат и когато земята отново утихна, осъзнах, че все още е горещо. Свалих якето и го захвърлих настрана. Тъкмо разкопчавах ризата, когато пристигна Майло в компанията на някакъв мъж с продълговато лице. Мъжът носеше сив костюм, бяла риза и тъмна вратовръзка под защитната жилетка. Имаше военна походка. Това бе шефът на отдела за борба с наркотиците Севърин Флеминг.

— Страшно изпълнение, Алекс — потупа ме приятелят ми по рамото.

— Нека ви помогна да го свалите, докторе — каза Флеминг, като откачаше подслушвателното устройство от гърдите ми. — Надявам се, че не ви е било твърде неудобно.

— В интерес на истината, гъделичкаше ме до полуда.

— Съжалявам. Сигурно имате чувствителна кожа.

— Той въобще е много чувствителен, Севърин.

Флеминг се усмихна под мустак и се съсредоточи да проверява записа.

— Изглежда всичко е наред — съобщи той и прибра машинката в кутията й. — В колата чувахме отлично и направихме първокласен запис. При нас имаше една адвокатка от правосъдието, която смята, че има доста материал. Благодарим ви още веднъж, докторе. Майло, с теб ще се видим.

Здрависа се с нас, отдаде ни чест и се отдалечи като полюшваше подслушвателя, сякаш беше новородено.

— Е — каза Майло, — значи продължаваш да разкриваш новите си дарби. Холивудските продуценти ще те засипят с предложения.

— Със сигурност — казах аз, докато се чешех по гърдите. — Обади се на импресариото ми. Ще се срещнем на игрището за поло.

Той се засмя и си свали защитната жилетка.

— В това нещо се чувствам като рекламното човече на „Мишлен“.

— Толкова си готин.

Вървяхме заедно към виадукта. Небето се бе смрачило и бе притихнало. Зад портите чувахме запалването на двигателите. Стъпихме върху студените камъни на моста. Майло се повдигна и откъсна чепка грозде от асмата, разкъса я със зъби и започна да дъвче.

— Ти свърши голяма работа, Алекс — каза той. — Накрая те така или иначе щяха да го хванат за наркотиците. Но убийството е онова, което ще го вкара в затвора. Като прибавиш и задържането на арабския смрадливец и можем спокойно да кажем, че това бе една добра седмица за отбора на добрите.

— Страхотно — казах уморено.

Мина още няколко метра:

— Добре ли си, друже?

— Ще се оправя.

— За детето ли мислиш?

Спрях и го погледнах.

— Трябва ли веднага да се връщаш в Лос Анджелис? — попитах.

Той сложи тежката си ръка на рамото ми, усмихна се и поклати глава.

— Да се върна означава да се заровя в работа до шия. Може и да почака.

27.

Стоях на разстояние и гледах през полиетиленовата стена.

Момчето лежеше на леглото. Не мърдаше, но беше будно. Майка му седеше до него. Беше почти неузнаваема в скафандъра, ръкавиците и маската. Тъмните й очи шареха из стаята. Спираха се на лицето му само за миг и после се връщаха на страницата от книгата в ръцете й. Той се надигна с мъка, каза й нещо, тя кимна и му поднесе чаша до устните му. Пиенето бързо го измори и той се отпусна отново на възглавницата.

— Много сладко дете — каза Майло. — Какви каза докторът, че са шансовете му?

— Заразен е тежко. Но със системи му инжектират силни дози антибиотици и смятат, че в края на краищата ще се оправи. Първоначалният тумор се е разпространил — почти е стигнал до диафрагмата, което е лошо — но не се наблюдават нови поражения. От утре започва химиотерапията. Като цяло, прогнозите все още са добри.

Той кимна и отиде в кабинета на сестрите.

Момчето заспа. Майка му го целуна по челцето, оправи завивките и отново погледна книгата. Прелисти няколко страници и започна да подрежда стаята. Когато привърши, се върна на мястото си до леглото, сложи ръце в скута си и остана неподвижна. Чакаше.

Двамата съдия-изпълнители излязоха от стаята на сестрите. Мъжът беше на средна възраст, пълен, а жената — дребничка и изрусена. Той си погледна часовника и каза „Време е“ на партньорката си. Тя отиде до капсулата и потропа на прозрачната стена.

Нона вдигна поглед.

Жената каза „Време е“.

Момичето се поколеба, наведе се над спящото дете и го целуна с внезапен прилив на енергия. Той извика и се обърна. От това маркуча на системата трепна, а банката се разлюля. Тя ги закрепи и приглади косите му.

— Хайде, миличка — каза съдийката.

Момичето се наежи и излезе от капсулата. Свали маската и ръкавиците и остави стерилния костюм да се свлече около глезените й. Отдолу се показа гащеризон, на чийто гръб бе изписано СОБСТВЕНОСТ НА ЗАТВОРА В САН ДИЕГО и сериен номер. Медночервената й коса бе вързана на конска опашка. Златните халкички ги нямаше на ушите й. Лицето й изглеждаше по-слабо и старо, скулите й бяха по-изпъкнали, а очите — потънали по-дълбоко. Затворническата бледност бе притъпила блясъка на кожата й. Беше красива, но неподдържана. Приличаше на вехнеща роза.

Сложиха й белезници. Бяха внимателни или поне така ми се стори и я поведоха към вратата. Когато минаваше покрай мен, погледите ни се срещнаха. Абаносовите ириси сякаш се навлажниха и започнаха да се топят. После се стегна, вдигна високо глава и си отиде.

28.

Намерих Раул в лабораторията му. Беше се втренчил в екрана на един компютър, на който върху многоцветна графика бяха изписани колони с цифри. Мърмореше си нещо на испански, преглеждаше някаква разпечатка, после пак посягаше към клавиатурата и започваше бързо да пише нови числа. С всеки бит информация графиката му се изменяше. Въздухът бе застоял и бе изпълнен с парлив дим. В дъното на лабораторията щракаха и бръмчаха супермодерни технически дрънкулки.

Сложих един стол до него, седнах и го поздравих.

Неговият поздрав се състоеше в това да засуче мустак, сетне продължи да работи на компютъра. Белезите по лицето му се бяха превърнали в пурпурнозелени петна.

— Вече знаеш — каза той.

— Да. Тя ми каза.

Той пишеше като удряше клавишите силно. Графиката продължаваше да се изменя.

— Моят морал не струва повече от този на Валкроа. Тя го доказа, когато дойде тук, пременена в рокля полепнала по тялото.

Бях дошъл в лабораторията с намерението да го успокоя. Можех да кажа разни неща. Например че Нона е била превърната в оръжие, средство за отмъщение, обиждана и унижавана, докато сексът и яростта не са се преплели в нея неумолимо. Сетне е била захвърлена в света на слабите мъже като снаряд, готов да избухне. Можех също да му кажа, че е сгрешил в преценката си, но това не отхвърля всичко добро, което е направил. И че има още много добро да бъде направено. Че времето лекува.

Но думите ми щяха да останат да висят във въздуха. Той е горд човек, който бе захвърлил гордостта си пред очите ми. Бях го видял дрипав, полупобъркан във вонящата килия, обсебен от идеята да намери пациента си. Търсенето му е било разпалено от чувството за вина, от погрешното схващане, че грехът му — десетината минути, в които е бил заслепен от коленичилата пред него ненаситна Нона — е станал причина за изчезването на детето от болницата.

Направих грешка като дойдох да го видя. Ако между нас бе съществувало приятелство, то се бе изпарило, а заедно с него и силата ми да го убеждавам.

Ако спасението изобщо съществуваше, той трябваше да го открие сам.

Сложих ръка на рамото му и му пожелах всичко добро. Той кимна и продължи да гледа монитора.

Оставих го с нос, забит в купищата информация. Ругаеше на висок глас някакви тайнствени числови несъответствия.

Карах бавно на изток по „Сънсет“ и размишлявах за семействата. Майло веднъж ми бе казал, че полицаите най-много се страхуват от семейните скандали, защото във всяка домашна свада може да се разрази небивала ярост, която да доведе до убийство. Прекарал съм значителна част от живота си в избор между объркани взаимоотношения, мъчителна враждебност и студена привързаност — характерната общо взето палитра на кризисните моменти в едно семейство. Лесно бе да повярваш, че нищо не върви. Че кръвните връзки задушават духа.

С полицаите доста си приличахме. За тях действителността бе изкривена заради ежедневната им борба със злото, а реалността на психотерапевта е изопачена, заради множеството срещи с лудостта.

Имаше семейства, които работят, създават поколение и се обичат. Кътчета в сърцето, където можеш да потърсиш подслон.

Скоро една красива жена щеше да ме чака на тропически остров. Щяхме да поговорим за тези неща.

1

Сивиър — строг, суров, неотстъпчив. — Бел.пр.

2

Блъд — кръв. — Бел.пр.

3

Холистици — привърженици на учение, което определя лечение за цялото тяло, а не за конкретната болест. — Б.пр.

4

„Тач“ — touch (англ.) — докосвам. — Бел.пр.

5

„Дете на цветята“ — Flower Power — движение на младежите в САЩ от 1967 г.

6

„Ню Ингланд Джърнъл“ — елитно американско медицинско списание за нови открития, лекарства и идеи. Стилът и езикът го правят подходящо само за специалисти. — Бел.пр.

7

„Сайкаделик“ — стил в попмузиката. — Бел.пр.

8

Уолт Уитман (1819–1982) — американски писател. Първата му стихосбирка „Стръкчета трева“, отпечатана саморъчно от автора, е сред най-редките трофеи за литературните колекционери. Стиховете му възхваляват красотата на природата и стойността на свободата. — Бел.пр.

9

Съкр. От Юнивърсити ъф Калифорния, Лос Анджелис. — Б.пр.

10

Президент на Уганда от 1971 до 1979 г. Под негово управление народът страдал от невероятната му жестокост. През 1972 г. изгонил над 80 000 азиатци от страната и голяма част от тези хора се заселили във Великобритания. — Бел.пр.

11

„Старата слава“. — Бел.пр.

12

Легендарен каубой, познат и от едноименния филм. В края на миналия век заедно с тримата си братя се опълчват срещу бандитите, които тормозят хората в малко градче на Запада. — Бел.пр.

13

Лоботомия — операция, при която се отстранява част от мозъка на неконтролируемо буйни пациенти, за да се успокоят. Вече почти не се прилага, защото нанася увреждания върху способността да се мисли и да се вземат решения. — Б.пр.

14

Известен антивоенен рок купон в Уудсток, Калифорния през 1968 г. — Бел.пр.

15

„Кок о вен“ — петел, задушен с вино. — Бел.пр.

16

„Уест Ел Ей Дивижън“ — съкратено популярно название на лосанджелиската полиция. — Б.пр.

17

Личи — азиатски плод с твърда обвивка като на орех, но с мека и вкусна сърцевина. — Бел.пр.

18

Локат — малък жълт плод от дърво, което расте в Япония и Китай. — Бел.пр.

19

„Рийдърс Дайджест“ и „Нешънъл Джиографик“ — популярни американски издания с научнопопулярна тематика. — Бел.пр.

20

„Touch“ — „Тач“. — Бел.пр.

21

Д-р Менгеле — известен с жестокостите си немски хирург, правил чудовищни опити с хора в концентрационните лагери по време на Втората световна война. — Б.пр.

22

Емилиано Сапата — мексикански борец против властта, който повел армия от мексикански индианци към успешно превземане на отнетите им земи. По-късно бива убит. — Бел.пр.

Content

Джонатан Келерман
Кръвна проба
(книга 2 от "Алекс Делауер")

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

1