Джонатан Келерман

Докато убивам, се надявам

(книга 4 от "Алекс Делауер")

1

Винаги съм мразил партита и при нормални обстоятелства не бих отишъл на онова, което се състоя в събота.

Но животът ми бе напълно объркан. Бях отстъпил от собствените си принципи. И всичко се бе превърнало в кошмар.

В четвъртък сутринта бях добрият доктор, загрижен за пациентите си и решен да не позволи на личните си проблеми да пречат на работата му.

Наблюдавах момчето.

Още не бе стигнало до момента, в който да започне да чупи главите на куклите. Гледах как взима детските колички и ги засилва една срещу друга. Това неминуемо завършваше със сблъсък.

„Ка!“

Звънът, който се получаваше при удара на метал с метал, заглушаваше звука издаван от видеокамерата. Момчето захвърляше количките настрана, сякаш изгаряха пръстите му. Една от тях отскочи и се преобърна като пленена костенурка. Той я побутна, сетне ме погледна, все едно чакаше позволение.

Кимнах и той грабна количките. Прехвърляше ги в ръцете си, разглеждаше лъскавите шасита, въртеше колелата и имитираше звукът на работещ мотор.

„Бум-бум. Ка!“

Беше около двегодишен, едър и здрав за възрастта си, с добра координация, която предсказваше спортни постижения. Руси коси, груби черти на лицето, очи с цвят на сухо грозде, които ми напомняха за снежен човек, кехлибарени лунички, пръснати по носа и едрите му бузи.

Беше дете, с каквото всеки американски баща с буйна кръв би се гордял.

Кръвта на неговия баща бе оставила ръждиво петно върху мантинелата на магистралата във Вентура.

„Бум ка!“

След шест сеанса тези звуци бяха едва ли не говор. Чудех се и се опитвах да открия признаци на тъпоумие в очите му.

Вторият сблъсък бе ненадеен и по-силен. Вниманието на детето бе насочено изцяло към играта му. Скоро щеше да се заеме с куклите.

Майката хвърли поглед от мястото в ъгъла, където бе седнала. През последните десет минути четеше една и съща страница от някакъв блудкав роман, озаглавен „Пожелай си успех!“. Преструваше се, че е спокойна, но жестовете й издаваха напрежение. Седеше изправена и скована на стола, почесваше се по главата, опъваше дългата си тъмна коса, сякаш бе прежда, и я навиваше около пръстите си. Постоянно потропваше с крак в ритъм четири четвърти, от който нежният й гладък прасец потръпваше.

При третия сблъсък тя трепна. Свали книгата и се взря в мен, като премигваше бързо. Малко не й достигаше, за да бъде красива. Погледът, който ми отправи бе от онези, които момичетата усвояват в гимназията, а след това бързо забравят. Усмихнах се. Тя сведе глава и продължи да чете.

„Ка!“ Момчето изсумтя, взе по една кола във всяка ръка, удари ги една в друга като чинели и ги запрати на пода. Върху килима те се преобърнаха всяка в различна посока, а детето задъхано затопурка след тях.

„Ка!“ Вдигаше ги и ги мяташе отново с все сила.

„Бум! Ка!“

След като повтори всичко това още няколко пъти в познатия ред, внезапно захвърли колите настрана и започна да изучава внимателно стаята като стрелкаше жадни погледи. Опитваше се да намери куклите, въпреки че винаги ги оставях на едно и също място.

Чудех се дали има проблеми с паметта или просто отказваше да си спомни. С пациент на такава възраст можех само да гадая.

Точно това бях казал на Мал Уърти, когато ми бе описал случая и бе помолил за консултация.

— Д-а-а! — Той намери куклите. Трима мъже, жена и малко момченце. Малки, направени от мека пластмаса и боядисани в розово, с лъскави и простодушия лица, анатомични тела и подвижни крайници. До тях имаше две коли — по-големи от предишните — червена и синя. На задната седалка на синята бе поставено миниатюрно кошче за бебе.

Изправих се, нагласих видеокамерата върху масата и седнах на пода до него.

Той взе синята кола и разположи куклите в позната последователност: зад волана седи мъж, на седалката до него — друг, жената — зад шофьора, а детето в кошчето. Червената кола остана празна. Една от мъжките кукли продължи да лежи върху масата.

Той запляска с ръце и почеса нослето си. Държеше синята кола с протегнати ръце, но погледът му бе отместен встрани.

Потупах го по рамото: „Всичко е наред, Дерън“.

Той пое дъх, изпусна го шумно, взе червената кола и разположи двата автомобила на земята, на около шейсет сантиметра един срещу друг. Отново въздъхна, наду бузки и издаде писък, после удари колите една в друга с пълна сила.

Пътникът и жената излетяха и се приземиха върху килима. Детето се свлече тежко върху предпазните колани на кошчето, а главата му висеше надолу.

Вниманието му привлече шофьорът, който лежеше върху предната седалка. Погледът му се спря на заклещения във волана крак. Момчето започна да се бори да я освободи. Дърпаше, извиваше, сумтеше и пухтеше от безсилие, но накрая успя. Държеше куклата далеч от тялото си, изучаваше пластмасовото й лице. Сетне откъсна главата и я постави до куклата на детето.

Дочух възклицание от другия край на стаята и се обърнах. Денис Бъркхалтър се скри зад книгата си.

Реакцията й разсея момчето и то пусна обезглавеното тяло, взе женската кукла, притисна я в прегръдките си и отново я остави. След това се върна към мъжете — обезглавения шофьор и пътника от предната седалка. Вдигна ги високо и ги запокити към стената. Наблюдаваше как се удрят и падат.

Погледна към отпуснатото в кошчето дете и взе главата на шофьора, която беше до него. Търкулна я из дланта си и я изблъска встрани.

Пристъпи към мъжката кукла, която не бе докосвал — шофьорът на другата кола — направи още една крачка, замръзна на мястото си, сетне отстъпи назад.

В стаята бе абсолютно тихо, с изключение на звука от камерата. Детето стоеше като вкаменено в продължение на няколко секунди, след което започна да буйства — толкова яростно, че буквално наелектризира стаята. Кикотеше се нервно; започна да се клати напред-назад като пръскаше слюнка и фучеше. Стискаше ръцете си до болка и ги размахваше във въздуха. Затича се от единия до другия край на стаята, риташе етажерките с книги, столовете, бюрото, наплю перваза, издраска стените и остави мазни петна по тапетите. Смехът му премина в истерия, която отстъпи пред хрипкав лай, последван от порой сълзи. Хвърли се на земята. Мяташе се известно време, сетне се сви на кълбо и остана да лежи така, засмукал палеца си.

Майка му продължаваше да чете книгата си.

Отидох при него и го сгуших в прегръдките си.

Тялото му бе напрегнато и той дъвчеше палеца си усилено. Държах го в обятията си, повтарях му, че е добро момче и всичко е наред. Очите му изведнъж се отвориха, после отново се склопиха. Дъх на подсладено мляко, примесен с мириса на детска пот.

— Искаш ли да отидеш при мама?

Кимна вяло.

Тя все още не бе помръднала.

— Денис.

Никакъв отговор. Повторих името.

Тя прибра книжлето в чантичката си, прехвърли я през рамо, стана и пое детето.

Излязохме от библиотеката и тръгнахме към антрето. Когато стигнахме до входната врата, той вече спеше. Държах вратата отворена. Вътре нахлу хладен въздух. Топло лято, което обещаваше да стане горещо. От далечината долетя звук от косачка за трева.

— Искаш ли да ме попиташ нещо, Денис?

— Не.

— Как спа той тази седмица?

— Все така.

— Шест-седем кошмара?

— Там някъде. Не ги броих — трябва ли да продължавам да го правя?

— Ще помогне да разберем какво става.

Тя замълча.

— Наблюденията ми приключиха, Денис. Събрах достатъчно информация за господин Уърти. Но Дерън все още се бори — напълно нормално за преживяното от него.

Никакъв отговор.

— Той се пооправи, но все още не е в състояние да изиграе ролята на… другия шофьор, насъбрал е много страх и ярост. Това ще му помогне да го направи. Бих се радвал да го видя отново.

Тя погледна към тавана.

— Онези кукли.

— Знам. Трудно е за гледане.

Тя хапеше устни.

— Но помага на Дерън, Денис. Следващият път можем да опитаме нещо ново — ти да останеш навън. Той е готов за това.

— Много ми е далеч да идвам дотук.

— Трудно ти е с транспорта ли?

— Автобусните спирки.

— Колко време пътувате?

— Час и три четвърти.

От Тюджунга до Бевърли Глен. Четирийсет минути по магистралата. Ако можеш да си позволиш магистралните такси.

— Улиците ли са разбити?

— А-ха. А и по вашите пътища има доста завои.

— Знам. Понякога, когато…

Изведнъж тя започна да се отдръпва.

— Защо затруднявате хората, като живеете чак тук! Ако искате да им помагате, защо го правите така дяволски трудно!

Изчаках миг, преди да отговоря.

— Знам, че ви беше тежко, Денис. Ако предпочитате да се срещаме при г-н Уърти…

— О, забравете!

И тя изскочи навън.

Гледах я, докато пренасяше сина си през площадката, а после и по стълбите. Люшкаше се под тежестта му. Несръчността й ме караше да се втурна долу и да помогна. Вместо това продължих да стоя и да я наблюдавам как се бори. Накрая успя да се добере до взетата под наем кола. Едва успя да отвори задната врата. Наведе се ниско и вкара свитото телце на Дерън в кошчето. Тръшна вратата на колата, заобиколи от другата страна и с трясък отвори шофьорската врата.

Пъхна ключа в гнездото, наведе глава към волана и се облегна върху него. Постоя известно време така, преди да запали двигателя.

Като се върнах в библиотеката, изключих видеокамерата, извадих касетата, сложих й етикет и започнах доклада си. Работех бавно, дори с по-голяма прецизност от обичайната.

Опитвах се да предотвратя неизбежното.

Няколко часа по-късно то се случи. Лишен от ролята да помагаш, отново бях онзи, който се нуждаеше от помощ. Главоболието ме връхлетя така безмилостно, както прилива.

Искаше ми се да се обадя на Робин, но реших да не го правя. Последният ни разговор не бе никак дружелюбен — хаплива вежливост, която накрая се превърна в тежки обвинения от обида и яд.

Лошото настроение събра мощ и ме налегна с пълна сила.

Ако можех да споделя с някого, щях да се оправя. Списъкът с доверените ми лица бе адски кратък.

Робин заемаше първото място.

После Майло.

Той бе заминал с Рик в Сиера на риболов. Но дори и да можех да си поплача на рамото му, пак нямаше да го направя.

През годините дружбата ни бе навлязла в определен ритъм. Говорехме за убийство и лудост над чаши с бира и солети „Прецел“, обсъждахме състоянието на човечеството с апломба на двойка антрополози, наблюдаващи колония диви бабуини.

Когато му дойдеше го гуша, Майло започваше да се оплаква, а аз слушах. Щом той се разтовареше, успявах да го върна към темата.

Тъжно ченге, отстранено от служба, психиатър, който го подкрепя. Не бях готов да си сменим ролите.

На масата в трапезарията се бе натрупала огромна купчина кореспонденция с едноседмична давност. Все избягвах да я отворя, ужасявайки се от повърхностните милувки на някой си, купоните и рецептите за скоростно придобиване на щастие. Но точно в този момент имах нужда да разсея изтощения си до крайност мозък далече от рисковете на самоанализата.

Занесох купчината в спалнята, придърпах кошчето за боклук до леглото, седнах и започнах да сортирам. На дъното на купчината имаше жълто-кафяв плик. Адресът отзад бе щампован с релефни сребърни букви върху черен фон.

Не бе човек от моята черга. Явно бе връх на тежкарската търговия. Обърнах плика от горната страна и очаквах да видя етикет правен на компютър, но видях името си изографисано с екстравагантна сребърна калиграфия. Някой се бе потрудил да го направи както трябва.

Проверих пощенския печат — бе отпреди десет дни. Отворих плика и извадих жълто-кафява картичка покана, със сребърни ивици по края и още калиграфия:

Уважаеми доктор Делауер,

Най-сърдечно сте поканен да се присъедините към видни бивши възпитаници и членове на университетската общност на градинско парти и прием коктейл, даван от многоуважаемия доктор Пол Питър Круз, преподавател по психология в университета „Блейлък“, във връзка с назначаването му за ръководител на катедрата по психология.

Събота, 13-ти юни 1987 година в четири следобед.

„Скайларк“

„Ла Мар Роуд“

Лос Анджелис, Калифорния 90077

Моля отговорете,

Катедра по психология

Круз — ръководител. Кресло, осигуряващо привилегии, висшата награда за изключителна научна дейност.

Нямаше никакъв смисъл. Този човек бе всичко друго, но не и учен. И макар от години да си нямах вземане-даване с него, не съществуваше причина да повярвам, че се е променил и е станал нормално човешко същество.

В онези дни той бе съветник на журналистите и първа дружка с кръжеца на телевизионните звезди от „Токшоу“, разполагащ с богата клиентела от Бевърли Хилс и досаден репертоар, гарниран с псевдонаучен жаргон.

Започна оттам и се издигна чак до професор в „Блейлък“. Невероятно!

Сетих се за последния път, когато видях Круз преди около две години. Понякога случайно се разминавахме в общежитието и се преструвахме, че не се забелязваме.

Той вървеше към сградата на психиатрията, облечен в модерен костюм от туид, с кръпки на лактите на сакото, а от двете му страни вървеше по една студентка. Раздаваше го небрежно, но уж се бе задълбочил в разговор с девойките.

Погледнах цялото това сребърно писание. Коктейл в четири. Да живее шефът.

Сигурно имаше нещо общо с връзката в Холмби Хилс, но засега поканата не даваше възможност за заключения.

Проверих датата на партито — след два дни, после отново прочетох адреса в края на поканата.

„Скайларк“. Богатите кръщаваха къщите си сякаш бяха техни потомци.

Ла Мар Роуд, но номер не бе споменат. В превод това означава: „Ние го притежаваме цялото, селяндури“.

Представих си картинката след два дни: лъскави коли, слабички питиета, сковани шегички, носещи се над зелените като банкноти поляни.

Това не бе представата ми за удоволствие. Смачках поканата в боклука и забравих за Круз. Забравих за миналото.

Но не за дълго.

2

Холмби Хилс е най-скъпото жилищно пространство в Ел Ей — миниквартал на мегаохолство, сгушен между Бевърли Хилс и Бел Еър. Във финансово отношение бе на светлинни години от съседните квартали, но иначе само на километър в южна посока.

Според картата ми шосето „Ла Мар“ се намира в сърцето на окръга — лъкатушен кьорсокак, водещ до хълмовете, издигащи се над „Ел Ей Каунти Клъб“. На хвърлей място от величествената сграда на „Плейбой“, но не можех да си представя, че Хефнър е бил поканен в това свърталище.

В четири и петнайсет си навлякох летен костюм и се отправих пеша. По това време движението по булевард „Сънсет“ бе доста натоварено — сърфисти и обожатели на слънчевите бани се връщаха от плажа, зяпачи, стиснали здраво карти, се носеха в източна посока, за да откриват домовете на филмовите звезди. Само на сто и петдесет метра оттам в Холмби Хилс нещата коренно се променяха — всичко бе спокойно и пасторално.

Частните имения бяха необятни, къщите — скрити зад високи зидове и железни порти, а отзад бяха преградени с малки горички. Единствено някой едва показал се през гъстата зеленина фронтон или керемиден покрив в испански стил намекваше, че мястото е обитаемо. Това и глухото ръмжене на невидими кучета пазачи.

„Ла Мар“ се появи след един завой — тясна асфалтова алея, граничеща със сто и петдесет метрова евкалиптова стена. На мястото на обичайната улична табела стоеше мърлява дъска, забита на един от стволовете над рекламните емблеми на три застрахователни компании и червено-бялата значка на патрула от Бел Еър. Нескопосано прогорените върху табелата букви означаваха „Ла Мар. Частна собственост. Път без изход“. Доста лесно бе да се пропусне този надпис при скорост шейсет километра, макар че един „Ролс Ройс“ модел „Корниш“ профуча край мен и без колебание сви натам.

Последвах дима от изгорелите газове на „Ролс“-а. Само след още двайсет метра се издигаше порта от два еднакви камъка с предупреждението: „Частен път“. Пропускателният пункт бе вграден в каменен зид с височина два и половина метра, завършващ с позлатени орнаменти от ковано желязо. Железните пръти бяха извезани с редуващи се през пет метра секции от асми, английски бръшлян, нар, орлови нокти и глициния. Излишъкът от предпазни мерки трябваше да изглежда като нещо естествено.

Зад оградата имаше сиво-зелено платно — още евкалипти. След около триста метра зеленината ставаше по-рехава, пътят — по-тъмен и хладен. Камъните бяха обрасли с туфи мъх и лишеи. Въздухът миришеше на влага и мента. Птичка цвъртеше срамежливо, но после изведнъж прекъсна песента си.

Пътят се виеше, после стана прав и разкри крайната си точка: каменна арка с височината на кула, запечатана с порта от ковано желязо. Купища коли бяха паркирани и образуваха двойна редица от хром и лак.

Когато доближих, успях да видя, че разделението бе съвсем целенасочено: бляскави, луксозни лимузини от едната страна и скромни комбита и други плебейски коли от другата. Върхът на тази изложба на возила от сънищата бе „Мерцедес“ купе, един от онези съвременни шедьоври с форсиран двигател, предпазни брони и спойлери, позлатени лайстни и блестяща табелка, на която пишеше „РРК PHD“.

Лакеи с червени сака се щураха като подгонени бълхи около новопристигащите автомобили, затръшваха оставените отворени врати и пъхаха по джобовете си ключовете. Проправих си път към входната врата и открих, че е заключена. От едната й страна имаше домофон. До него бе кодовото табло с бутони, ключалка и телефон.

Един от червените жакети ме забеляза, протегна длан и каза: „Ключове“.

— Няма такива. Дойдох пеша.

Очите му се присвиха. В ръката му имаше огромен ключ, закачен с верижка на правоъгълна дървена табелка. На нея пишеше „Входна врата“.

— Ние извършваме паркирането — продължи да настоява той.

Бе мургав, слаб, с кръгло лице, рехава брадичка и говореше със средиземноморски акцент. Китката му се разлюля.

— Нямам кола — отвърнах. — Вървях пеша.

Лицето му остана непроницаемо. Наложи се с пръсти да му покажа ходене.

Той се обърна към друг прислужник — ниско момче с тъмна кожа и му прошепна нещо. И двамата се вторачиха в мен.

Погледнах към върха на вратата и видях златни букви: „СКАЙЛАРК“[1].

— Нали това е домът на г-жа Блелък?

Никакъв отговор.

— Университетското парти? Доктор Круз?

Брадаткото изруга и изприпка към един „Кадилак“ — сив металик. Чернокожото момче пристъпи напред.

— Имате ли покана, сър?

— Не. Нужна ли ми е такава?

— Ами-и-и.

Усмихна се, но изглежда усилено мислеше.

— Хем нямате кола, хем нямате покана.

— Не знаех, че е необходимо да си нося и двете.

Той цъкна с език.

— Нужна ли е кола като гаранция?

Усмивката изчезна.

— Дошъл сте пеша?

— Точно така.

— А къде живеете?

— Не далече оттук.

— Съсед?

— Поканен гост. Казвам се Алекс Делауер. Доктор Делауер.

— Един момент. — Той се доближи до кабинката, взе телефона и започна да говори. Остави слушалката и каза отново: „Само минута“ и изтича да отвори вратата на един издължен „Линкълн“.

Докато чаках, се огледах наоколо. Нещо кафяво и познато привлече погледа ми: един наистина трогателен автомобил спря встрани от пътя, на разстояние от другите. Сякаш поставен под карантина.

Лесно бе да се разбере защо — скапан „Шевролет“ комби, съвсем грохнал, прояден от ръжда и покрит с неравни парчета грунд. Гумите се нуждаеха от въздух, задната част на возилото бе натъпкана със стари дрехи, обувки, картонени кашони, опаковки от фаст фууд и смачкани хартиени чаши. На стъклото на задната врата бе залепен стикер с ромбоидна форма: „Мутанти на пътя“.

Засмях се и тогава забелязах, че таралясникът е разположен така, че препречваше изхода. Трябваше да се преместят множество други коли, за да се разчисти пътя.

От линкълна излязоха мъж и жена на средна възраст, със стройни фигури, както е модерно сега. Брадатият лакей ги ескортира до портата. Той пъхна ключа в ключалката, набра кода и едно от двете метални крила се отвори. Промъкнах се и последвах двойката по наклонената пътека, покрита с черни тухли във формата на рибешки люспи. Докато минавах покрай него, прислужникът рече: „Хей“, но без много ентусиазъм, пък и не направи голямо усилие да ме спре.

Когато вратата се затвори зад него, посочих шевролета: „Кафявото комби — нека ги кажа нещо за него“.

Той се доближи до металната решетка: „Да. Какво?“.

— Тази кола е собственост на най-богатото момче на това парти. Дръж се прилично с него. Известен е с това, че раздава огромни бакшиши.

Завъртя глава и се вторачи в комбито. Отдалечих се. Когато се обърнах, той вече бе взел нещата в свои ръце — усилено разчистваше колите около шевролета.

Стотина метра след входната врата евкалиптът вече оредяваше и отстъпваше място на небесата над игрище за голф. Тревата бе обградена от стройни редици добре подкастрени италиански кипариси и лехи с многогодишни растения. Външният достъп до ливадата бе превърнат с помощта на булдозер в могили и поляни. Най-високият хълм бе в най-далечната част на имението, засаден единствено с черна пиния и калифорнийска хвойна, подкастрени така, че да изглеждат обрулени от вятъра.

Алеята от рибешки люспи се изви нагоре. Откъм билото дочух звук от музика — нещо бароково. Щом наближих върха, забелязах висок възрастен мъж, облечен в ливрея на иконом. Той се доближи до мен.

— Доктор Делауер, сър?

Акцентът му не бе нито английски, нито американски, чертите му бяха меки, великодушни и отпуснати. Увисналата кожа имаше цвета на консервирана сьомга. Туфички мъх обграждаха почернялото от слънцето кубе на главата му. Бял карамфил украсяваше бутониерата.

Джийвс[2], само че не във второстепенна роля.

— Да?

— Аз съм Рами, д-р Делауер, просто дойдох да ви посрещна, сър. Моля да простите създадените ви неудобства, сър.

— Няма проблеми. Предполагам, лакеите не са свикнали да посрещат пешеходци.

Изкачихме се на билото. Погледът ми обхвана хоризонта. Видях дузина върхове на облицовани с мед покриви, триетажни къщи, белосани с гипсова мазилка и зелени жалузи на прозорците, колонади, балкони и тераси с перила, сводести врати и полукръгли прозорчета. Величествена сватбена торта, заобиколена от акри зелена глазура.

Пред всяка от пищните сгради имаше голяма градина: алеи, покрити с чакъл и обградени с кипариси, лабиринт от жив плет от чимшир, фонтани, басейни с кристалночиста вода, стотици розови храсти, толкова блестящи, сякаш флуоресцираха. Стиснали в ръка чашки с високо столче, по алеите се шляеха гости на партито и се наслаждаваха на растенията. Радваха се и на собствените си отражения в гладката като огледало вода в басейните.

Двамата с иконома крачехме мълчаливо, като подритвахме камъчета чакъл. Слънцето жарко напичаше и го усещах като топящо се вряло масло. В сянката на най-високия фонтан се бе настанила група неуморни, облечени в униформа музиканти. Броят им беше като на цяла филхармония. Диригентът им, млад и дългокос азиатец, вдигна палката си, а изпълнителите засвириха Бах.

Звукът от цигулките се усилваше от звънтенето на стъкло и ниските басови разговори. Вляво от градините бе вътрешният двор, застлан с плочи и запълнен с кръгли бели маси, засенчени с жълти градински чадъри. В центъра на всяка маса имаше букет от тигров крем, алени ириси и бели карамфили. Тента на жълти и бели райета, достатъчно голяма, за да подслони цирк, засенчваше полиран в бяло бар, обслужван от дузина зализани с брилянтин бармани. На масите седяха около триста души и пиеха. Половината от тях се бяха накачулили около бара. Сервитьори обикаляха с подноси с питиета и сандвичи от пържени хлебчета.

— Да, сър. Мога ли да ви предложа питие, сър?

— Една сода, ако може.

— Извинете ме, сър. — Рамзи ускори крачка, мина пред мен, влезе зад бара и след миг се появи с ледена чаша и жълта ленена салфетка. Връчи ми ги, точно като стигнах до вътрешния двор. — Заповядайте, сър. Още веднъж моля за извинение за неприятностите.

— Няма проблем. Благодаря.

— Бихте ли искали нещо за ядене, сър?

— Точно сега, не.

Той се отдалечи с лек поклон. Останах сам и отпивах от содата, докато наблюдавах внимателно тълпата, за да открия някоя приятелска физиономия.

Познати звуци и интонации.

Глас от миналото.

Казах си, че сигурно си въобразявам. После отново чух гласа и затърсих из тълпата.

Видях я над няколко чифта рамене.

Трус от машината на времето. Опитах се да отместя поглед, не можах.

Шарън, изискана като винаги.

Знаех възрастта й, без да пресмятам. Тридесет и четири. Рожден ден през май. Петнайсети май — колко странно, че го помня все още…

Пристъпих по-близо, за да виждам по-добре: зрелост, но без да се променя красотата.

Лице като изваяно от камео.

Овал, изящни кости, добре очертана челюст. Косата тънка, чуплива, черна и блестяща като хайвер, сресана назад от високото, безупречно чело, посипана върху квадратните рамене. Млечнобяла кожа, недокосната от слънцето. Високи скули, нежно оформени, естествено румени като роза. Малки, прилепнали ушенца, с по една перличка на всяко. Черни вежди, оформящи красиви арки над раздалечените тъмносини очи. Нежен, прав нос, и прекрасно очертани ноздри.

Спомних си усещането при допир с нейната кожа… бледа като порцелан, но гореща, винаги гореща. Наклоних се, за да виждам по-добре.

Носеше морскосиня ленена рокля с дължина до коляно, къси ръкави, свободно падаща около тялото. Неуспешен камуфлаж: дрехата не успяваше да прикрие формите на тялото й. Пищни, нежни гърди, тънка талия, богато закръгляне на бедрото към дългите крака и прекрасно оформени глезени. Раменете й бяха плавни бели вретена. Не носеше нито пръстени, нито гривни, а само две малки перлени обички и нежната огърличка също от бисери, които се изкачваха по възвишенията на пазвата й. Сини пантофки със средно високи токчета прибавяха около два сантиметра към нейните сто седемдесет и пет. В едната си ръка държеше синя дамска чантичка. С другата я притискаше.

Нямаше венчална халка.

И какво тогава?

Робин бе до мен и можех само да хвърля бърз поглед.

Или поне така си казах.

Не можех да откъсна поглед от нея.

Тя пък не сваляше очи от един мъж — един от онези лебеди, достатъчно стар, за да й бъде баща. Огромно квадратно бронзово лице, набраздено от дълбоки белези. Тесни, белезникави очи, прическа — канадска ливада, коса с цвят на метални нишки. Добре сложен независимо от възрастта и перфектно преобразен с двуреден син блейзър и сиви памучни панталони.

Прекалено момчешки на вид — един от онези младеещи стари мъже, които населяват най-добрите клубове и курорти и са в състояния да легнат с по-млади жени, без дори да си навлекат присмеха на останалите.

Неин любовник?

Какво ми влиза в работата?

Продължих да наблюдавам. Онова, което привличаше вниманието й, сякаш не бяха любовни чувства. Двамата се бяха усамотили в един ъгъл и тя спореше с него, опитвайки се да го убеди в нещо. Едва движеше устни и се мъчеше да изглежда незаинтересована. Той просто стоеше и слушаше.

Шарън на парти. Нещо не се връзваше. Тя ненавиждаше купоните не по-малко от мен.

Но това преди много време. Хората се променят. Бог ми е свидетел, че това напълно се отнасяше за нея.

Вдигнах чаша към устните си, наблюдавах я как дърпа меката част на ухото си — някои неща си бяха останали постарому. Наведох се повече, блъснах се в хълбока на една дама и бях изгледан строго. Измърморих някакво извинение и се дръпнах. Тълпата пияници бе непробиваема. Проправях си път, като търсех местенце за наблюдаване — достатъчно близко, но безопасно и извън техния взор. Казвах си, че това е само любопитство.

Изведнъж тя обърна глава и ме видя. Поруменя, когато ме позна и устните й се разтвориха. Впихме се един в друг. Сякаш танцувахме.

Танц на терасата. Усамотено гнезденце. Безтегловно, безформено…

Усетих, че съм замаян, сблъсках се с още някого. Пак извинения.

Шарън продължаваше да гледа право в мен. Канадската ливада съзерцаваше в обратна посока, сякаш медитираше.

Оттеглих се по-нататък, тълпата ме погълна и аз се върнах до масата като едва си поемах дъх, стискайки толкова силно чашата, та пръстите ме заболяха.

Бях изминал само няколко метра, когато чух някой да ме вика. Не знаех какво да мисля и не забавих крачка.

После гласът стана по-висок и ясен.

— Алекс!

Погледнах през рамо. Морскосиня рокля. Водовъртеж от черна коса. Дълги бели крака, които тичат.

Тя ме настигна, гърдите й се вълнуваха, върху горната й устна имаше перлички пот.

— Алекс! Това наистина си ти. Не мога да повярвам!

— Здравей, Шарън. Как беше? Д-р Уити. Как си?

— Просто добре.

Тя докосна ушенцето си, тръсна глава.

— Не, ти си човек, пред когото не трябва да се преструвам. Не, не бях добре, съвсем не.

Лекотата, с която тя се плъзна към близостта, заличаването без никакво усилие на всичко, което бе станало между нас, възбуди защитните ми сили.

Тя пристъпи по-близо. Помирисах парфюма й — прясно окосена трева и пролетни цветя.

— Съжалявам да го чуя — казах.

— О, Алекс.

Постави два пръста върху китката ми. Остави ги там.

Почувствах топлината й, бях шокиран от прилив на енергия под кръста. Изведнъж бях твърд като камък. И бесен от този факт. Но жив, за пръв път от много време.

— Толкова се радвам да те срещна, Алекс.

Този глас, сладък и нежен. Среднощните очи проблясваха.

— И аз се радвам да те видя.

Стана интимно и емоционално и нямаше нищо общо с безразличието, което целях. Пръстите й изгаряха дупка в китката ми. Освободих се и поставих ръце в джобовете си.

Дори и да бе почувствала, че я отблъсквам, с нищо не го показа. Просто остави ръката си да падне отстрани и продължи да се смее.

— Алекс, толкова е странно, че се срещнахме по този начин — направо невероятно. Мислех да ти се обадя.

— За какво?

Триъгълно връхче на език се показа между устните й и облиза потта, която бях пожелал.

— За някои неща, до които… се бях добрала. Сега не е моментът, но ако можеш да отделиш малко време да поговорим, ще ти бъда много признателна.

— По какви въпроси бихме могли да говорим след всичките тези години?

Усмивката й бе четвърт луна от бяла светлина. Твърде внезапна. Твърде широка.

— Надявах се, че ти няма да се сърдиш след всичките тези години.

— Не се сърдя, Шарън. Просто съм озадачен.

Тя пак задърпа възглавничката на ухото си. Пръстите й полетяха напред и докоснаха бузата ми преди да се отпуснат.

— Ти си добро момче, Делауер. Винаги си бил такъв. Всичко хубаво.

Обърна се, за да си тръгне. Хванах я за ръката и тя спря.

— Шарън, съжалявам, че не ти е потръгнало.

Засмя се и започна да хапе устни.

— Не, наистина не ми върви. Но това не е твой проблем.

Дори и като го изрече, тя дойде по-близко и продължи да се приближава. Дадох си сметка, че я дърпам към мен, но със съвсем лек натиск. Тя се остави да бъде замаяна.

В този миг знаех, че тя ще направи всичко, което поисках. Пасивността й докосна странна струна в душата ми. Съжаление. Благодарност. И най-накрая радостта да бъда необходим.

Тежестта между краката ми ставаше все по-неудържима. Пуснах ръката й.

Лицата ни бяха на сантиметри едно от друго. Езикът ми се втурна към зъбите като змия в кафез.

Чужд човек изрече с моя глас: „Ако това означава толкова много за теб, можем да се срещнем и да поговорим“.

— За мен означава твърде много — отвърна тя.

Решихме да обядваме заедно в понеделник.

В мига, когато тя изчезна зад вратата, вече знаех, че съм направил грешка. Но не бях сигурен, че съжалявам.

Когато се прибрах вкъщи, попитах телефонистката дали Робин не ме е търсила. Нещо, което наистина щеше да ме накара да съжалявам.

— Таблото ви е чисто, д-р Делауер — отговори тя.

Стори ми се, че долових съжаление в гласа й. Казах си, че страдам от параноя.

Същата нощ си легнах с глава пълна с еротични мечти. По някое време в ранните утринни часове получих полюция. Събудих се лепкав и разнебитен, без да си давам сметка, че щях да отменя срещата си с Шарън.

Обадих й се по телефона следобед. Отговори телефонният секретар: „Здравейте, тук е д-р Ренсъм. Не съм вкъщи, но съм много заинтересована да получа съобщението ви“.

Дори и на запис звукът от нейния глас ме изпълни със спомени… усещането на нейните пръсти върху бузата ми.

Просто веднъж завинаги трябваше да се отърва от нея. Реших да го сторя сега. Изчаках да чуя извънредния номер за спешни случаи, който терапевтът съобщава в края на записа. Но тя не спомена за такъв.

„Б-и-и-п.“

„Шарън, Алекс е. Не мога да дойда в понеделник. Всичко хубаво.“

Кратко и сладко.

Доктор Сърцераздирател.

Понеделник е. Преборих се със сутрешния вестник, като се надявах, че продажността и ниският морал на международната политика ще насочат проблемите ми в тривиалната посока. Оказа се ефективно, но само докато изчетох вестника. След което това старо, празно чувство ме обзе отново.

Вечер. Нов тираж. Сляп продавач го предлага на тротоара на „Уилшър“. Спрях, купих вестник, платих с банкнота от един долар, но не изчаках за рестото.

Обратно вкъщи. Проверих — никакви съобщения за стария Алекс.

Съблякох се по бельо и взех „Таймс“ и чаша нескафе в леглото.

Беден откъм новини ден. Повечето вечерни статии преразказваха сутрешното издание. Забих се в дребните измами и кражби. Усетих, че погледът ми се премрежва. Чудесно.

Точно тогава една история на двайсета страница прогони съня от мен.

Дори не бе история. Само кратко съобщение на няколко колонки до голямата статия за социалната структура на южноамериканските мравки.

Но заглавието хвана погледа ми.

Психоложка е умряла. Вероятно самоубийство.

Мора Бенън

(Лос Анджелис) Според полицейски източник смъртта на местна психоложка, намерена тази сутрин в дома й в Холивуд Хилс, вероятно е резултат от раната, получена при огнестрелен изстрел, произведен от самата нея. Тялото на Шарън Ренсъм (34 г.) бе открито тази сутрин в спалнята на дома й в Никълс Кениън. Очевидно е починала в неделя през нощта.

Ренсъм живееше сама в къща на „Джалмиа Драйв“, която й служеше и за кабинет. Родена в Ню Йорк, тя е получила образованието си в Лос Анджелис, получила е докторската си титла през 1981 година. Не са открити роднини досега.

Неделя през нощта. Само няколко часа след като й се обадих.

Нещо студено от типа на помия се надигна в гърдите ми и започна да клокочи в гърлото ми. Насилих се отново да прочета статията. И още веднъж.

Само няколко колонки от по един сантиметър. Антрефиле… Замислих се за черна коса, сини очи, синя рокля, перли. Онова забележително лице, толкова живо, така горещо.

„Не, ти си човек, пред когото не трябва да се преструвам. Не, не ми провървя, никак.“

Вик за помощ? Проявената интимност ме бе ядосала. Бе ли ми попречила да видя истината?

Тя не изглеждаше чак толкова разтревожена.

И защо аз? Какво бе забелязала в този бърз поглед през раменете на непознати хора, за да я накара да повярва, че аз именно бях човекът, към когото трябва да се обърне?

Голяма грешка… старият Алекс вглъбен в собствените си нужди, нежни бели бедра и изящна гръд.

„Не, не бях добре. Съвсем не.“

„Съжалявам да го чуя.“

Раздаване на съчувствие от машината автомат.

Бях я въвлякъл в собствения си водовъртеж, без да ми пука. Наслаждавах се на усещането за власт, докато тя се носеше към мен, пасивна.

„Ако това означава толкова много за теб, можем да се срещнем и поговорим… и после върви на майната си.“

„Това значи твърде много за мен.“

Отделих страницата от вестника, смачках я и я хвърлих в другия край на стаята.

Затворих очи и се опитах да дам воля на сълзите си. За нея, за мен, за Робин. За разделените семейства, за света, който се разпада. Момченца, които гледат как убиват бащите им. За всеки един от този свят, който го заслужава.

Сълзите не дойдоха.

Чакам сигнала.

Дърпам спусъка.

3

За да припечеля допълнително, започнах да участвам във вечерни концерти, като свирех на китара в оркестър за танцова музика. Работата бе непостоянна, заплащането нередовно, но можех да се възползвам от храната на бара между две изпълнения. Университетското психо отделение знаеше, че нейните видни студенти са на разположение за преподаване на хонорар. Управата на отделението ме бе пренебрегвала, докато един ноемврийски следобед секретарката ме откри в болницата.

— Доктор Делауер моля.

— На телефона е доктор Делауер.

— Алис Делауер ли?

— Алекс.

— О, тук е написано Алис. Мислех, че сте жена.

— Последния път, когато проверих, не бе така.

— Предполагам, че сте прав. Както и да е, знам, че се обаждам в последния момент, но ако сте свободен в осем тази вечер, бихме могли да ви използваме.

— Вече съм зает.

— Не желаете ли да чуете за какво се отнася?

— Защо пък не?

— Окей, необходим ни е някой за провеждане упражнението на курс 305А — клиничната практика за първо- и второкурсници. Професорът, който го води е извън града, а никой от обичайните заместници не е на разположение.

Запълване на дупки.

— Звучи ми добре.

— Окей. Имате лиценз, нали?

— Това ще стане догодина.

— О, в такъв случай не съм сигурна… не прекъсвайте. — След миг продължи: — Е, добре. Щом не сте дипломиран, заплащането ще е осем долара на час, вместо петнайсет. А трябва да попълните и някои документи.

— Извихте ми ръцете.

— Моля?

— Ще бъда точен.

Теоретически, клиничната практика е брънка от веригата между обучението по книги и действителността, начин за въвеждане на терапевта ученик в практическата дейност на психотерапията в подходящи условия.

В моята Алма Матер процесът започваше отрано. Още по време на първия семестър на студентите по клинична психотерапевтика бяха предоставяни пациенти — учащи се от подготвителните семестри, предложени от службата за съвети на студентските общежития, както и бедни хора, нуждаещи се от безплатно лечение в университетската здравна клиника. Студентите диагностицираха и лекуваха под ръководството на преподавател от факултета. Веднъж седмично те представяха постигнатото или липсата на напредък пред колеги и ръководители. Понякога нещата бяха поставени на интелектуално ниво. Понякога бяха персонални.

Курсът по психология 305А се провеждаше в лишена от слънчева светлина мансарда на третия етаж на замъка „Тюдор“, който бе подслонил програмата на клиниката. В помещението почти липсваше обзавеждане. Боядисано бе в сиво-синьо, а килимът бе рошав и мърляв. В единия ъгъл имаше чифт предпазни кори за крикет, а в другия — купчина чаркове от разглобена копирна машина.

Пристигнах с пет минути закъснение. „Малкото документи“ се превърнаха в планина от анкетни листове. Седем-осем от студентите вече бяха заели местата си. Бяха изули обувките и се бяха подпрели удобно с гръб към излющените стени. Четяха, пушеха, разговаряха помежду си, а някои вече подремваха. Помещението миришеше на мръсни чорапи, тютюн и мухъл.

Повечето от тях бяха по-възрастни, подчертано предрешена тайфа по модата от шейсетте с ямурлуци, протрити джинси, памучни блузи, индиански дрънкулки.

Малцина носеха костюми. Всеки имаше вид на много сериозен и претоварен от мисли — пълни отличници, които се чудеха дали подготовката си заслужаваше труда.

— Здрасти. Аз съм доктор Делауер.

Позволих си да произнеса титлата меко и с известна вина, сякаш се страхувах да не бъда уличен в измама. Студентите ме гледаха без никакъв интерес.

— Алекс — добавих. — Доктор Круз е възпрепятстван и затова аз ще водя упражнението тази вечер.

— Пол къде е? — попита жена в края на двайсетилетието си. Беше ниска, с рано побеляла коса, бабешки очила, устни — начумерени от неодобрение.

— Извън града.

— Холивуд не е вън от града — рече едър, брадат мъж с карирана риза и панталони, пушещ датска лула с фриволна форма.

— Вие някой от асистентите му ли сте? — попита побелялата жена. Бе привлекателна, но с вид на обидена, а очите й гледаха сърдито и нервно. Пуританка, облечена в син док, тя неприкрито ме преценяваше и бе жадна да ме унизи.

— Не, никога не съм го срещал. Аз съм…

— Нов член на факултета! — провикна се брадаткото, сякаш разкриваше някаква тайна.

Поклатих глава.

— Току-що се дипломирах. Станах доктор на медицинските науки миналия юни.

— Поздравления.

Брадатият заръкопляска тихичко. Неколцина от останалите го последваха. Засмях се, клекнах и заех поза „Лотос“ близо до вратата.

— Обикновено как преминава упражнението?

— Представяме клинични случаи — отвърна чернокожа жена. — Освен ако някой не се похвали с особено откритие.

— Има ли желаещи?

Тишина. Прозевки.

— Добре тогава. Чий ред е да докладва?

— Моят — каза черната жена. Бе яка, с къносани буйни къдри като ореол около главата и шоколадов тен. Носеше черно пончо и червени лачени ботуши. В скута й лежеше огромна и шарена като черга плетена торба. — Аврора Богардъс, втори курс. Миналата седмица представих случая на деветгодишно момче със сложни тикове. Пол предложи някакво лечение, а аз изпълних някои от препоръките му.

— Продължете.

— Като за начало никое от предложенията не свърши работа. Положението на детето се влошава.

Тя извади от торбата медицински картон, прегледа го набързо и накратко представи историята на заболяването. После описа първоначалния си план за лечение. Стори ми се добре обмислен, макар и неуспешен.

— И така всички сме осведомени — заключи тя. — Някакви въпроси от групата?

Последва двайсетминутно обсъждане. Студентите подчертаваха социалните фактори — бедността на семейството и честите премествания. Неудовлетвореността, която момчето вероятно изпитва от липсата на приятели. Някой предположи, че главният стрес е следствие от факта, че момчето е черно, а се развива в расистко общество.

Аврора Богардъс изглеждаше отвратена.

— Струва ми се, че аз съм добре запозната с това. Междувременно все още не съм се справила с идиотските тикове на поведенческо ниво. Колкото повече се криви, толкова околните стават по-яростни към него.

— В такъв случай всеки от тях трябва да се научи да се справя с тази своя ярост — отсече брадатият.

— Много изискано, Джулиън — каза Аврора. — А в това време детето е отблъснато от обществото. Нужно ми е действие.

— Система за кондиционално противодействие…

— Ако беше внимавал, Джулиън, би трябвало току-що да си чул, че твоята система за кондиционално противодействие не върши работа. Нито пък лечението с подражателство, което Пол предложи миналата седмица.

— Какъв вид подражателство? — казах аз.

— Промяна на предварителното програмиране. То е част от подготовката му за терапия — динамика на комуникирането. Разтърсване структурата на семейството. Да ги накарам да променят позицията на силата, така че да се подготвят за нов вид поведение.

— Да ги накараш да се променят по какъв начин?

Погледна ме отегчено.

— Пол ме накара да принудя родителите и другите деца от семейството да започнат също да правят тикове и да се тресат. Даже прекалено. Той твърдеше, че щом симптомът стане част от семейните норми на поведение, ще престане да бъде израз на бунт за момчето и ще отпадне от репертоара му на поведение.

— Това пък защо?

Тя поклати глава.

— Теорията е негова, а не моя.

Не допълних нищо, но продължих да се правя на любопитен.

— Е, добре де, добре. Според Пол симптомите са начин на общуване. Понеже комуникирането посредством тикове вече няма да бъде уникално, детето ще трябва да си измисли друг подходящ начин за бунт срещу семейството.

Звучеше доста неубедително, дори жестоко в известна степен и ме накара да се замисля за д-р Пол Круз.

— Аха, ясно.

— Хей, аз също мислех, че това са пълни глупости — каза Аврора. — Направо ще го кажа на Пол следващата седмица.

— Да бе — рече някой.

— Ще видиш, че ще го сторя.

Тя затвори болничния картон и го прибра в торбата.

— А в същото време нещастното малко момче се чуплези и тресе и самочувствието му е паднало под нулата.

— Замисляла ли си се за „Симптома на Турет“? — попитах.

Тя отхвърли въпроса с навъсени вежди.

— Разбира се. Но той не ругае.

— Не всички пациенти го правят.

— Пол твърди, че симптомите не съвпадат с типичния случай на Турет.

— В какъв смисъл?

Отново ме погледна неодобрително. Отговорът й продължи цели пет минути и бе пълен с грешки. Съмненията ми по отношение на Круз нараснаха.

— Продължавам да мисля, че трябва да се насочиш към Турет. Не знаем достатъчно за симптомите, за да изключим нетипичните случаи. Съветът ми е момчето да бъде прегледано от невролог педиатър. Може да се окаже „Халдол“.

— Е, да де, старичък медицински модел — рече Джулиън. Той натъпка лулата си и отново я запали.

Аврора си движеше челюстта, сякаш дъвче.

— Сега как се чувстваш? — попита един от по-възрастните мъже. Бе с тесни раменца и слабоват, с ръждива коса, вързана на конска опашка, с увиснали рошави мустаци. Носеше смачкано сако от рипсено кадифе, разкопчана риза и прекалено широка раирана вратовръзка, мърляви сникери. Говореше с мек, музикален тембър, пропит от съчувствие. Но бе мазен като изповедник от сатирично шоу. — Сподели чувствата си с нас, Аврора.

— Оле, боже! — Тя се обърна към мен. — Д-а-а. Ще направя онова, което ме посъветвахте. Ако медицинският модел се окаже такъв, нека да е по вашему.

— Звучиш отвратена — заключи сивокосата жена.

Аврора се нахвърли върху й.

— Хайде да свършим с глупостите и да продължим нататък.

Преди Сивокосата да отвърне нещо, вратата се отвори. Всички очи се впериха в тази посока. Погледите станаха жестоки.

Красиво, чернокосо момиче стоеше на прага и притискаше купчина книги в ръце. Момиче, не жена — изглеждаше съвсем малка, сякаш не бе минала предварителния курс на обучение. За миг реших, че е сбъркала стаята.

Но тя влезе.

Първата ми мисъл бе, че е настъпило „изкривяване във времето“. Тя притежаваше тъмна, наранима красота, като актриса в един от онези телевизионни трилъри, където границата между доброто и злото остава скрита от погледа. Филмовите кадри се състезават за надмощие с лъкатушни сатирични елементи и всичко завършва доста двусмислено.

Носеше прилепнала розова плетена рокля с бяла украса и разделена на две части от бял кожен колан, розови обувки със средно висок ток. Косата й бе на едри вълни, коафирана така, че всеки блестящ кичур бе на мястото си. Лицето й бе напудрено и гримирано, устните имаха влажно розов оттенък. Роклята достигаше до коленете. Кракът под нея бе добре оформен и обут с лъскав найлон. Бижутата й бяха от истинско злато, ноктите — дълги и лакирани. Цветът на лака бе същия като този на роклята, но може би с една идея по-тъмен.

А какъв парфюм — ароматът му надви застоялия кисел мирис в стаята — прясно окосена трева и пролетни цветя.

Помещението се изпълни с прекрасните й форми, порцеланова белота и пепел от рози — цялото това безгрешно съчетание. Почти болезнено не на мястото си сред това море от евтин док и отчайваща сивота.

— Сладникавата Сюзи — промърмори някой.

Тя чу и потръпна. Огледа се да седне някъде. Свободно място нямаше. Никой не помръдна. Попреместих се на една страна.

— Ето тук — казах й.

Погледна ме втренчено.

— Това е доктор Делауер — осведоми я Джулиън. — Алекс. Той вече стоически е изтърпял обредите и ритуалите на този факултет и ето го цял невредим.

Усмихна се едва забележимо, седна до мен и подгъна крака под себе си. За миг се показа белият й скут. Тя издърпа роклята над коленете си. Платът се опъна над нейния бюст и подчерта изяществото му. Очите й бяха огромни и светли, среднощно сини, тъмните зеници се сливаха с ирисите.

— Съжалявам, че закъснях — изрече със сладък и мек гласец.

— Ами, нищо ново — каза Сивокосата.

— Някой друг да представи нов случай? — попитах аз.

Никой не отговори.

— Ами Шарън? — откликна Конската опашка, като се хилеше към новодошлата. — Ти нищо не си споделяла с нас през целия семестър, Шарън.

Чернокосото момиче поклати глава.

— Наистина нищо не съм подготвила.

— Какво толкова за подготвяне? Просто хвани един случай, дай ни шанс да се възползваме от твоята мъдрост.

— Най-малкото от мъдростта на Пол — каза Джулиън.

Хихикания, кимане в знак на съгласие. Тя започна да си дърпа възглавничката на ухото. Обърна се към мен в търсене на отдушник.

Внезапното споменаване на Круз ми помогна да си обясня напрежението, съпътстващо нейната поява. Независимо от терапевтичните му способности, този научен ръководител бе позволил неговата група да бъде отровена от духа на фаворизирането. Аз обаче бях назначен да помогна, а не да се справям с този проблем.

Попитах я:

— Ти въобще изявявала ли си се този семестър?

— Не. — Притесни се.

— Имаш ли случай, който би искала да обсъдиш?

— Аз… предполагам, да.

Хвърли ми поглед, изпълнен повече с тъга, отколкото с обида, сякаш казваше: „Нараняваш ме, но вината не е твоя“.

Малко потресен, все пак допълних:

— Тогава започвай, моля те.

— Мога да разкажа за една жена, с която се срещам от два месеца. Тя е деветнадесетгодишна второкурсничка. Първоначалните тестове показаха, че се намира в границите на нормалното във всяко отношение, според скалата MMPI за депресии малко надхвърляше показателите. Приятелят й е последен курс. Срещнали се още през първата седмица на семестъра и оттогава започнали да ходят. Тя сама се обърнала към Консултативния Център, защото възникнали проблеми в отношенията им…

— От какво естество? — попита Сивокосата.

Шарън се позамисли.

— Не съм сигурна ти какво…

— Чукат ли се? — попита Уолтър Конската опашка.

Шарън се изчерви и заби поглед в килима. Старомодно изчервяване. Въобще не можех да си представя, че все още съществува. Няколко студенти се почувстваха неудобно заради нея. Останалите сякаш се забавляваха.

— Правят ли го? — натисна я Уолтър. — Чукат ли се?

Тя хапеше устни.

— Да, имат такива отношения.

— Колко често?

— Наистина не съм си водила записки…

— Защо не? Тази подробност би могла да се окаже важна за…

— Престанете — казах. — Дайте й шанс да завърши.

— Тя никога няма да стигне до края — каза Сивокосата. — Това вече сме го слушали — гранична степен на дефанзивност. Ако не се противопоставим, да го прережем от корен, ще се въртим в омагьосан кръг цял час.

— Няма на какво да се противопоставяте — казах. — Оставете я да изложи фактите. После ще ги обсъдим.

— Точно така — каза Сивокосата. — Ето ти още един мъжкар защитник, ти си му разказвай, принцесо Шарън.

— Спокойно, Мади — каза Аврора Богардъс. — Остави я да говори.

— Ами, разбира се. — Сивокосата скръсти ръце на гърдите си, облегна се назад, гледаща свирепо и в очакване.

— Продължавай — насърчих Шарън.

Тя седеше смълчана, отстранила се от свадата, като родител в очакване децата му да се сбият. Сега продължи от мястото, където я бяха прекъснали. Спокойна. Или поне на ръба.

— Получил се е срив в общуването. Пациентката твърди, че обича приятеля си, но чувства, че се увеличава пропастта, която ги дели. Те повече не могат да разговарят за неща, които по-рано са били предмет на дискусиите им.

— Като например? — попита Джулиън през облак дим.

— Просто за всичко.

— Всичко? Какво да закусят ли? Дали задушено, или картофи?

— В този момент, да. Получил се е пълен срив…

— Срив — каза Мади. — Вече трети път употребяваш този термин, без да уточниш какво влагаш в него. Опитай се да обясниш, вместо да повтаряш. Терминологизирай думата срив.

— Нещата са се изродили — отговори Шарън. Звучеше по-скоро като въпрос.

Мади се изсмя.

— Страхотно, сега вече е абсолютно ясно.

Шарън понижи глас.

— Наистина не мога да разбера накъде биеш, Мади.

Мади тръсна глава с отегчение и каза без да се обръща към никого конкретно:

— Защо ли си губим времето с тези глупости?

— Давай още веднъж — настоя някой.

— Да се върнем към проблема — казах. — Шарън, защо момичето чувства, че нещата са тръгнали в грешна посока?

— Вече го обсъдихме. Тя твърди, че не знае. Първоначално помислила, че той е загубил интерес и се среща с друга жена. Той отрича — прекарва цялото си свободно време с нея, затова мисли, че казва истината. Но когато са заедно, той въобще не говори и сякаш й се сърди, или поне тя така го усеща. Получило се е изведнъж и върви към по-лошо.

— През това време нещо друго случило ли се е? Някакво събитие, предизвикващо стрес? — попитах аз.

Пак се изчерви.

— Шарън, те тогава ли са започнали да правят любов?

Кимване.

— Горе-долу по това време.

— Съществуват ли сексуални проблеми?

— Трудно е да се разбере.

— Глупости — каза Мади. — Ако правилно си беше свършила работата, щеше да е лесно за разбиране.

Обърнах се към нея и попитах:

— Ти как би се добрала до този вид информация, Мади?

— Ще бъда естествена. Ще установя разбирателство.

Тя наблягаше върху всяка дума и удряше с пръст.

— Ще знам какви са специфичните оправдания на пациента, ще бъда подготвена за глупавата й съпротива и ще я превъзмогна. Но, ако и това не помогне, ще се противопоставя и няма да отстъпя, докато пациентът не разбере, че искам да си свърша работата. Тогава просто ще доведа нещата до край — за бога, ще доведа тук обекта. Тя се среща с тази жена вече два месеца. Досега трябваше да го е сторила.

Погледнах Шарън.

— Направих го. — Руменината още не бе изчезнала. — Говорихме за нейните оправдания. Необходимо е време. Има проблеми.

— Сигурно има — рече Джулиън.

— Секс-ууу-ални проблеми — анонсира Мади. — Изречи думичката, започваща с буквата „С“, миличка. Другия път ще ти бъде по-лесно.

Разпокъсан смях. Изглежда Шарън приемаше нещата спокойно. Аз все пак не свалях поглед от нея.

— Сподели проблемите с нас. — Уолтър я натискаше, хилеше се и си играеше с опашката.

— Те… тя не получава удоволствие — отговори Шарън.

— Получава ли оргазъм? — попита Джулиън.

— Не мисля.

— Не мислиш ли?

— Да. Остава незадоволена.

— Ами тогава ти какво правиш, за да й помогнеш?

Тя хапеше устни.

— Говори де — рече Мади.

Ръцете на Шарън затрепериха. Тя сключи пръсти, за да го прикрие.

— Ние… ние приказвахме за… да намалим притеснението й, да се отпусне.

— О, боже, обвини жената — каза Мади. — Кой е казал, че това е неин проблем? Може той да е виновен. Може би той е скапаняк. Или е девственик.

— Тя казва, че той е… наред. Тя е нервната.

— Помогна ли й да извърши дълбоко мускулно отпускане? — попита Аврора. — Систематично обезчувствяване?

— Не, нищо такова. Все още на нея й е трудно да говори за това.

— Чудно защо — каза Джулиън.

— Сега работим върху проблема да не се вълнува — рече Шарън. Звучеше като самоописание.

— Трудно е да си спокоен за въпроси от първа необходимост — процеди Уолтър. — Орален секс опитвали ли са?

— Ъ-ъ-ъ, да.

— Ъ-ъ-ъ по какъв начин?

Тя отново сведе поглед към килима.

— Обичайният.

— Не знам какво означава това, Шарън. — Погледът му обходи останалите. — Някой от вас знае ли?

Всички вкупом се засмяха и заклатиха глави в знак на отрицание. Подла тайфа. Представих си ги като пълноправни тераписти само след няколко години. Ужасяваща картинка.

Шарън гледаше в пода, ръцете й участваха във вече загубена битка.

Замислих се да се намеся. Чудех се дали това ще бъде насилие над установените в групата правила. Реших, че не ми пука. Но, ако застанех изцяло на нейна страна, щях повече да я унижа в дългосрочен план.

Докато се колебаех, Уолтър каза:

— Какъв вид орален секс?

— Мисля, всички знаем какво е орален секс — отговорих аз.

Веждите му се повдигнаха.

— Наистина ли знаем? Аз се чудя. Някой от вас чуди ли се?

— Това са пълни глупости — каза Аврора. — Имам си твърде много неща за вършене.

Тя стана, прехвърли през рамо торбата и напусна. Трима или четирима я последваха бързо.

Вратата се затръшна. Последва напрегната тишина. Очите на Шарън бяха влажни, а възглавничката на ухото й бе силно почервеняла от дърпане.

— Нека преминем към нещо друго — заключих аз.

— Нека не го правим — изкрещя Мади. — Пол казва, че не трябва да имаме никакви задръжки… защо по дяволите тя трябва да бъде изключение?

Яростта й сякаш я бе издигнала над земята.

— Защо, по дяволите, трябва да бъде спасявана всеки път, щом започне да се оправдава и да се прикрива от нас? — После се обърна към Шарън: — Това е действителността, сладурче, а не да играеш на сестрински клуб.

— Просташкият сестрински клуб не би бил и на половина толкова лош — размишляваше Уолтър. Той смучеше лулата си претенциозно.

— Престанете — срязах ги аз.

Той се усмихна, сякаш не ме бе чул, протегна се и скръсти крака.

— Съжалявам, Алекс, но без такива заповеди — информира ме Уолтър. — Това са закони на Пол.

Една сълза се търкулна по бузата на Шарън. Тя я избърса.

— Те правят обичайното.

— В смисъл?

— Смукане.

— А — рече Уолтър. — Сега вече стигаме до някъде.

Той изпружи ръце с длани нагоре, пръстите му потръпваха.

— Хайде, продължавай.

Жестовете му бяха развратни. И Шарън го почувства. Тя отвърна поглед от него и каза:

— Това е всичко, Уолтър.

— Цъ, цъ — процеди Джулиън като вдигна професорската лула. — Нека го приведем в действие. Тя смуче ли го? Или пък той лиже ли я? Или те подлагат ли се на взаимно лизане — старата поза „шейсет и девет“?

Ръцете на Шарън литнаха към лицето й. Закашля се, за да не се разплаче.

— Какви простотии — рече Мади.

— Достатъчно — излаях аз.

Лицето на Мади потъмня.

— Ето че получихме заплаха от фигурата на друг авторитарен татко.

— Спокойно — обади се някой. — Всичко се размива.

Шарън се изправи на крака, събирайки книгите си, като се бореше с купчината. Виждаха се едни бели крака в бляскав найлон.

— Съжалявам, моля да ме извините.

Тя сграбчи дръжката на вратата, изви я и избяга навън.

Уолтър изрече:

— Катарзис. Може и да е срив.

Погледнах него, а и всички останали. Видях хищнически усмивки, самодоволство. И още нещо — проблясък на страх.

— Свободни сте.

Настигнах я тъкмо когато навлизаше в страничната алея.

— Шарън?

Продължи да тича.

— Изчакай за секунда, моля.

Тя спря и продължи да стои с гръб към мен. Пристъпих пред нея. Гледаше към земята, после се вторачи в небето. Нощта беше беззвездна. Косата й се сливаше с тъмнината, така че само лицето й бе видимо. Една бледа, рееща се маска.

— Съжалявам — казах й.

Поклати глава.

— Не, грешката бе моя. Държах се като бебе, напълно неадекватно.

— Няма нищо неадекватно, щом не искаш да бъдеш насилвана. Те са просто една тайфа. Трябваше да ги държа на къс повод, длъжен бях да предвидя какво ще се случи.

Тя най-накрая ме погледна в очите.

— Няма нищо. Едва ли някой би могъл да предвиди.

— Винаги ли така става?

— Понякога.

— Доктор Круз приема ли го за нормално?

— Доктор Круз казва, че трябва да се противопоставяме на собствените си защитни системи, преди да сме в състояние да помагаме на другите. — Къс смях. — Предполагам, че има начини да продължа.

— Ще се справиш успешно. В дългосрочна перспектива този начин е неуместен.

— Приятно е да го чуя, доктор Делауер.

— Алекс.

Усмивката стана по-широка.

— Благодаря ти, че дойде да ме видиш, Алекс. Предполагам, че сега е по-добре да се върнеш в клас.

— Часът свърши. Сигурна ли си, че си добре?

— Наред съм.

Тя прехвърли тежестта си от единия на другия крак, като се опитваше да стисне по-силно книгите.

— Хайде, разреши ми да ти помогна с учебниците. — Нещо у нея извикваше от глъбините на душата ми кавалерът Ланселот.

— Не, не, няма нужда.

Но не ме спря, когато поех книгите.

— Къде е колата ти?

— Пеша съм. Живея в общежитието. „Къртис Хол“.

— Мога да те закарам до „Къртис“.

— Наистина няма нужда.

— За мен ще бъде удоволствие.

— Добре тогава. Ще се радвам.

Свалих я пред общежитието и й определих среща за следващата неделя.

Чакаше на тротоара, когато дойдох да я взема. Носеше жълт кашмирен пуловер, пола на черно-жълти райета, черни три четвърти чорапи и мокасини. Остави ме да й отворя вратата на колата. В мига, когато ръката ми докосна волана, нейните бяха отгоре — горещи и нежни.

Вечеряхме в една от опушените, шумни кръчмета, където сервираха бира и пица, които са характерни за всеки студентски град — най-доброто, което можех да си позволя. Сврени на една ъглова маса, гледахме анимационни филми, ядохме и пихме, смяхме се един на друг.

Не можех да откъсна поглед от нея. Исках да узная колкото се може повече, да установя невъзможна, внезапна близост. Тя ме даряваше с трохички информация за себе си. Беше на двайсет и една, израснала на Източното крайбрежие, учила в малък девически колеж, дошла на Запад да следва. После плъзна разговора в тази посока. Академични теми.

Като си припомних намеците на останалите студенти, я попитах за отношенията й с Круз. Отвърна, че той е научния й ръководител. Поднесе го като някаква дреболия. Като я попитах какъв човек е той, тя отвърна, че е динамичен и е творец, но веднага смени темата.

Отминах въпроса, но любопитството ми остана. След това глупаво упражнение, започнах да разпитвам за Круз и разбрах, че е един от клиничните асистенти — новопристигнал, който вече си е спечелил славата на женкар и човек, който става център на внимание.

Би трябвало да не е от типа ментори, ако правилно съм разбрал от Шарън. И отново — какво всъщност знаех за Шарън? Как можех да определя кое е правилно за нея?

Опитах се да науча повече. Тя изкусно се изплъзваше от въпросите ми, продължаваше да насочва вниманието към мен.

Изпитах известно отвращение, изведнъж осъзнах защо другите са озлобени към нея. После си спомних, че току-що съм я срещнал. Бях прекалено нетърпелив. Очаквах твърде много за кратко време. Маниерът й бе старомоден и консервативен. Миналото й бе старателно прикривано. Най-точно, начин на възпитание, който е наблягал на опасността от внезапната интимност.

Въпреки това стоеше въпросът с нейната ръка, стискаща моята и откровената страст в усмивката й. И все пак не си позволих да бъда агресивен.

Говорехме за психология. Тя познаваше проблема си, но продължи да се пази от по-широките ми познания по въпроса. Чувствах, че под повърхността на Сладникавата Сюзи има наистина интелектуална дълбочина. И още нещо — благосклонност. Финесът на изтънчената лейди, който приятно ме бе изненадал у тази млада девойка, чийто яд се изразяваше в четирите забранени думи[3].

Според дипломата ми аз бях доктор по мозъка, мъдрец на двадесет и четири, велик арбитър на човешките отношения. Но взаимоотношенията все още ме плашеха. Жените и досега ме стряскаха. Още от детството бях обвързал себе си с учение, труд, още учение, борба да се изтегля над сивотата на чистилището и в очакване човешкият фактор да си дойде на мястото заедно с целите на кариерата ми. Нови цели ми се явяваха непрекъснато. На двадесет и четири аз все още изграждах кариера, общественият ми живот бе ограничен до обичайните преживелици, задължения, секс — придаващ сила и красота.

Последната ми среща бе преди два месеца — кратка и скучна с красива русокоса стажант лекарка от общежитието. Тя ме покани, докато седяхме в едно от кафенетата на студентското градче, определи ресторанта, плати си сама сметката, самопокани се в апартамента ми, мигновено се просна на кушетката, нагълта се с наркотик и се ядоса, когато отказах да взема от хаповете й. След миг ядът й премина. Съблече се гола-голеничка, като се хилеше и сочеше венериния си хълм.

— Това е Ел Ей. Близни котенцето.

Два месеца.

А сега ето ме — седя срещу скромна красавица, която ме кара да се чувствам като Айнщайн и си ближе устните, дори и когато са чисти. Изпивах я с поглед. На масата бе поставена празна бутилка от „Кианти“, в която имаше запалена свещ. А в приглушената светлина на пицарията всичко, което тя правеше, ми се струваше специално: презрително избутаната бира и замяната й със севън ъп, детския смях заради небивалиците на Уайл Е. Койот, цвъртящите краища на горещото сирене, навито около пръстите й, преди да го поеме с перфектните бели зъби.

Проблясък на розово езиче.

Аз сам измислих нейното минало, пропито с най-висшите ценности на американския елит. Летни вили, котильони, балове за представяне в обществото, ловни приключения, цяла редица ухажори…

Ученият у мен клъцна фантазиите ми по средата: пълни догадки, предположения. Тя ти е оставила празни пространства, ти сам си ги запълваш, стъпвайки на тъмно.

Направих нов опит да разкрия коя бе тя. Отговори ми, без всъщност да каже каквото и да е. Отново ме принуди аз да говоря за себе си.

Предадох се пред евтините автобиографични сензации. Тя го правеше с лекота. Беше първокласен слушател. Подпряла брадичка върху кокалчетата на китките си, вперила в мен онези огромни сини очи, тя ми даваше да разбера, че всяка дума, изречена от мен, бе монументално важна. Играеше с пръстите ми, смееше се на шегите ми, отхвърляше коса така, че светлината падаше върху обиците й.

В този отрязък от време аз бях дар божи за Шарън Ренсъм. От всичко, което можех да си спомня, това най-ярко се бе набило в съзнанието ми.

И без друго красотата й ме влудяваше. Дори и в онова скапано място, бъкащо от лъскави млади тела и предизвикващи сърцебиене физиономии, нейната красота бе като магнит. Повече от очевадно бе, че всеки минаващ наоколо мъж се спираше и я милваше с поглед. Жените пък я даряваха със свирепа острота. Тя въобще не съзнаваше това и оставаше загледана в мен.

Чух се да започвам разговор. Изричах неща, за които с години не бях помислял.

Какъвто и проблем да бе имала, тя го премахваше като терапевт.

От самото начало я пожелах физически с мощ, която ме разтърсваше. Но нещо у нея — наранимостта, която усещах или си измислях — ме караше да се въздържам.

За половин дузина срещи връзката ни остана целомъдрена — държане на ръце и целувчици за лека нощ, ноздри — изпълнени с този лек и свеж парфюм. Карах към къщи сдъвкан, но странно доволен, поддържащ се със спомени.

Докато наближавахме общежитието след седмата ни вечер, прекарана заедно, тя каза:

— Не ме оставяй, Алекс. Завий зад ъгъла.

Поведе ме към тъмната и сенчеста страна на улицата, странично от спортния стадион. Паркирах. Тя се наведе, загаси двигателя, свали обувките си, изкачи се през облегалката и се настани на задната седалка на „Рамблър“-а.

— Ела — повика ме тя.

Последвах я и бях много доволен, че колата бе измита. Седнах до нея и прегърнах главата й. Целувах устните й, нейните очи и сладката трапчинка под вратлето. Тя трепереше и застена. Докоснах гърдите й. Усетих сърцето, биещо до пръсване. Продължихме да се целуваме, по-страстно и дълго. Сложих ръка на коляното й. Тя трепереше и ме дари с поглед, който разтълкувах като страх. Отместих ръка. Тя я върна обратно между краката си, заклещи ме в нежно, горещо менгеме. После разтвори крака. Продължих да изучавам белите мраморни колони. Тя лежеше с отметната назад глава и затворени очи, дишаше тежко. Нямаше бельо. Навих нагоре полата й, видях страхотен триъгълник — нежен и тъмен като козината на самур.

— О, господи — казах и започнах да я възбуждам.

С една ръка тя ме отблъсна назад, а с другата свали ципа ми. След секунда бях свободен, напълно възбуден и сочещ към небесата.

— Хайде, влизай — каза тя.

Подчиних се.

4

Майло бе вън от града и единствената ми връзка в полицията бе Делано Харди, енергичен тъмнокож полицай, който понякога работеше в партньорство с Майло. Преди няколко години ми бе спасил живота. Купих му китара — класически „Фендър Стрейтокастър“ — реставрирана от Робин. Напълно бях на ясно кой кому бе задължен, но все пак му се обадих.

Дежурният в участъка ми съобщи, че детектив Харди ще бъде на работа чак на следващата сутрин. Поспорих със себе си, преди да му телефонирам вкъщи, но предварително знаех, че той е домошар и винаги гледа да отдели повече време на децата си. Затова му оставих съобщение да ми позвъни.

Поразмислих за другиго, който не би имал нищо против да бъде безпокоен у дома. Нед Бионди бе от онези журналисти, които живееха за сензацията. Когато го срещнах бе обикновен репортер, но вече се бе издигнал до член на редколегията и успяваше да изсмуче новината отвсякъде.

Нед ми бе задължен. Успях да се преборя с тежката форма на анорексия, която едва не бе уморила дъщеря му. Година и половина по-късно той успя напълно да се разплати с мен, но после добави към личното си задължение огромните доходи, получени за два обемисти материала, към които го бях насочил.

Малко след девет вечерта пристигнах в дома му в Уудленд Хилс.

— Докторе, щях да ти се обаждам.

— О!

— Да, тъкмо се върнах от Бостън. Ан-Мари ти праща поздрави.

— Как е тя?

— Все още е по-слабичка, отколкото ни се иска, но във всяко друго отношение е великолепно. През пролетта се е записала в училище за социални работници, намерила си е почасова работа и нов приятел, за да забрави онова копеле, което я съсипа.

— Предай й моите най-добри благопожелания.

— Непременно. Какво има?

— Исках да те попитам за съобщението в края на днешния брой. Самоубийство на психоложка на страница…

— Двайсета. И какво по-точно?

— Познавах жената, Нед.

— Оле, божке! Това е ужасно.

— Има ли нещо повече от това, което сте отпечатали?

— Няма никаква причина да съществува такова нещо. Не бе някаква сензация. Убеден съм, че прихванахме случая от полицейския рапорт. Никой не е ходил на местопроизшествието в действителност. Имаш ли някаква информация, която и аз би трябвало да знам? Докторе, ти да не би да познаваш по-отблизо дамата, за която става дума?

Собствената ми лъжа рефлектира у мен.

— Не съвсем. Просто бях шокиран да видя познато име.

— Така ще да е — рече Нед, но по тона му разбрах, че е станал бдителен. — Първо сигурно си се обадил на Стърджис, предполагам.

— Вън от града е.

— Аха. Слушай, докторе, не бих искал да бъда нечувствителен, но има ли нещо около дамата, което би осветило историята, ще чакам с нетърпение да го чуя.

— Няма нищо, Нед.

— Прощавай, че си пъхам носа в чужди работи, но това е ми навик.

— Не се притеснявай. Скоро ще ти се обадя, Нед.

В единайсет и трийсет тръгнах пеш в тъмнината по дългия път през долината към Мълхоланд, заслушан в щурците и нощните птици. Щом пристигнах у дома, телефонът иззвъня.

— Ало.

— Доктор Делауер, Ивет от централата е. Радвам се, че ви открих. Преди двайсет минути се обади жена ви от Сан Люис Обиспо. Остави съобщение и искаше да е сигурна, че ще го получите.

„Жена ви“. Гръм от ясно небе. От години правеха една и съща грешка. Едно време беше забавно.

— Какво е съобщението?

— Тя е в движение. Ще бъде трудно да я откриете. Ще се свърже с вас, когато може.

— Оставила ли е някакъв номер?

— Не, доктор Делауер. Звучите уморено. Сигурно много сте работил?

— Нещо такова.

— Всичко хубаво, доктор Делауер.

— Подобно и на теб.

В движение. Трудно е да бъде открита. Би трябвало да ме заболи. Почувствах се обаче, облекчен, ненатоварен.

От събота почти не бях помислял за Робин. Съзнанието ми бе заето с Шарън.

Почувствах се като прелюбодеец — засрамен, но възбуден.

Пропълзях в леглото и се насилих да спя. В два и четиридесет и пет сутринта се събудих — тялото ме бодеше и сърбеше. Хвърлих на гърба си някакви дрехи и се заклатушках към гаража. Подкарах севила на юг към „Сънсет“, после се насочих източно през Бевърли Хилс и Бойстоун към западния край на Бевърли Хилс и Никълс Кениън.

В онзи час дори и „Стрип“ бе мъртъв. Държах отворени прозорците, оставих студът да ме шиба в лицето. При Феърфакс завих на ляво, тръгнах на север и се гмурнах в булевард „Холивуд“.

Самото споменаване на булеварда за повечето хора моментално възбужда поне един-два спомена — добрите стари времена на „Громан Чайнийз“, парадът на звездите, официалните премиери, осветената от неон нощна сцена. Или пък улицата, каквато е днес — мръсна и порочна, обещаваща произволно насилие.

Но западно от тази сцена, точно след Ла Бреа, булевард „Холивуд“ показва другото си лице — само на два километра има жилищен квартал от три редици сносно поддържани сгради с апартаменти, величествени църкви и слабо зацапани двуетажни домове, кацнали върху добре подкастрени ливади. Само от едно място на планината Санта Моника, която се вие като пречупен гръбнак през Ел Ей, може да се погледне надолу към опушеното предградие. В тази част на Холивуд сякаш планината заплашително се е разбушувала срещу крехката черупка на цивилизацията.

Никълс Кениън започва няколко пресечки след Феърфакс, тясна пътечка между жив плет и участък, покрит с макадам, опасващи северната страна на булеварда и простиращи се успоредно на засъхнало речно корито. Малки къщички в селски стил се издигаха зад коритото, прикрити от заплетени клонаци и достъпни само по домашно направените пешеходни мостчета. Минах покрай Водно-енергийния департамент, чиято гара бе осветена от високи дъговидни лампи, които хвърляха пронизващ блясък. Веднага след гарата бе Инспекцията по хранителните продукти, оградена с метална верига, после имаше по-големи къщи върху стабилни основи, но рядко разпръснати.

Нещо бързо и диво се засуети по пътя и се гмурна в храсталака. Койот? В миналото Шарън бе говорила, че ги е виждала, въпреки че аз никога не бях засичал нито един.

В миналото.

Какво, по дяволите, очаквах да спечеля, ровейки се в стари спомени? Като карах покрай дома й като отнесен тийнейджър, надяващ се да зърне проблясък от любимата си?

Глупаво. Невротично.

Но аз копнеех за нещо материално. Правият път зави към „Джалмиа Драйв“ и се стесни в алея, тъмна, засенчена под балдахина на дърветата. Алеята стана стръмна и накрая свърши в една бамбукова стена, прорязана от няколко стръмни пресечки. Онази, която търсех, бе отбелязана с бяла пощенска кутия на стойка и бяла телена ограда, провиснала на подпорите си. Плъзнах се встрани, паркирах, изключих двигателя и излязох. Хладен въздух. Нощни звуци. Вратата бе отключена и не представляваше сериозно препятствие, каквато си бе и преди години. Повдигнах я, за да не се отчупи цимента и се огледах наоколо, без да забележа никого. Оставих вратата отворена да се люшка и минах през нея. Притворих я и започнах да се изкачвам.

От двете страни на алеята имаше палми, юка и гигантски банани. Класически калифорнийски ландшафт от петдесетте. Нищо не се бе променило.

Продължих необезпокояван да се катеря, изненадан от отсъствието на полиция. Официално Полицейското управление на Ел Ей се отнасяше със самоубийствата като с убийства, а полицейската бюрократична машина мудно се задвижваше. Толкова скоро след смъртта, досието би трябвало със сигурност все още да е открито, писмената работа едва ли бе започнала.

Би трябвало да има предупредителни надписи, кордон, ограждащ местопрестъплението, някаква маркировка.

Тогава чух шум от запалване на двигател и тътен от форсиране на автомобил. Звукът стана по-силен. Притаих се зад една палма и се притиснах към растителността.

Откъм върха на алеята се появи бяло „Порше Карера“ и се насочи със загасени фарове надолу. Колата мина на сантиметри от мен и аз успях да разгледам лицето на шофьора — добре оформено, четиридесетгодишно, с дръпнати очи и странно нашарена кожа. Широки черни мустаци, разпрострени над тънки устни, силно контрастиращи с подредената снежнобяла коса и дебели бели вежди.

Лице, което трудно се забравя.

Сирил Трап. Капитан Сирил Трап. Отдел „Убийства“ в полицейското управление на Западен Лос Анджелис. Шефът на Майло, някогашен пияница и член на висшето общество с доста гъвкави морални принципи. Сега се бе преродил в религиозен светец и с ненавист опустошаваше всичко, което сметнеше, че не е в реда на нещата.

През последната година Трап бе направил всичко по силите си да смачка Майло — ченгето хомосексуалист за него бе нещо напълно вън от закона. Тесногръд, но не и глупав, той се залови с унищожението с голямо коварство, предпазвайки се от всякакъв сблъсък с обратните. Обяви Майло за „специалист по криминален секс“ и го назначаваше да разследва всяко хомосексуално убийство, което станеше в Западен Лос Анджелис. Изключително.

Това изолира приятеля ми, стесни рамките на живота му и го потопи в размътена баня от кръв и мръсотия, мъжки проститутки — унищожени и унищожителни. Телата се разлагаха, защото шофьорите от моргата не си правеха труда да ги приберат, поради страх от СПИН.

Когато Майло се опълчи, Трап продължи да настоява, че просто се възползва от специализираните познания на Майло на „изродената субкултура“. Вторият спор му донесе рапорт за неподчинение в досието.

Повдигането на въпроса в по-горна инстанция означаваше наемането на адвокат, защото доброволната асоциация на полицаите не би си направила труда да се занимава с този проблем. А неуморното внимание от страна на медиите би превърнало Майло в „хомо ченге, тръгнало на кръстоносен поход“. Това бе нещо, за което той вероятно не бе и никога нямаше да бъде готов. Така той заработи принудително и започна отново да пие.

Поршето изчезна надолу по алеята, но все още чувах хрущенето на машината по макадама. После — скърцането на отваряща се врата на автомобил, приглушени стъпки и тракане на порта. Накрая Трап потегли съвсем безшумно, сигурен бях, че се спуска по стръмното с изключен двигател.

Изчаках няколко минути и излязох от зелениката, мислейки за онова, което бях видял.

Капитан, проверяващ рутинно самоубийство? Капитан от полицията, проверяващ самоубийство в района на Холивуд? Не можах да намеря смисъла.

Или пък посещението бе нещо лично? Използването на поршето вместо полицейска кола предполагаше тъкмо това.

Трап и Шарън са имали връзка? Твърде гротескно, за да е вярно.

Много логично, за да бъде отхвърлено. Поднових обиколката си. Първо се качих в къщата и се опитвах да не мисля за случилото се.

Нищо не се бе променило. Същите високи масиви бръшлян, които сякаш обгръщаха конструкцията. Същите кръгли гипсови плочи вместо алея. В средата на плочника издигнато кръгло гнездо, обрамчено с вулканична скала, в което бяха засадени две високи кокосови палми.

Зад палмите ниска, едноетажна къща, боядисана в сив гипс, отпред без прозорци и напълно гладка, облицована с фасадни вертикални дървени летви и белязана с огромни адресни номера. Покривът също бе почти равен и покрит с бели керемиди. До едната страна бе долепен гараж. Нямаше кола, нито следа от живот.

На пръв поглед — грозна архитектурна творба. Една от онези „съвременни“ конструкции, залели града непосредствено след войната и застаряващи грозно. Но знаех, че красотата бе вътре. В северната част на къщата се бе разпрострял облицован с камъни басейн с причудлива форма. Той създаваше илюзия, че се излива в пространството. Стъклени стени, предоставящи гледка към каньона, от която дъхът спираше.

Къщата ми бе направила страхотно впечатление, макар и дълго след това да не го съзнавах, докато не настъпи моментът сам да си купувам дом. Тогава открих, че търся същото нещо: отдалеченост на някой хълмист връх, дърво и стъкло, съчетанието на екстериор с интериор.

Външната врата не биеше на очи — просто една секция от облицовката на фасадата. Натиснах бравата. Заключена. Огледах се по-внимателно наоколо и забелязах нещо различно — табела, закачена на дънера на една от палмите.

Тръгнах, за да погледна от близо и се наведох. Звездната светлина бе достатъчна, за да прочета буквите: „Продава се“.

Фирма за недвижимо имущество с офис в района на Лос Фелис в Северен Върмонт. Под него още една бележка, само че по-малка. Името и телефонният номер на продавача — Мики Мерабян.

Вече на пазара, преди да е изстинало тялото.

Въпреки че бе рутинно самоубийство, това бе най-бързото легализиране на завещание в цялата история на Калифорния.

Освен ако къщата не е принадлежала на нея. Но тя ми бе казала, че е нейна.

Тя ми бе разказала твърде много неща.

Запомних наизуст номера на Мики Мерабян. Когато се върнах до колата си го записах.

5

На следващата сутрин телефонирах в офиса на фирмата за недвижими имоти. Мики Мерабян се оказа жена. Гласът й напомняше този на Лорън Бакол, но имаше слаб акцент. Уговорих среща за единайсет, за да разгледам къщата, и прекарах часа, който ми оставаше, в спомени за първата ни среща.

„Нещо да ти покажа, Алекс.“

Изненада, изненада. Тя бъкаше от такива.

Очаквах да има куп от ухажори. Но поканех ли я да излезем, винаги бе на разположение, дори това да ставаше в последния момент. А когато криза у някой пациент ме възпрепятстваше да отида на срещата, тя нито веднъж не се разсърди. Никога не ме принуждаваше или насилваше да правя каквото и да е. Тя бе най-непретенциозното човешко същество, което познавах.

Любехме се почти всеки път, щом бяхме заедно, макар никога да не прекарвахме нощта в едно легло.

Първоначално избягваше да ходим у дома, искаше да го правим на задната седалка на автомобила. След няколко месеца тя се умилостиви, но дори и когато споделяше леглото ми, се държеше като на задната седалка. Никога не се събличаше напълно, въобще не заспиваше. Няколко пъти, след като излизах от екстаза след акта, я намирах седнала на ръба на леглото, напълно облечена да дърпа възглавничката на ухото си. Питах какво я притеснява.

— Нищо. Просто съм неуморима и винаги съм била такава. Не съм в състояние да спя някъде другаде, освен в собственото си легло. Сърдиш ли се?

— Не, разбира се. Мога ли с нещо да ти помогна?

— Закарай ме вкъщи, когато си готов.

Приспособих се към нуждите й: „Чукай и бягай“. Това намаляваше удоволствието, но все пак оставаше достатъчно, за да се връщам отново за още.

Нейното удоволствие — или по-точно липсата на такова — измъчваше съзнанието ми. Тя извършваше страстни и енергични движения, подхранвани от енергия, която не бях сигурен, че е еротична. Но никога не стигна до оргазъм.

Причината не бе, че тя не откликваше — напротив, лесно се овлажняваше, винаги имаше желание и сякаш се наслаждаваше на акта. Но климаксът не бе част от програмата й. Когато аз свършвах, тя ми бе отдала нещо, но не и себе си.

Дяволски добре знаех, че не е както трябва, но нейната красота и нежност, възбудата от притежанието на това създание, което бях сигурен, че всеки желае, ми даваха сили. Със сигурност това бе фантазия на прелюбодеец, но част от мен въобще не бе чак толкова прелъстителна.

Ръката й, обгърнала кръста ми, бе достатъчна да ме възбуди. Мисли за нея се процеждаха в мигове на безделие и изпълваха сетивата ми. Оставях настрана съмненията си.

Но накрая това започна да ме измъчва. Исках да дам поне толкова, колкото получавах, защото наистина я обичах.

И като връх на всичко мъжкото ми его крещеше за похвала и одобрение. Дали не бях твърде бърз? Започнах да тренирам търпението си. Тя ме изваждаше от затрудненото положение, неуморима, сякаш се бяхме впуснали в някакво атлетическо състезание. Опитвах се да бъда нежен — никакъв успех. Превъртях и се правех на първобитен човек. Експериментирахме пози, свирех на нея като на китара, работех и над нея и под нея, докато не плуввах в пот и тялото започваше да ме боли. Приемах я със сляпа привързаност.

Нищо не помогна.

Спомних си сексуалното поведение, за което бе говорила по време на упражнението. Случаят, който не можеше да преодолее — комуникационен срив. „Доктор Круз казва, че трябва да се противопоставим на собствената си защитна система, преди да сме в състояние да помагаме на другите.“

Атаката срещу нейните оправдания я бе довела до сълзи. Борих се, за да открия начина за общуване, без това да я доведе до срив. На ум съставих и отхвърлих няколко речи преди накрая да стигна до един монолог, който изглеждаше минимално болезнен.

Реших да го изпълня, докато лежахме проснати на задната седалка. Все още бяхме оплетени — главата ми върху запотената й гръд, ръката й — заровена из косата ми. Продължаваше да ме роши, докато слушаше, после ме целуна и каза:

— Не се притеснявай за мен, Алекс. Чувствам се добре.

— Искам и ти да получаваш удоволствие.

— О, наслаждавам се, Алекс. Харесва ми.

Започна да тресе бедрата си, възбуждайки ме, после ме прегърна с ръце, докато аз продължавах да нараствам вътре в нея. Тя натисна надолу главата ми, изсмука устните ми с нейните, като засилваше натиска на таза и ръцете си, поемайки тежестта, заклещвайки ме в обятията си. Извиваше тялото си като арка, после потъваше, въртеше се и се отпускаше, повишавайки възбудата, докато удоволствието бе изсмукано от мен на дълги, конвулсивни талази. Изкрещях, величествено безпомощен, почувствах гръбнака си разбит, ставите ми изскочиха от гнездата си. Когато се успокоих, тя пак започна да рови с пръсти из косата ми.

Отново получих ерекция, започнах да правя движенията. Тя се изтърколи изпод мен, навлече полата си, извади пудриерата и оправи грима си.

— Шарън…

Постави пръст върху устните ми.

— Толкова си добър с мен. Прекрасен.

Затворих очи и се унесох за няколко минути. Когато дойдох на себе си, тя гледаше вторачено някъде в пространството, сякаш въобще не бях там.

От тази нощ нататък изоставих надеждата за съвършена любов и започнах да се възползвам егоистично. Тя възнагради усърдието ми с преданост и раболепие, макар аз да бях онзи, когото моделираха.

Терапевтът у мен знаеше, че нещата вървят в грешна посока. Възползвах се от терапевтични аргументи, за да заглуша съмненията си.

Не сторих нищо, за да я принудя. Тя сама щеше да се промени, когато бе готова.

Дойде лятото и дружбата ми приключи. Шарън бе завършила първата година от следването си с най-високи оценки от всички приемни изпити. Аз току-що бях взел изпита си за лицензиране и от есента щях да започна работа в детската клиника „Уестърн Педс“. Време за празнуване, но нямах никакви доходи до есента. Писмата на кредиторите ставаха все по-заплашителни. Щом ми се представи възможност да спечеля големи пари, аз веднага се залових за нея — договор за изпълнения с танцов оркестър в Сан Франциско за осем седмици. Щях да свиря три пъти на вечер, шест вечери в седмицата в „Марк Хопкинс“. Четири хилядарки, плюс стая и храна в мотела на улица „Ломбард“.

Помолих я да дойде на север с мен, отдадох се на видения за закуска в „Сосалито“, хубав театър, Дворецът на изящните изкуства, автостоп до Тамалпе.

Тя отговори:

— Много би ми се искало, Алекс, но има неща, за които трябва да се погрижа.

— Какви са тези неща?

— Семейни работи.

— Имаш проблеми у дома?

Тя бързо отсече:

— О, не, не. Просто обичайните.

— Това нищо не ми говори. Въобще не знам какви са обичайните работи, защото никога не си говорила за семейството си.

Нежна целувка. Потръпване.

— Те са просто едно семейство, като всички останали.

— Позволи ми да отгатна. Искат да те върнат обратно в цивилизацията, за да могат да те свържат с местните фамилии.

Тя се засмя. Отново ме целуна.

— Фамилии? Едва ли.

Прегърнах я през кръста, гушнах я.

— О, да. Сега мога да си представя. Само след няколко седмици ще взема вестника и ще видя снимката ти в рубриката „Общество“, сгодена за един от онези приятели с три фамилни имена и кариера на банкер.

Това я накара да се изкикоти.

— Не мисля така, мили мой.

— Тогава защо?

— Защото сърцето ми принадлежи на теб.

Хванах лицето й в моите ръце, погледнах в очите й.

— Наистина ли, Шарън?

— Разбира се, Алекс. Ти какво си мислиш?

— Мисля, че след цялото това време не те познавам добре.

— Ти ме познаваш по-добре от всеки друг.

— Това все още не е достатъчно.

Тя задърпа ухото си.

— Наистина те обичам, Алекс.

— Тогава ела да живееш с мен, когато се върнеш. Ще си взема по-голямо и хубаво жилище.

Целуна ме толкова страстно, че помислих това за съгласие. После се отдръпна и каза:

— Не е толкова просто.

— Защо не?

— Нещата са някак… сложни. Моля те, нека не говорим за това точно сега.

— Добре. Но мисли по въпроса.

Тя облиза долната част на брадата ми и рече:

— М-м-м. Ти мисли за това.

Започнахме да се галим. Притиснах я към себе си, зарових лице в косите й, в плътта й. Приличаше на гмурване във вана със сладък крем.

Разкопчах блузата й.

— Готов съм да те загубя. Вече ми липсваш.

— Това е добре. Ще се забавляваме през септември.

После разкопча ципа ми.

В десет и четиридесет тръгнах на среща с агента по недвижимата собственост. Мекото лято накрая бе започнало да изпепелява растенията, температурите се повишиха неимоверно, а въздухът миришеше на изгорели газове от пещ. Но Никълс Кениън все още бе изпълнен със свежест — окъпан в слънчева светлина и огласен от провинциални звуци. Не бе за вярване, че Холивуд — мошениците и тъпанарите — бяха само на няколко метра оттук.

Когато стигнах до къщата, решетъчната врата бе отворена. Закарах севила нагоре до къщата и паркирах до тъмночервен „Флийтууд Бруъм“ с хромирани джанти, телефонна антена на задното стъкло и табелка с надпис „СЕЛХАУС“.

Висока, тъмна брюнетка излезе от колата. Бе в средата на четиридесетте, хубава фигура — очевидно се поддържаше с аеробика, стегната в доста прилепнали, фабрично избелени джинси, ботуши с висок ток, блузон и доста деколтиран елек от черно кадифе, украсен с изкуствени диаманти. Носеше дамска чанта от змийска кожа, огромни изкуствени бижута от оникс и стъкло и шестоъгълни слънчеви очила, фосфоресциращи в синьо.

— Докторе? Аз съм Мики.

Под очилата се разля широка, изкуствена усмивка.

— Алекс Делауер.

— Това ли е доктор Делауер?

— Да.

Премести очилата върху темето си, прецени с поглед калта върху севила, после облеклото ми — вехти панталони от рипсено кадифе, поизбеляла риза и сандали „Хуарача“.

Прилагаше наум теста на „Дън и Брадстрийт“ върху мен: „Казва, че е лекар, но градът е пълен с неуспели артисти. Кара «Кадилак Севил», но колата е на осем години. Дали не е поредният измамник? Или някой, който в миналото е имал, но е загубил?“.

— Прекрасен ден — изрече на глас. Едната й ръка беше върху дръжката на вратата, но продължаваше да гледа изпитателно и се тревожеше. Срещите със странни мъже високо по хълмовете може би карат една жена за миг да се поколебае.

Усмихнах се и направих опит да изглеждам безобиден.

— Прекрасно — и погледнах към къщата. На дневна светлина вече видяното изглеждаше още по-зле. Моето лично късче от един град на духове. Призрачен.

Тя погрешно схвана мълчаливата ми оценка за неодобрение.

— Има страхотна гледка от вътре. Наистина е по-чаровно, чудесна конструкция. Мисля, че архитект е бил един от студентите на Нойтра.

— Интересно.

— Току-що сме го обявили за продажба, докторе. Дори не сме правили подобрения. Всъщност как се добрахте до къщата?

— Винаги съм харесвал Никълс Кениън. Приятел, живеещ наблизо ми каза, че се продава.

— О. Вие какъв лекар сте?

— Психолог.

— Имате свободен ден?

— Полуден. Един от малкото.

Погледнах часовника си и се опитах да се направя на зает. Това сякаш я накара да повярва. Отново се усмихна.

— Племенницата ми иска да стане психоложка. Тя е много умно малко момиче.

— Това е страхотно. Пожелавам й успех.

— О, мисля, че сами постигаме успехите си, нали, докторе?

Тя извади ключове от чантичката си. Тръгнахме към облицованата с дървени летви предна врата. Влязохме в малко дворче с няколко засадени растения и стъклени камбанки, които помнех, че звънтяха над трегера, като ги духнеше вятъра, но оставаха неми в жаркия, неподвижен въздух.

Влязохме вътре и тя започна да си казва урока, добре изрепетиран предварително.

Правех се, че слушам, кимах с глава и промърморвах „Ъ-х-ъ“, когато моментът настъпеше. Насилвах се да я следвам, вместо да я водя. Познавах по-добре от нея мястото.

Вътрешността миришеше на препарат за почистване на килими и боров шампоан. Бе излъскано до блясък, смъртта и безредието — старателно отстранени. Но на мен ми изглеждаше погребално и отблъскващо — като в черен мавзолей.

Предната част на къщата се състоеше от едно цяло помещение, съдържащо дневна, столова, кабинет и кухня. Обзавеждането й бе пълна скръб. Боядисани в цвят на зелено авокадо шкафове, чиито пластмасови плотове пък бяха в коралова разцветка. Същото бе и кътчето за закуска, свряно в един ъгъл. Мебелите бяха от светло дърво, облицовани в пастелен изкуствен плат. Краката им пък бяха от паяково черно желязо. Стените бяха покрити с платнени бежови тапети и върху тях висяха портрети на арлекини и ведри морски пейзажи. Книжните лавици върху конзоли бяха натъпкани с томове по психология. Същите книги.

Сладникава и най-обикновена стая. Но сладникавостта насочваше погледа на изток, към стена от стъкло — толкова чисто, че бе почти невидимо. Стъклени плоскости, разделени от плъзгаща се врата, също от стъкло.

От другата страна имаше тясна тераса с теракотен под, оградена от бял, метален парапет. Над парапета — прекрасна гледка, изпълваща очите и радваща духа — високи върхове, сини небеса, лятна зеленина.

— Това вече е нещо, нали — каза Мики Мерабян, като разпери едната си ръка, сякаш панорамата бе картина, нарисувана от нея.

— Наистина е нещо.

Излязохме вън на терасата. Почувствах се замаян, припомних си една вечер на танци. Бразилски китари.

„Нещо да ти покажа, Алекс.“

Късен септември. Върнах се в Ел Ей преди Шарън. Бях по-богат с 4000 долара и дяволски самотен. Тя си бе тръгнала, без да остави адрес или телефонен номер. Разменили си бяхме само картички. Редно бе да съм обиден, макар че тя бе всичко, за което бях мислил, докато карах по брега.

Тръгнах право към „Къртис Хол“. Управителят ми каза, че е напуснала общежитието и нямало да се връща този семестър. Никакъв адрес, никакъв телефон.

Тръгнах си яростен и нещастен, сигурен, че съм бил прав: била е прелъстена обратно към сладкия живот — излиза с богатски момчета, нови играчки. Никога нямаше да се върне.

Апартаментът ми се стори по-мръсен от всякога. Гледах много да не се свъртам там. Прекарвах колкото се може повече време в болницата, където предизвикателствата на новата ми работа ми помагаха да се разсейвам. Поех всички възможни случаи от листата на чакащите, доброволно започнах да дежуря нощна смяна в залата за „Спешни случаи“. На третия ден тя се появи в кабинета ми с щастлив израз, почти трескава от задоволство.

Затвори вратата. Дълбоки целувки и прегръдки. Тя даде признаци, че съм й липсвал, позволи на ръцете ми да погалят закръглените й части. После се отдръпна, бликаща от щастие и смях.

— Свободен ли си за обяд, докторе?

Заведе ме на болничния паркинг до една блестящо червена и чисто нова „Алфа Ромео Спайдър“ кабриолет.

— Харесваш ли го?

— Разбира се, великолепно е.

Тя ми напъха ключовете.

— Карай ти.

Обядвахме в едно италианско ресторантче в Лос Фелис, слушахме оперна музика и ядохме каноли за десерт. Обратно в колата тя ми каза:

— Има нещо, което искам да ти покажа, Алекс.

Насочи ме към Никълс Кениън.

Щом завих по алеята към сивата, покрита с керемиди къща, тя попита:

— Е, какво мислиш, докторе?

— Кой живее тук?

— Винаги вярната ти.

— Под наем ли я взе?

— Не, тя е моя!

Излезе от колата и заподскача на един крак към предната врата.

Изненадах се, че къщата бе обзаведена, но изумлението ми бе още по-голямо, поради старомодния, запазен от петдесетте вид на това място. В онези времена органичното бе на голяма почит: земни тонове, домашно изработени свещи и ориенталски платове с преливащи се цветове. Всичкият този алуминий, пластмаси, монотонните и студени цветове изглеждаха декласирани, карикатурни.

Тя се плъзгаше наоколо, излъчвайки гордост от притежанието, дръпна завесите и ми показа стъклената стена. Гледката ме накара да забравя алуминия.

Не бе студентска квартира все пак. Помислих, че това е „номер“. Някой бе обзавел къщата за нея. Някой достатъчно стар, който през петдесетте е могъл да купи мебели.

Круз може би? Тя никога не бе изяснила отношенията им.

— Е, какво мислиш, докторе?

— Наистина е нещо. Как успя да се намъкнеш в нея?

Тя бе в кухнята и наливаше севън ъп в две чаши. Цупеше се.

— Не ти харесва.

— Не, наистина ми харесва. Фантастична е.

— Тонът ти ми говори нещо различно, Алекс.

— Просто се чудех как си успяла да го постигнеш. Финансово.

Тя направи театрална гримаса, погледна ме кръвнишки и отговори с гласа на Мата Хари:

— Аз водила таен живот.

— Аха.

— О, Алекс, не бъди толкова кисел. Не съм преспала с някого, за да я имам.

Това ме шокира.

— Не съм намеквал, че си го направила.

Усмивката й беше дяволита.

— Но ти мина през ума, сладък принце.

— Никога. — Гледах навън към планините. Над розово-кафявия хоризонт небето бе като прозрачна вода. Още едно съвпадение на цветовете от петдесетте.

— Нищо не ми е минало през акъла. Просто не бях подготвен. Не съм те виждал и чувал цяло лято и сега изведнъж ми сервираш това.

Тя ми подаде сода и сложи глава на рамото ми.

— Страхотна е. Не чак колкото си ти, но все пак е страхотна. Наслаждавай й се.

— Благодаря ти, Алекс. Ти си сладур.

Известно време постояхме там, пиейки на малки глътки. После тя отключи плъзгащата се врата и ние пристъпихме на терасата. Тясно бяло пространство, свободно висящо само върху две конзоли. Сякаш стъпвахме върху облак. Варовиковият мирис на сух храст се издигаше от каньоните. В далечината бе емблемата „ХОЛИВУД“ — провиснала и разбита, една реклама на съсипани мечти.

— Има и басейн — каза тя. — От другата страна.

— Искаш ли да се гмурнем голи?

Тя се разсмя и се облегна на перилата. Докоснах косата й, пъхнах ръка под пуловера и започнах да галя гърба й.

Изстена от задоволство, наведе се към мен, протегна ръка и ме удари по челюстта.

— Предполагам, би трябвало да дам обяснение. Само че е много объркано.

— Имам много време — казах.

— Наистина ли? — попита тя с внезапна възбуда. Завъртя се и хвана лицето ми в своите ръце. — Значи не трябва веднага да се връщаш в болницата?

— До шест имам само срещи. Зает съм чак в осем.

— Страхотно! Можем да поседим малко тук и да погледаме залеза. После ще те закарам обратно.

— Ти щеше да обясниш — напомних й.

Но тя вече бе влязла вътре и бе пуснала стереоуредбата. Чу се бавна бразилска мелодия — нежни китари и дискретни перкусии.

— Води ме — каза тя, връщайки се на терасата. Обви ръце около мен. — В танца се предполага, че води мъжът.

Залюляхме се заедно, корем до корем, език до език. Когато музиката свърши, тя ме хвана за ръка и ме поведе през късото антре към нейната спалня.

И още безцветни, украсени със стъкло мебели, лампион, ниско, широко легло с квадратни избелели табли. Над него — два тесни, високи прозорци.

Тя свали обувките си. Когато изритвах моите, забелязах нещо на стените: грубовати, детински рисунки на ябълки. Молив и пастел върху хартия с цвят на овесена каша. Но бяха поставени в скъпи рамки и покрити със стъкло.

Бе странно, но много не се замислих по въпроса. Тя бе спуснала плътни завеси над прозорците и стаята бе потънала в тъмнина. Усетих парфюма и ръката, която бе сложила върху слабините ми.

— Хайде — каза тя с безплътен глас, а ръцете й натиснаха раменете ми с неподозирана сила. Тя се стовари върху ми и ме просна на леглото, качи се отгоре и страстно ме целуна.

Прегърнати се търкаляхме, любихме се напълно облечени. Тя — седнала, с глава облегната на таблата, с разтворени крака, ръцете й обхванали коленете. Бях коленичил пред нея като за молитва, сякаш я набождах на кол с ръце, впити в горната рамка на таблата на леглото.

Неудобна поза като на задната седалка. Когато всичко свърши, тя изпълзя изпод мен и каза:

— Сега ще обясня. Аз съм сираче. И двамата ми родители умряха миналата година.

Сърцето ми все още биеше до пръсване.

— Съжалявам.

— Те бяха чудесни хора, Алекс. Много чаровни, изтънчени и дейни.

Безстрастен начин да се описва смъртта на нечии родители, но скръбта би могла да има много лица.

Важното бе, че тя говореше, разкриваше се.

— Татко бе художествен директор на едно от големите издателства в Ню Йорк. Мама — дизайнер по интериора. Живеехме в Манхатън, на Парк авеню и притежавахме вила в Палм Бийч и още една на Лонг Айлънд. Аз бях тяхното единствено малко момиченце.

Последната фраза бе изречена с особена тържественост, сякаш липсата на братя и сестри бе страхотна чест.

— Бяха много енергични хора, пътуваха доста. Това обаче не ме притесняваше, защото знаех, че много ме обичат. Миналата година бяха на почивка в Испания, близо до Майорка. Пътували са обратно към къщи след едно парти, когато колата им паднала от една скала.

Взех я в прегръдките си. Тя се почувства отпусната и облекчена, сякаш бе говорила за климата. Не бях в състояние да видя изражението на лицето й в тъмното. Очаквах гласът й да трепне, дишането да се учести, някаква сянка на горест. Нищо.

— Толкова ми е мъчно за теб, Шарън.

— Благодаря ти. Беше много тежко. Затова не желаех да разговарям за тях — трудно щях да го понеса. С разума си знам, че не е оптималния начин, за да се справя. Това спотайване на мъката в душата ми води към патологично страдание и повишава риска от всякакъв вид симптоми. Но с чувствата си — въобще не съм в състояние да говоря за това. Всеки път, когато се опитвах, просто не успявах.

— Не се напрягай. Всеки понася мъката по свой начин.

— Да, така е. Просто ти обяснявам защо не желаех да говоря за тях. И защо все още наистина не искам, Алекс.

— Разбирам.

— Знам, че ще го направиш. — Дълбока целувка. — Ти си толкова прав за мен, Алекс.

Замислих се за странния начин, по който току-що се бяхме любили.

— Така ли?

— О, боже, да. Пол…

— Какво Пол?

— Нищо.

— Пол ме одобрява ли?

— Не е точно това, Алекс. Но, наистина няма нищо против. Винаги разказвам колко страхотен си и той казва, че се радва, дето съм си намерила толкова добър човек. Той те харесва.

— Никога не сме се срещали.

Пауза.

— Той харесва онова, което му разказвам за теб.

— Ясно.

— Какво има, Алекс?

— Май двамата с Пол си споделяте много неща?

Почувствах ръката й да се промъква към слабините ми. Започна нежно да го извива и разтрива. Този път не се отзовах и тя пусна пръсти по-надолу, постави ги върху тестисите ми.

— Той е научният ми ръководител, Алекс. Наблюдава работата с моите пациенти. Това значи, че трябва да си говорим. — Нежно опипване. — Нека не обсъждаме него, а и никой друг повече, окей?

— Окей. Все още обаче съм любопитен откъде се взе къщата.

— Къщата ли? — каза тя с изненада. — О, къщата. Наследство, разбира се. Тя беше тяхна. На родителите ми. И двамата бяха родом от Калифорния, живели са тук преди да заминат на Изток — преди да се родя. Бях единственото им малко момиченце, затова сега е моя. Мина известно време докато се изясни собствеността, толкова много бумаги трябваше да се попълнят. По тази причина не можах да дойда с теб в Сан Франциско. Трябваше да изчистя всичко. Както и да е, сега вече имам къща и малко пари — там на Изток се намира попечителския фонд. Така и се снабдих с алфата. Знам, че е малко екстравагантно, но мисля, че си струва. Ти какво ще кажеш?

— Прекрасно е.

Продължи още малко да говори за колата, къде бихме могли да отидем с нея.

Но всичко, за което бях способен да мисля, бе къщата. Бихме могли заедно да живеем в нея. Печелех добри пари, можех да поема разходите по жилището, а и всички разходи.

— Сега вече имаме много повече пространство, достатъчно и за двама ни — казах, докато лекичко хапех ухото й.

— О, да. След спалнята, вече гледам да мога да се разпростра още. А ти ще можеш да ме посещаваш тук винаги, когато пожелаеш. Ще бъдем щастливи, Алекс.

„… с добри размери, особено според съвременните стандарти.“

Мики Мерабян бе набрала скорост.

„Страхотни възможности за обзавеждане, митично изобилие, а цената включва всички мебели. Някои от тях са истинска класика — можете да ги запазите, или да ги продадете. Всичко е тип-топ. Къщата наистина е скъпоценност, докторе.“

Обиколихме кухнята и минахме през малкото фоайе, водещо към спалнята. Първата врата бе затворена. Тя я подмина. Отворих и влязох.

— О, да. Това бе господарската спалня — каза тя.

Миризмата на дезинфекциращия шампоан тук бе по-силна и примесена с други промишлени аромати: амоняк от химикала за почистване на стъкла, препарат против насекоми, луга. Токсичен коктейл. Завесите бяха махнати, останали бяха само корнизът и връвчиците. Килимът също отсъстваше, разкривайки дюшемения под, изчистен от петна. Двата високи прозореца откриваха гледка към три върха и електрически далекопроводи. Но нямаше и повей, който да разреди химическата баня.

Нямаше и рисунки на ябълки.

Чух бръмчене. Тя също го чу. И двамата се огледахме за източника и веднага го открихме.

Рояк мушици, скупчени в средата на стаята, животински облак, чийто краища имаха формата на амеба.

„Отбелязват мястото.“

Независимо от опитите да бъде изтрита аурата на смъртта, насекомите знаеха — бяха усетили с техните примитивни малки мозъчета — какво се бе случило в стаята. Точно на това място.

Спомних си нещо, което Майло ми бе казал: „Жените убиват в кухнята, а умират в спалнята“.

Мики Мерабян видя изражението на лицето ми и грешно го прие за гнусливост.

— Отворените прозорци по това време на годината. Няма проблем да се погрижим за това. Продавачът е сериозен и изключително гъвкав. Сигурна съм, че не бихте имали проблеми да включите и всеки ремонт или подобрение като непредвидени разходи при подписване на договора, докторе.

— Защо той или тя продават?

Широката усмивка пак се появи.

— Нито е тя, нито е той, а е корпорация. Те притежават множество къщи и ги препродават често.

— Спекуланти ли са?

Усмивката замръзна.

— Това е лоша дума, докторе. Инвеститори.

— Сега кой живее тук?

— Никой. Наемателят скоро се изнесе.

— И е взел леглото.

— Да. Само мебелите в спалнята й принадлежаха. Смятам, че е била жена. — Понижи глас до конспиративен шепот. — Знаете, че хората от Ел Ей идват и си тръгват. Сега нека надзърнем и в другите спални.

Напуснахме мъртвата стая. Тя попита:

— Сам ли живеете, доктор Делауер?

Трябваше да помисля, преди да отговоря.

— Да.

— Тогава бихте могъл да използвате една от спалните за кабинет, а защо не и за преглед на пациентите.

Пациенти. Според вестника Шарън бе приемала пациентите си тук.

Чудех се за хората, които е лекувала. Влиянието, което смъртта й би могла да окаже върху тях.

После си дадох сметка, че в живота й е имало и някой друг. Някой, за когото отражението би било ужасяващо.

Мозъкът ми се преумори. Исках да бъда вън от там.

Но позволих на Мики да ме разведе наоколо, оставих дърдоренето й да минава през слуха ми известно време, преди да си погледна часовника: „О, трябва да си тръгвам“.

— Не мислите ли да ни представите оферта, докторе?

— Нужно ми е време да размисля. Благодаря ви, че ми я показахте.

— Ако търсите добър изглед, бих могла да ви покажа и други къщи от списъка.

Посочих часовника.

— С удоволствие, но точно сега нямам време.

— Защо не си уговорим среща за друг ден?

— Дори и за това нямам време. Ще ви се обадя, щом съм свободен.

— Добре — каза хладно.

Напуснахме къщата и тя заключи.

Вървяхме мълчаливо всеки към своя кадилак. Преди тя да е успяла да отвори своя „Флийтууд“, леко движение привлече вниманието и на двама ни. Шум от листа — копаещи животни?

Един мъж изскочи от зеленината и се втурна да бяга.

— Извинете! — извика Мики, борейки се да остане спокойна. В този миг съдбоносните й фантазии се отприщиха.

Беглецът се обърна, втренчи се в нас, спъна се, падна и отново успя да стане.

Млад. Разчорлена коса. Див поглед. Уста — отворена, сякаш беззвучно стенеше. Ужасен, луд, или и двете.

Пациенти…

— Онази порта — каза Мики. — Има нужда да се оправи. По-голяма безопасност — няма проблеми.

Гледах към беглеца, извиках: „Спри!“.

— Какво става? Познавате ли го?

Той увеличи скоростта, изчезна зад завоя по пътеката. Чух запалването на двигател, затичах се към дъното на алеята. Стигнах точно в мига, когато стар зелен пикап се отдалечаваше от бордюра. Свистене на скорости, лудешко взимане на завоя, твърде бърз ход, нестабилност. Някакви бели букви бяха написани на вратата, но не можах да ги разчета.

Изтичах обратно до моята кола, влязох.

— Кой е този? Познавате ли го?

— Не още.

6

Успях да го настигна, засвятках с фарове, натиснах клаксона. Не ми обърна внимание, изцяло бе погълнат от пътя, караше бързо, но се люшкаше. Опита се да изправи колата и отново засвистяха скорости. Пикапът излезе от строя, моторът се форсираше, сякаш подаваше газ, без да отпуска педала. Изведнъж натисна спирачките и спря напълно. Останах отзад, можех да го виждам през задното стъкло, докато се бореше и дърпаше скоростния лост.

Моторът се задави. Запали, после пак заглъхна. Започна да се спуска по нанадолнището и набра известна скорост, после спря, пак тръгна и накрая запълзя.

Около ограденото с телена мрежа блато, той остави волана сам да се върти и вдигна ръце. Пикапът забуксува, промени посоката и се насочи точно към оградата.

Удари се, не силно — дори не нагъна решетката. Спрях зад него. Гумите все още продължаваха да се въртят, после моторът напълно загасна.

Преди да имам шанса да изляза от колата, той вече бе изскочил от пикапа залитайки, с ръце висящи отстрани на тялото, като на горила, в едната стискаше бутилка. Заключих колата. Той бе дошъл точно до мен и риташе гумите на севила, натискайки с две ръце моята врата. Бутилката бе празна. Той я вдигна, за да счупи прозореца ми, отпусна шепи и тя падна от ръката му. Проследи падането, предаде се и ме погледна. Очите му бяха воднисти, присвити и зачервени.

— Ще… ти пръсна… задника, човече.

Завалена реч. Театрални гримаси.

— По дяволите… преследваш ме?

Затвори очи, загуби равновесие и падна по корем. Удари си челото в покрива на колата.

Състояние на мозъчна деградация, породено от продължително пиянство. Но животът му не бе чак толкова дълъг. На колко ли беше — двайсет и две-три годишен?

Той ритна колата, сграбчи дръжката на вратата, не постигна целта си и се обърка. Нещо повече от дете. Лице на бебе булдог. Нисък — около метър и шейсет, но як, с увиснали рамене и силни, почернели от слънцето ръце. Червена коса до раменете, сплъстена, несресана. Тънки мустачки и брада с цвят на мъх. Пъпчици по брадата и бузите. Носеше подгизнала от пот тениска, бермуди, обувки за тенис без чорапи.

— По дяволите, човече — каза и протегна юмрук. Ръцете му бяха възлести, с белези и рани, спечени от мръсотия.

Завъртя се на пети, напълно излезе от равновесие и се приземи на гръб.

Постоя така за малко. Преместих се на другата седалка и излязох от пасажерската врата на севила. Гледаше ме, без да помръдне, отново остави очите си да се затворят, сякаш нямаше сила да ги държи отворени.

Тръгнах към пикапа му. Форд на трийсет години, зле поддържан. Олющени бели букви гласяха: „Ди Джей Расмусен. Дърводелство и поставяне рамки“. На вратата под този надпис бе отбелязан номер на пощенска кутия в Нюхол. В пикапа имаше две стълби, сандъче с инструменти, няколко завеси на корнизи.

Интериорът бъкаше от празни бутилки — повечето „Гейторейд“, „Саудърн Комфорт“ и няколко кофи за изстудяване на вино.

Сложих ключовете му в джоба си, махнах капачката на дистрибутора и се върнах там, където бе останал той.

— Ти ли си Ди Джей?

Втренчен поглед. Отблизо вонеше на пот и урина.

— Какво правеше там горе?

Никакъв отговор.

— Последна почит ли отдаваше? На доктор Ренсъм?

Погледът рязко се смекчи. На прав път бях.

— И аз също.

Напсува ме. Последва воняща оригня, която ме накара да отстъпя. Той мърмореше, опита се да раздвижи едната си ръка, не успя. Затвори очи. Имаше болезнен вид.

— Бях неин приятел — казах.

Оригване и гъргорене. Изглеждаше готов да повърне. Отстъпих с още няколко крачки, зачаках.

Непродуктивна суха храчка. Очите му се отвориха и гледаха в нищото.

— Бях неин приятел, а ти?

Изпъшка. Отново се опита да повърне.

— Ди Джей?

— Ох, човече… ти се…

Отдалечи се, като се влачеше.

— Какво?

— Ебаваш… с… главата ми.

— Дори не се опитвам. Просто искам да разбера защо умря тя?

Пак вопъл.

Прокара език върху устните си. Опита се да се изхрачи, но само се олигави.

— Ако тя ти е била нещо повече от приятелка, сигурно за теб е било по-трудно. Загубването на терапевта може да бъде като загубването на родител.

Отново ме напсува.

— Тя лекуваше ли те, Ди Джей?

— По дяволите! — След няколко опита най-накрая успя да се изправи на крака, дойде до мен и падна върху ми.

Отпуснат като дрипа, с огромни ръце, но мъртво пиян, не можа да възпроизведе удар. Лесно го парирах с ръка на гърдите. Хванах и двете му ръце и го поставих обратно на земята.

Показах му капачката и ключовете.

— Хей, човече… какво, по…

— Не си в състояние да шофираш. Ще ги задържа, докато не ми покажеш, че си се съвзел.

Пак изпсува, но не така убедително.

— Кажи ми Ди Джей. Тогава ще се пръждосам.

— За… какво?

— За това, че си бил пациент на доктор Ренсъм.

Ненормално тръскане на главата. „Ъх-ъх… не съм… луд.“

— Каква е връзката ти с нея?

— Болен гръб.

— Силни болки?

— Ударих се… шибана работа. — Докато си спомняше, усилено хапеше устни.

— Доктор Ренсъм ти помагаше да преодолееш болката ли?

Кимване.

— И… после… — Направи отчаян опит да си върне ключовете. — Дай си ми ги.

— После какво?

— Върни ми ги, човече!

— След като тя ти излекува болката, какво стана?

— Шибай се! — изстена той. Жилите на врата му изпращяха, той изстреля диво юмрук, не уцели, направи опит да стане, не можеше да повдигне задник от земята.

Бях налучкал нещо. Това ме накара да се замисля.

— По дяволите, нищо след това! Дяволски нищо!

Той скръсти ръце, изпсува, опита да се изправи, залюля се.

— Кой те насочи към доктор Ренсъм, Ди Джей?

Мълчание.

Повторих въпроса.

— Ши-бай-се!

— Може би има и други пациенти, които се чувстват толкова зле, колкото ти, Ди Джей.

Усмивката му бе болезнена. Поклати немощно глава. „Ъ-х-ъ.“

— Ако можехме да открием кой ги е насочвал, щяхме да се свържем. Да им помогнем.

— Няма… никакъв… шибан… начин.

— Някой трябва да се свърже с тях, Ди Джей.

— Аз съм… ти да не си някакъв… шибан Робин Худ?

— Приятел. Психолог като нея.

Той се огледа наоколо. Изглежда за пръв път успя да забележи околността.

— Къде съм?

— Встрани от пътя. Точно под дома на доктор Ренсъм.

— Ти кой си? Някой шибан… Робин Худ?

— Приятел. Кой ти я препоръча, Ди Джей?

— Лекар.

— Кой лекар?

— Кармен.

— Доктор Кармен?

Той се закикоти.

— Кармен… лекар.

— Докторът на Кармен ли?

Кимване.

— Коя е Кармен?

— Шибай се!

— Как се казва лекарят на Кармен?

Още няколко заобикалки, докато каже: „Бев… Хилс… евреин… Уайн…“. Не бях сигурен, името ли ми казва, или моли за питие.

— Вино ли?

— Доктор Уайнши-и-ба-н.

— Уайн и още нещо? Уайнстайн? Уайнбърг?

— Градина, расте, расте, расте.

— Уайнгардън? Д-р Уайнгардън ли?

— Голяма… уста, еврейка.

Свлече се и падна, остана да лежи на една страна.

Сръгах го. Не помръдна. След като си записах номера на пощенската кутия от вратата на пикапа му, затърсих между бутилките в кабината, намерих една пълна наполовина и я изпразних. После изпуснах въздуха на две от гумите му, взех едно от одеялата върху седалката, скрих ключовете под останалите две, напъхах капачката на дистрибутора на дъното на сандъчето за инструменти. Ако допуснем, че би се справил с всичко това, тогава той би бил достатъчно изтрезнял, за да шофира сам. После проснах одеялото върху него и го оставих да се наспи.

Карах и си казах, че ще използвам пощенската кутия, за да го открия след няколко дни. Щях да му дам кураж да се обърне към друг терапевт.

Бог ми е свидетел, той се нуждаеше от помощ. Въпреки че алкохолизмът бе добра основа и съдържаше голям потенциал за насилие — едно от тези жестоко изтерзани млади бичета, израснали под силен натиск, които оставят нещата да се нажежат до край, а после избухват, без да заплашват с юмруци, остриета, вериги, кокалчета и пистолети.

Не съвсем типичен пациент от частната практика. Къде ли го е намерила Шарън? Колко ли други като него е лекувала? И колко ли лесно раними личности са на предела на нервната криза, защото тя повече няма да е там, за да ги поддържа?

Припомних си внезапната ярост на Расмусен, когато попитах какво е станало след излекуването на болката.

Глупавото предположение, което не можех да докажа, но то не искаше да избледнее бе, че отношенията му с Шарън са прехвърлили границата на лечението. Нещо достатъчно силно, за да го върне обратно към дома й. Търсене? На какво?

По стъпките на Трап…

Би ли могла тя да спи и с двамата? Дадох си сметка, че съм се чудел за същото по отношение на шейха на партито. И за Круз преди много години.

Може би съм продължил да следвам тази мисловна линия, измислял съм. Предполагал съм сексуални връзки, които никога не са съществували, защото собственото оплитане с нея бе толкова плътско.

Както би казал Майло: „Ограничено мислене, приятелче“.

Ограничено или не, обаче не можех да се освободя от него.

Върнах се вкъщи в един и половина, намерих бележка от Мора Бенън — стажант репортерката и от детектив Делано Харди. Дел разговаряше по другия телефон, когато се обадих и затова извадих телефонния указател и започнах да търся доктор Уайнгардън от Бевърли Хилс.

Имаше двама с това име — Айзък на улица „Бедфорд Драйв“ и Лесли на „Роксбъри“.

Айзък Уайнгардън отговори на собствения си телефон. Звучеше като възрастен човек с мек, любезен глас и виенски акцент. Когато разбрах, че е психиатър, бях сигурен, че това е моя човек, но той отрече да познава Шарън или Расмусен.

— Изглеждате ми разтревожен, млади човече. Мога ли с нещо да ви помогна?

— Не, благодаря.

Телефонирах в офиса на Лесли Уайнгардън. Секретарката каза: „Докторът има пациент сега“.

— Можете ли да му предадете, че става въпрос за доктор Шарън Ренсъм.

— Той е тя. Не прекъсвайте връзката.

В продължение на няколко минути слушах Мантовани. После: „Докторът не може да бъде безпокоен. Каза да взема номера ви, ще ви се обади“.

— Бихте ли могли да ми кажете, дали доктор Уайнгардън изпраща пациенти на доктор Ренсъм?

Забавяне. „Нямам представа. Предавам само онова, което ми нареди докторът.“

В два и петнайсет се обади Дел Харди.

— Здрасти, Дел. Как вървят работите?

— Претрупан съм. Колкото по-горещо става, все повече работа ще се отваря. Какво мога да направя за теб?

Казах му за Шарън и Сирил Трап. За бързата продажба на къщата.

— Трап ли, ха? Интересно.

Но не звучеше заинтригуван. Въпреки че бе един от малкото детективи близък и на Майло, това приятелство не прерасна в дружба. Трап бе товар, който той не искаше да споделя.

— Никълс Кениън е към отдела в Холивуд. Така че не бих могъл дори да разбера кой се занимава със случая. С огромната работа, която имаме, целият отдел гледа да се отърве от рутинните случаи бързичко и върши много неща по телефона.

— Чак толкова бързо?

— Обичайно не, но никога не може да се каже със сигурност.

Не реагирах.

Той започна:

— Ти каза, че ти е била приятелка.

— Да.

— Мисля, че мога да задам няколко въпроса.

— Наистина ще ти бъда благодарен, Дел. Във вестника се казва, че не са били открити членове на семейството. Но аз знам, че имаше сестра близначка. Срещнах я преди шест години.

„Бях единственото им малко момиченце.“ Друга изненада.

— Име?

— Шърлий, с две „и“-та. Тя бе инвалид. Живееше в сиропиталище в Глендейл. Саут Бренд — на около два километра след Галериа.

— Име на мястото?

— Само веднъж бях там, не го забелязах.

— Ще проверя. — Понижи глас. — Слушай, оная работа за Трап. Капитанът не би се занимавал с някакви си безславни самоубийства. Значи присъствието му там е било нещо лично — може би във връзка с имението. Някои приятелчета се занимават с частна собственост, опитват се да им излезе евтино. Не в смисъл на добър вкус, но нали знаеш как става.

— Доналд Тръмп на местопрестъплението.

Той се засмя.

— Ти го каза. Още една възможност — жертвата беше ли богата?

— Произхождаше от богато семейство.

— Тогава, това ще да е — рече той, като в гласа му звучеше нотка на облекчение. — Някой е натиснал няколко копчета. От високо място е заповядано да се пази тишина, бързо са го изчистили. Трап е свикнал да работи с отдела в Холивуд — може би някой си е спомнил това и го е помолил да услужи.

— Персонифицирана услуга?

— Винаги се случва. Най-важното, когато си богат е, че притежаваш нещо, което никой друг не може да си позволи, нали? В днешно време всеки може да си купи мерцедес на изплащане. Наркотик, дрехи, все същите неща. Но тайна на интимния живот — това е върховен лукс в този град.

— Добре — казах, но се чудех кой ли е натиснал копчетата. Мигновена мисъл — шейхът на партито. Нямаше начин да го разбера от Дел, затова отново му благодарих.

— Не го споменавай. Скоро да си се чувал с Майло?

— Не. А ти? Мисля, че трябва да се върне в понеделник.

— Нито дума. Шефът по дежурствата каза, че трябва да бъде обратно в канцеларията в понеделник. Доколкото познавам Майло, това значи, че ще си бъде в града още в събота или неделя, ще ходи напред-назад и ще псува. Но няма да е скоро, убеден съм. Сега паразитите са на власт.

След като той затвори, погледнах в указателя. Няколко минути по-късно Мал Уърти позвъни, да ми напомни за утрешното даване на показания под клетва. Той ми се стори разтревожен за моето душевно състояние, продължи да ме разпитва дали съм добре.

— Чувствам се превъзходно. Дори и Пери Мейсън не би могъл да измъкне нещо по-добро от мен.

— Пери Мейсън бе компютър. Ти внимавай с онези приятелчета от застрахователното. Между другото, Денис определено твърди, че на Дерън не са му необходими повече сеанси. Тя иска сама да се справи. Но това между нас казано. Докато другата страна не бъде убедена, лечението на детето ще продължава до края на живота му. Че и повече.

— Дерън как се справя?

— Все същото.

— Накарай я да продължи лечението, Мал. Ако иска някой друг, ще й дам препоръки.

— Тя е доста непоколебима, Алекс, но ще продължавам да се опитвам. Междувременно се тревожа повече да й помогна да сложи нещо на масата. Чао.

През следващите няколко часа се подготвях за даването на показания и бях прекъснат от телефона.

— Д-р Делауер ли е? Мора Бенън? „Лос Анджелис таймс“?

Звучеше като че бе на тринайсет, имаше висок глас с леко съскане и акцент от Ню Ингланд и обърна съобщенията си във въпроси.

— Здравейте, госпожице Бенън.

— Нед Бионди ми даде номера ви? Толкова се радвам, че ви хванах — чудя се дали можем да се срещнем?

— С каква цел?

— Вие познавахте доктор Ренсъм, нали? Помислих си, дали не можете да ми дадете някаква допълнителна информация за нея?

— Не мисля, че ще ви бъда от полза.

— О? — Звучеше унило.

— Не бях срещал доктор Ренсъм от години.

— О. Само си помислих… Добре, нали знаете, опитвам се да дам добре оформена картина, да вложа някакъв подтекст? За биографията й? Толкова странно нещо, психоложка да се убие по този начин — все едно човек да ухапе куче, нали знаете? Хората ще се заинтересуват да разберат защо.

— Вие успяхте ли да научите нещо повече от онова, което написахте в първата статия?

— Не. Не успях, доктор Делауер. Има ли още нещо за откриване? Защото, ако има, наистина ще ви бъда много благодарна да го науча. Мисля, че полицията ми обръща гръб. Няколко пъти им се обаждах, но никой не се отзова. — Пауза. — Мисля, че не ме вземат на сериозно.

„Тайната на интимния живот, най-големият лукс.“

— Бих искал да ви помогна, но наистина нямам какво да добавя.

— Господин Бионди каза…

— Ако съм накарал господин Бионди да мисли нещо друго, много съжалявам, госпожице Бенън.

— Окей. Но, ако откриете нещо, моля ви да ме уведомите.

— Ще направя всичко възможно.

— Благодаря, доктор Делауер.

Седнах и се загледах през прозореца, усетих настъпващата самота.

Нещастието обича компанията — колкото е по-голямо нещастието на другия човек, толкова по-добра е компанията. Телефонирах на информацията в „Нюхол“ и поисках номера на Ди Джей Расмусен. Нямаше го в указателя.

Сетих се за единствената ми друга връзка с младия пияница и се обадих в кабинета на доктор Лесли Уайнгардън.

— Тъкмо щях да ви позвъня — каза секретарката. — Докторът може да се срещне с вас след последния си пациент, около шест.

— Наистина нямам нужда да си записвам час. Просто исках да поговоря с нея по телефона.

— Предавам онова, което тя ми каза, доктор Делауер.

— В шест е добре.

7

Кабинетът на Лесли Уайнгардън бе разположен в триетажна сграда от червена тухла, построена по времето на Конфедерацията, с варовиков корниз и горскозелени щори, разположена в сърцето на медицинския център на Бевърли Хилс. Отвътре бе облицована с вертикални плочи от златен дъб, зелено-розови килими. В указателя бяха записани няколко дузини обитатели: лекари, зъболекари и множество доктори на науките. Един от тях привлече вниманието ми: доктор Круз, П. П., апартамент 300. Имаше някакъв смисъл — там бяха разположени лекарски кабинети, но преди години адресът му бе различен.

Кабинетът на Лесли Уайнгардън бе на партера, срещу задната част на сградата. Върху табелката бе отбелязано, че е интернист и специалист по женски болести. Чакалнята бе малка и украсена според възможностите на бюджета — сиво-бели тапети, столове и модерни датски маси, колекция от гравюри, множество висящи растения, засадени в сламени кошници. Нямаше пациенти, но остатъците от дневния поток бяха очевидни: опаковки от дъвка, празно шишенце от аспирин и пластмасови таблички на масичката за кафе, разтворени списания по столовете.

Почуках на стъклената секция от вратата и почаках няколко секунди, преди тя да се отвори с плъзгане. Показа се испанка на около петдесет.

— Мога ли да ви помогна?

— Аз съм доктор Делауер. Имам уговорена среща с доктор Уайнгардън.

— Ще й съобщя, че сте тук.

Чаках половин час, прелиствах списанията и се чудех дали някой от тях е чел рубриката на доктор Пол Круз. В шест и половина вратата на вътрешния кабинет се отвори и отвътре излезе жена на около трийсет с приятна външност.

Бе миньонче, много фина, с права, къса коса и крехко, пълно с живот лице. Носеше звънтящи сребърни обеци, бяла копринена блуза, тъмносиви габардинени панталони с плохи и сиви велурени обувки. На врата й висеше стетоскоп. Под него имаше тежка, златна верижка. Чертите й бяха деликатни и правилни, очите — с форма на бадем и тъмнокафяви. Като на Робин. Носеше лек грим. Не се нуждаеше от него.

Изправих се.

— Господин Делауер? Аз съм доктор Уайнгардън.

Тя подаде ръка, а аз я поех. Костите й бяха крехки, дланта — нежна и суха. Постави двете си ръце на хълбоците.

— С какво мога да ви бъда полезна?

— Вие сте насочвали пациенти към психоложката Шарън Ренсъм. Не знам дали сте чули, но тя умря — самоуби се в неделя. Бих искал да поговоря с вас за нея. За да вляза във връзка с някои от онези пациенти.

— Да, четох вестника. Какво общо имате с нея и пациентите й?

Нито сянка от изненада.

— Най-вече лична връзка и донякъде професионална. — Подадох визитната си картичка.

Прочете я внимателно.

— Вие също сте психолог. В такъв случай не господин, а доктор Делауер. Беа ми каза господин. — Прибра картичката в джоба си. — Вие ли бяхте лекуващият й лекар?

Въпросът ме свари неподготвен.

— Не.

— Защото тя със сигурност имаше нужда от такъв. — Неодобрителен поглед. — Защо чак толкова се безпокоите за нейните пациенти?

— Натъкнах се на един от тях днес — Ди Джей Расмусен. Той ми даде името ви.

Това е накара да потръпне, но нищо не каза.

— Беше мъртво пиян. Подозирам, че няма да може да се съвземе и има опасност от срив. Може би насилие. Загубата на терапевт може да се окаже като загубата на родител. Чудя се колко ли от останалите…

— Да, да, разбира се. Всичко ми е ясно. Но все още не проумявам вашата тревога. До каква степен сте намесен във всичко това?

Замислих се за най-добрия начин да й отговоря.

— Донякъде чувствам известна вина. Шарън и аз бяхме близки познати едно време в университета. Не бях я виждал от години. Случайно я срещнах на едно парти миналата събота. Изглеждаше разтревожена от нещо, попита дали не би могла да говори с мен. Определихме си среща. Размислих и се отказах на следващия ден. Същата нощ тя се е самоубила. Предполагам, все още се чудя дали не бях в състояние да спра това. Бих искал да предотвратя допълнително страдание, ако мога.

— Дано да е истина. Нали не работите за някой адвокат мошеник?

— Защо бих го правил?

— Значи искате от мен да се свържа с всички пациенти, които съм насочила към нея? — усмихна се тя.

— И да ми съобщите за други източници на пренасочване, които са ви известни.

Усмивката стана студена.

— Това би било трудно, доктор Делауер. Идеята ви не е добра, а и няма чак толкова пренасочени пациенти все пак. Нямам представа кой друг й е пращал пациенти. Макар че със сигурност ги съжалявам.

Тя спря и сякаш търсеше подходящи думи.

— Шарън Ренсъм бе… Тя и аз… Добре де, вие кажете първо. Защо отказахте срещата?

— Не исках да се забърквам с нея. Тя е… Тя бе много сложна личност.

— Да, със сигурност. — Погледна си часовника и прибра стетоскопа. — Е, добре, отивам на обяд. Ще ви проверя. Ако сте този, за когото се представяте, ще говоря с вас. Но първо трябва да се нахраня.

Остави ме в чакалнята. Върна се няколко минути по-късно.

— Окей — каза го, без да ме погледне.

Отидохме в кафенето на „Брайтън“. Поръча си сандвич с риба тон върху ориз и билков чай. Аз подгоних две сварени яйца из чинията си, сякаш бяха гумени.

Ядеше бързо, без да се церемони. За десерт си поръча огромна порция сладолед с плодове и преди да отмести порцията, вече бе омела половината.

След като избърса устни, тя каза:

— Когато ми съобщиха, че някой се обажда заради Шарън, честно казано — доста се притесних. Тя ми причини неприятности. Отдавна не работим заедно.

— Какви неприятности?

— Само секунда — повика сервитьорката и помоли отново да й донесат чай. Поръчах си кафе. Сметката дойде с питиетата.

Взех я.

— Поемам разходите.

— Купуване на информация?

— Говорехте за проблемите, причинени от нея — усмихнах се аз.

Поклати глава, изпълнена със съмнения.

— Момче, въобще не съм сигурна дали все пак ми се ще да се вкарвам в тази история.

— Поверително — обещах.

— Законно ли е? Или е както при пациентите: „Вие сте моя терапевт“.

— Ако това ще ви успокои.

— Говорите като истински психо лекар. Да, успокоява ме. Заемаме се с опасна работа — етични проблеми. — Погледът й стана остър. — За мен нямаше друг изход да го предотвратя, освен да се обърна към съда за нарушаване на лекарската етика. Когато някой мошеник адвокат обаче успее да оправи такъв случай, той се нахвърля върху всеки лекар, изпратил пациент като свидетел в съда.

— Последното нещо, към което се стремя, е да подбуждам някого към съдебен иск — отговорих.

— Така е и при мен.

Тя удари с длани по масата, толкова силно, че солницата подскочи.

— Проклятие! Тя такъв ми го забучи! Само мисълта за нея ме подлудява. Съжалявам, че е умряла, но не изпитвам никаква горест. Тя ме използва.

Пийна една глътка от чая си.

— Срещнах я едва миналата година. Дойде, представи се и ме покани на обяд. Ясно ми бе какво прави — търсеше си пациенти. В това нямаше нищо лошо. Бях започнала да практикувам преди малко повече от година. По същия начин бях събирала клиентела. Първото ми впечатление от нея бе положително. Бе ясна, говореше открито, сякаш всичко беше наред. Препоръката й бе страхотна — най-различни клинични експерименти. Плюс това, че бе тук, в сградата — винаги е добре взаимно да си препращаме пациенти. Почти всичките ми пациентки са жени. Повечето от тях биха се чувствали по-комфортно с жена терапевт. Затова сметнах, че бих могла да опитам. Имах резерви единствено по отношение на външния й вид — бе толкова красива, чудех се дали това не би било заплаха за някои жени. Но реших, че това е мислене на сексолог и започнах да я препоръчвам на някои. Е, не бяха толкова много, слава богу! Нямам голяма клиентела.

— Кабинетът й на третия етаж ли беше? Заедно с доктор Круз?

— Точно така. Само че той никога не се появи, единствено тя. Веднъж ме заведе горе — малко кабинетче. Чакалнята — като пощенска кутия и един кабинет за консултации. Май асистираше на Круз, що се отнасяше до проблеми с психиката. Имаше номер на лиценза.

— Сертификат за асистент ли?

— Такова нещо. Всичко беше в реда на нещата.

Психолог асистент. Временна позиция, целяща осигуряване на практика за бъдещи докторати под ръководството на дипломиран психолог. Шарън бе защитила докторат преди шест години и отдавна притежаваше необходимите качества за пълен лиценз. Чудех се защо ли не го е получила. Какво бе правила през тези шест години?

— Круз й бе написал това страхотно препоръчително писмо. Той бе член на ръководството на факултета, затова реших, че писмото има някаква стойност. Наистина се надявах, че системата ще проработи и затова бях шокирана, когато не стана.

— Притежавате ли все още препоръката?

— Не.

— Помните ли още нещо от нея?

— Само онова, което вече казах. Защо?

— Опитвам се да проследя нещата от самото начало. Как ви издъни?

Погледна ме остро.

— Искате да кажете, че още не сте разбрал?

— Предположението ми е — лошо поведение в сексуалния смисъл. Спала е с пациентите си. Но повечето от тях са били жени. Тя обратна ли беше?

Засмя се искрено.

— Гей ли? Да, ясно ми е как сте могли да си го представите. Честно казано, не знам каква беше. Израсла съм в Чикаго. Нищо повече в този град не ме изненадва. Но чак пък толкова, не, тя не преспиваше с жени, доколкото ми е известно. Говорим за мъже. Съпрузи на пациентки. Гаджета. Мъжете не биха отишли на лечение, без някой да ги подтикне. Жените трябва всичко да свършат — да вземат препоръката, да запазят час за прегледа. Пациентките ми са искали да им препоръчам някого и аз съм изпратила около шест при нея. Тя ми се отблагодари, като преспа с тях.

— Как разбрахте?

По лицето й се изписа отвращение.

— Преглеждах си счетоводството и проверявах неплатените сметки и неявилите се на преглед. Забелязах, че голяма част от жените, чиито съпрузи бях насочила към нея, не си бяха платили, или не се явяваха на следващите при мен прегледи. Просто се набиваше на очи като загноял палец, защото всички останали бяха съвсем редовни, сметките отлично изчистени, а приходите напълно задоволителни. Започнах да се обаждам на всяка от тях и разбрах за случилото се. Повечето от жените не желаеха въобще да разговарят с мен — даже някои ми затвориха направо телефона. Но две от тях наистина проговориха. Първата направо ми даде да се разбера. Изглежда мъжът й бе ходил на няколко сеанса при Шарън, за да се оправи от служебен стрес. Тя го научила да релаксира и дотук. След няколко седмици му се обадила за доусъвършенстване на лечението. Безплатни сеанси. Когато се появил, тя се опитала да го съблазни, наистина станала настъпателна — съблякла се гола. Боже господи! Точно в кабинета. Той си взел шапката и право при жена си. Разказал й всичко. Тя беше бясна, каза, че трябва да се срамувам, дето пренасочвам пациенти към тази потайна, аморална кучка. С втората беше още по-зле. Тя само плачеше и плачеше.

Разтри слепоочията си, извади от чантичката си аспирин и го погълна с чай.

— Невероятно, нали? Безплатни сеанси за доусъвършенстване. Все още очаквам и друго да ми се случи — като „Ще се срещнем в съда“. Затова прекарах много безсънни нощи.

— Съжалявам.

— Не чак колкото мен. Сега пък вие твърдите, че Расмусен не е на себе си. Страхотно.

— Един от тях ли бе?

— О, да, истински принц. Приятелката му е тази, която просто плачеше. Тя е от непостоянната ми клиентела. Не много изискана. Неясни психосоматични проблеми. Нуждае се от внимание. Опознах я малко повече и тя започна да споделя за него — пиел прекалено, взимал наркотици, гонел я. Отделих доста време да я съветвам, опитвах се да й втълпя какъв неудачник е той и че трябва да го напусне. Разбира се, не го направи. Един от тези пасивни типове с жесток баща, който продължавал да се навърта с бащинските си сурогати. После тя ми каза, че гаджето се е наранило по време на работа, има силна болка в гръбнака и мисли за съдене. Неговият адвокат препоръчал психо лекар. Дали не познавам някого? Реших, че има някакъв шанс той да получи помощ и за главата си и го изпратих при Шарън. Казах й за всичките му други проблеми. Момче, тя как му помогна само! Как го срещнахте?

— Тази сутрин се бе изкачил до къщата й.

— Горе при къщата й ли? Дала е домашния си адрес на такъв боклук? Каква идиотка.

— Имаше кабинет у дома си.

— О, да, във вестника се споменаваше такова нещо. Има връзка наистина, защото тя се изнесе от тази сграда, веднага след като се скарах с нея за флиртовете. Имате ли диагноза за Расмусен?

— Някакъв вид личностен безпорядък. Възможна тенденция към насилие.

— С други думи — човек, създаващ неприятности. Страхотно. Той е най-слабата брънка, женомразец, неспособен да се контролира. И освен това вече се е сдобил с адвокат мошеник.

— Няма да съди заради сексуален тормоз — отвърнах. — Малцина мъже биха го сторили. Твърде неудобно е.

— Фронтален опит за физическо насилие над един мъжкар? Наистина се надявам да сте прав. И все пак, никой не се е раздвижил. Но това съвсем не означава, че няма да го направят. А дори и да бъда пощадена от съдебни неприятности, тя вече ми коства много по отношение на репутацията. Една клиентка ще сподели с десет други. И никоя от напусналите не ми е платила за свършената работа — говорим само за четиристотинте долара, такса за лабораторни изследвания. Не съм настроена да се примиря с такива щети без болка. Пълно е с лекари тук в западните квартали. Вие къде практикувате?

— Тук, но се занимавам с деца.

— О — чукна с върха на ноктите си по ръба на чашката. — Сигурно ви изглеждам твърде меркантилна, а? Ето ви на, алтруизъм, покривам сметките на пациентите, цялата тая работа с Хипократ. Но най-вече ми пука да си сложа тенекийка на задника. И въобще не се оправдавам по този начин. Защото, ако аз не се погрижа за себе си, никой друг няма да го стори. Когато пристигнах от Северозапад, за да се усъвършенствам като интернист в болницата „Дженерал Харбър“, срещнах най-великолепното момче на света. Ожених се за него три седмици по-късно. Сценарист, правеше проучвания в болницата за някакъв минисериал. И хоп — любов от пръв поглед. Съвсем неочаквано се сдобих с къща в Плая дел Рей, докато смъртта ни раздели. Каза, че се е запалил по мен, защото съм лекар. Закле се никога да не ме напусне. След две години го направи. Изпразни банковата ни сметка и замина за Санта Фе с някаква курва. Изминаха две години, докато успея да се съвзема.

Загледа се в чашата, сякаш търсеше някакви нишани за гледане на бъдещето.

— Работих дяволски усърдно, за да стигна дотук, а ето че една нимфоманка разби всичко на пух и прах. Затова не, няма да се обаждам на мъжете, които тя е подлудила, за да им поемам разноските. Големи момчета са, да се оправят. Вече сигурно са го обърнали на състезание помежду си — убеждават се един друг, че са „гвоздея на програмата“. И вие не се месете, доктор Делауер. Не ровете костите й.

Повиши глас. Хората ни гледаха. Забеляза и понижи тон:

— Как може такъв човек да става терапевт? А бе, хора, не проучвате ли кандидатите?

— Не достатъчно. Как реагира тя, когато й вдигнахте скандал?

— Доста странно. Само ме гледаше с онези огромни сини очи, напълно невинни, сякаш въобще не разбираше за какво иде реч. После започна да се вайка, сякаш се опитваше да си играе на терапевт със самата мен. Когато свърших, рече: „Извинявай“. Стана и си излезе. Нито обяснения, нито каквото и да е. На следващия ден я видях да изнася кашони от офиса си.

— Разговаряхте ли с Круз в качеството му на неин научен ръководител?

— Опитах се. Сигурно поне двайсет пъти съм го търсила. Дори му пусках бележчици под вратата. Никога не отговори. Бях под пълна пара, дори реших да подам оплакване. Накрая сметнах, че леко съм се отървала и просто престанах да се занимавам с това.

— Името му още седи в списъка на обитателите на сградата. Той не практикува ли тук?

— Както вече споменах, никога не съм го виждала. А когато го търсех, разговарях с портиера. И той въобще не го бе виждал. Десет към едно залагам, че Круз го е наел за нея. Тя сигурно и него го е побърквала.

— Защо го казвате?

— Защото специалността й бе да побърква мъжете, така ли е? Именно това правеше. Вероятно така си е пробивала пътя към доктората.

Замислих се върху това. Изгубих се в мислите си.

— Вие няма да продължите да се занимавате с търсенето на пациентите, нали?

— Не — отговорих, но взех решението едва в този миг. — Казаното от вас поставя нещата в друга плоскост. Но трябва нещо да направим за Расмусен. Той е бомба със закъснител.

— Оставете го да се самовзриви — още едно добро отърване.

— Ами ако нарани някой друг?

— Вие какво бихте могли да сторите, за да предотвратите такова нещо?

Нямах отговор.

— Слушайте, бих искала да бъда съвсем ясна. Желая да съм вън — свободна от цялата тази помия, от притесненията. Схванахте ли?

— Схванах.

— Със сигурност се надявам, че сте го разбрал. Ако използвате нещо от казаното, за да ме набъркате с нея, ще отрека да е излязло от моята уста. Досиетата на всички пациенти, до които тя се докосна, са унищожени. Ако споменете името ми, ще ви съдя за нарушаване на лекарската тайна.

— Успокойте се. Вие ми изложихте позицията си.

— Наистина се надявам, че е така.

Сграбчи сметката от ръката ми и стана.

— Ще платя аз. Благодаря ви.

8

Безплатни посещения за доусъвършенстване на лечението. Това ми навя мисли, които бях забравил.

На път за вкъщи мислех колко ли мъже Шарън е превърнала в свои жертви. Колко ли време е продължило? Сега ми бе невъзможно да си представя мъж в живота й, без да допусна сексуална връзка.

Трап. Шейхът. Ди Джей Расмусен. Всички ли бяха жертви?

Чудех се особено за Расмусен. Все още ли е поддържал връзки с нея в момента на смъртта й? Това би обяснило защо загубата така дълбоко го бе наранила. Защо пиеше до вкаменяване и правеше дълги обиколки около дома й.

И срещна друг екскурзиант: мен.

„Как е възможно такъв човек да стане терапевт все пак? Абе хора, вие не ги ли проверявате?“

Не я бях заличил от живота си. Дълго време го бях осмислял, като си казвах, че съм бил млад и наивен, твърде зелен, за да познавам нещо по-добро. И въпреки това само преди три дни отново бях готов да се предам и да се срещна с нея. Готов да започна… какво?

Фактът, че бях отказал срещата, ме успокояваше все пак. Но ако тя се бе обадила и бе поставила клопката в гласа си, бе казала какво чудесно момче съм — тогава какво? Бих ли могъл да се съпротивя на усещането, че съм желан? Дали щях да отхвърля възможността да чуя „проблема“ й, дори евентуално да го разреша?

Нямах честен отговор. Което говореше много за моралните ми устои. И за духовното ми здраве.

Затънах в себеоценката си, появиха се съмнения, които бях сметнал за изчистени по време на терапевтичното ми обучение. Кое ми даваше право да моделирам живота на други хора, когато не можех да туря ред в собствения си? Кое ме правеше авторитет пред децата на други хора, когато самият аз никога не бях отгледал собствено дете?

Доктор Експерт. Кого, по дяволите, залъгвах?

Спомних си добрата, майчинска усмивка на Ада Смол — моята научна ръководителка. Нежен глас с бруклински акцент. Мек поглед. Безусловно приемане, дори и лошите новини, поднесени внимателно, се приемат по-леко…

„… твоята силна нужда винаги да контролираш нещата, Алекс. Не е голям дефект, но в определен момент ще се наложи да я изследваме…“

Ада бе извървяла с мен дълъг път. Имах щастието да бъда прикрепен към нея. Сега бяхме колеги, взаимно си насочвахме пациенти, обсъждахме случаи. Можех ли някога да се върна при нея и да й покажа белезите си?

Шарън не бе имала такъв късмет с разпределението си. Пол Питър Круз. Овластен боклук. Мръсник. Дрънка все една и съща плоча — теорията за еднаквите възможности. Допусках на какво приличаше обучението по терапевта под негово ръководство. Въпреки че тя бе останала дълго заедно с него, след като се бе дипломирала — негова асистентка и след получаване на лиценза.

Вършела бе мръсотиите си в наетото от него помещение. Това говореше достатъчно и за него, и за нея. Чудех се кой кого е мамел в техните отношения.

Експлоататори. Жертви.

Но последната й жертва бе самата тя. Защо?

Опитвах се да престана да мисля за това. Извиках Робин в съзнанието си. Независимо от обрата на нещата, онова, което някога имаше помежду ни, поне бе истинско.

Веднага щом влязох вкъщи, позвъних в Сан Луис Обиспо.

— Здравей.

— Здрасти, Робин.

— Алекс, мама каза, че си ме търсил. Опитах се да се свържа с теб няколко пъти.

— Току-що влизам. Мама и аз проведохме страхотен разговор.

— О, тя сигурно те е отегчила?

— Нищо необичайно. Главното е, как се държи с теб?

— Мога да се справям с нея.

— Сигурна ли си? Струваш ми се уморена.

— Така е, но няма нищо общо с нея.

— Добре тогава. Може би ще закопнееш за доброто старо време и ще вземеш да си дойдеш?

Тишина.

— Както и да е — казах аз. — Просто реших да се обадя и да проверя как си.

— Мотая се. А ти, Алекс, как се оправяш?

— Просто превъзходно.

— Наистина ли?

— Е, полупревъзходно, ще ми повярваш ли?

— Какво се е случило, Алекс?

— Нищо.

— Сякаш нещо ти тежи, така ми звучиш.

— Няма нищо. Седмицата не мина много добре, все пак.

— Съжалявам, Алекс. Знам, че бе търпелив…

— Не, това няма нищо общо с теб.

— О, така ли? — Звучеше по-скоро обидена, отколкото облекчена.

— Някой, когото познавах от студентските години се самоуби.

— Колко ужасно!

— Да, ужасно е.

— Добре ли познаваше тази личност?

Въпросът малко ме затрудни.

— Не, наистина не чак дотам.

— И все пак тези неща са толкова тревожни.

— Какво ще кажеш да сменим темата?

— Разбира се. Нещо сбърках ли?

— Не, просто не искам да се връщам към това нещо.

— Е, добре.

— Все пак ще те оставя на мира сега.

— Не бързам за никъде.

— Окей.

Нямаше много за разказване и когато оставих слушалката, се почувствах празен. Запълних свободното пространство със спомени за Шарън.

И през втората есен останахме гаджета. Отношенията ни бяха много разнообразни. Когато успявах да се доближа до нея, тя винаги казваше „Да“, имаше много сладки неща за разказване, подтикваше ме да споделям с нея академичните си познания. Шепнеше в ухото ми, разтриваше гърба ми, разтваряше за мен краката си с лекотата, с която си поставяше червилото, настоявайки, че аз съм нейното момче, единственият мъж в живота й. Но да се добера до нея бе цяло предизвикателство. Тя бе много прикрита, никога не споделяше за произхода и семейството си.

Аз не се и натисках да разбера. Болницата ме притежаваше петдесет часа седмично, а през нощта взимах пациенти, с цел да спестя и да си купя собствена къща. Бях зает да оправям проблемите на другите хора, а пренебрегвах собствените си.

Няколко пъти се изтърсвах без предизвестие, пътувайки до „Джалмиа“, само за да намеря сивата къща заключена, а паркинга празен. Предадох се и минах без да я виждам няколко седмици. Но късно една събота вечер, след труден разговор с родителите на едно безмилостно деформирано новородено бебе, реших повече да не се спотайвам и тръгнах към Никълс Кениън. Когато свих по алеята към дома видях, че алфата е там.

Външната врата бе отключена и аз влязох.

Дневната бе ярко осветена, но празна. Повиках я. Без отговор. Повторих. Пак нищо.

Проверих спалнята й. Почти очаквах да я намеря с друг мъж в леглото. Наполовина го исках.

Но тя си беше там сама, седеше със скръстени крака върху леглото, абсолютно гола, със затворени очи, сякаш медитираше.

Бях влизал в тялото й толкова пъти, но едва сега го виждах необлечено. Беше безупречна, невероятно пищна. Въздържах се да я докосна. Прошепнах: „Шарън“.

Не шавна.

Помислих дали не се е отдала на някакъв вид самохипноза. Чувал бях, че Круз е майстор на хипнозата. Дали й бе давал частни уроци?

По-скоро приличаше на ранено животно, отколкото на човек под действието на транс. Цупеше се, дишаше на глътки и остро. Ръцете й започнаха да треперят. Забелязах нещо в дясната.

Малка черно-бяла снимка, старомодна, с назъбени краища.

Приближих се и погледнах. Две малки и красиви момиченца с черни коси, на две-три годинки. Еднакви близначки с къдри като на Шърли Темпъл, седнали една до друга на дървена градинска пейка, светло небе и тъмни, гранитни планини в далечината. Планини като от пощенска картичка, може би фотографът ги използваше за фон в студиото си.

Близначките изглеждаха тържествени и позираха като за снимка. Твърде тържествени за възрастта си. Облечени бяха в еднакви каубойски костюмчета и държаха еднакви сладоледени фунийки. Бяха като копия под индиго с единствена разлика. Едното момиче държеше своя сладолед в дясната си ръка, а другото — в лявата.

Огледално отражение.

Чертите им бяха на прекалено зрели деца.

Чертите на Шарън, само че два пъти.

„Аз бях тяхното единствено малко момиченце.“

Изненада, изненада.

Погледнах към нея, докоснах голите й рамене, очаквайки обичайната топлина. Но тя бе студена и суха, странно неорганична.

Наведох се и целунах тила й. Тя подскочи и извика, сякаш я биеха. Размахвайки китки, падна назад в леглото, краката — широко разкрачени в безпомощно карикатурна сексуална поза, дишаше на пресекулки, погледът й впит в мен.

— Шарън…

Гледаше ме, сякаш бях чудовище. Устата й се разтвори за беззвучен стон.

Снимката се плъзна на земята. Вдигнах я и видях нещо написано на гърба. Единствено изречение с уверен почерк.

„Ш и Ш. Безмълвни партньори.“

Обърнах обратно снимката и погледнах близначките.

— Не — изкрещя, като скочи и се нахвърли върху ми. — Не, не, не! Дай, дай, дай! Моя, моя! Дай!

Започна да ме драска, за да получи снимката. Яростта й бе неописуема, сатанинска промяна. Стоях в потрес. Пъхнах я в леглото.

Сграбчи я, притисна я към гърдите си, просна се по корем, а после запълзя по леглото, докато отново се намести до таблата. Ръката й пробождаше въздуха помежду ни, определяйки до къде се простираше територията, забранена за мъже. Косата й бе провиснала. Приличаше на лудата Медуза. Седна на колене, започна да се люлее и тресе, големите гърди подскачаха.

— Шарън, какво се е случило?

— Махай се! Махай се!

— Миличка…

— Махай се! Вън оттук! Махай се! Махай се!

Пот извираше от нея, струеше по тялото й. Горещи, розови петна изпъстриха белотата на кожата й, сякаш буен пламък я изпепеляваше отвътре.

Изсъска ми, после заскимтя и се сви на кълбо като ембрион. Продължаваше да притиска снимката към сърцето си. Наблюдавах как се издига и спуска при всяко измъчено дишане. Направих крачка напред.

— Не, махай се! Махай се!

Погледът й бе убийствен.

Излязох от стаята, чувствах се зашеметен, болен и глупав.

Сигурен, че каквото и да бе имало между нас, то бе свършило.

Не знаех дали е за добро, или за зло.

9

В сряда сутринта бях обратно в Бевърли Хилс, в мансардния офис на „Трентън, Уърти и Ла Роса“. Седях в заседателната зала, облицована с розово дърво, с множество абстрактни картини по стените, с млечнобели кожени кресла и маса с формата на футболно игрище, покрита с опушено стъкло. Трябваше да дам показания под клетва.

Мал бе седнал до мен, съвсем преднамерено изтупан в костюм от сребърна коприна, брада на пет дни и коса до раменете. Зад нас върху триножник също от розово дърво бе поставена черна дъска и ракла за багаж, върху която имаше куфарче за документи от телешки бокс. Мал си падаше много по модерните куфарчета. Срещу нас бе седнала юридическата репортерка със стенографска машина. Заобиколена бе от осем — не седем — адвокати.

— Застрахователната компания изпрати три броя. Онези първите трима — прошепна Мал.

Погледнах триото. Млади, гладко избръснати, с погребален вид.

Говорителят им беше едър, рано олисял приятел, в началото на тридесетте, на име Морети. Имаше месеста брада с трапчинка по средата, широки рамене и чар на казармен строевак. Една от секретарките на Мал поднесе кафе и сладки и докато похапвахме Морети ми даде да разбера, че е завършил висш курс по психология в Станфорд. Небрежно процеди имената на високоуважавани професори, като безуспешно се опита да ме въвлече в служебен разговор на професионален жаргон. Гледаше ме изпитателно с кафявите си очи над ръба на чашката за кафе.

Когато представих доклада си, той се премести до ръба на стола си. Щом свърших, той пръв заговори. Другите адвокати бяха в негово подчинение. Като глутница стадо те бяха избрали своя водач убиец и бяха доволни да седят настрани и му разрешаваха сам да отвори първите рани.

Той ми напомни, че съм задължен пред закона да казвам истината, все едно съм в съда и че давам показания под клетва, т.е. мога да бъда подведен под съдебна отговорност за измама. След това извади купчина фотокопия с дебелината на телефонен указател от куфарчето си и направи показно подреждане върху масата, като ги сортираше, пъхаше на място и изправяше ъгълчетата им. Като вдигна най-горната статия, той каза:

— Бих искал да ви прочета нещо, докторе.

— Разбира се.

— Всъщност, не ви исках разрешение.

— Нито пък аз ви го дадох. — Усмивката от лицето му изчезна. Мал ме сръга под масата. Някой се покашля. Морети ме убиваше с поглед. После си сложи чифт осмоъгълни очила без рамка, прочисти гърло и започна да чете. Свърши един цял параграф, преди да се обърне към мен.

— Познато ли е, докторе?

— Да.

— Помните ли източника?

— Това е въведение към статия, която публикувах в „Джърнал ъф Педиатрик“ през 1981-ва. Лятото на 81-ва, мисля. През август.

Проучи датата, но не направи коментар.

— А спомняте ли си същината на статията, докторе?

— Да.

— Можете ли да ни я изложите накратко?

— В статията е описано изследване, извършено от мен в периода 1977 — 80-та, когато бях в „Уестърн Педиатрик Хоспитал“. Изследването бе спонсорирано от Националния институт за душевно здраве и бе предназначено да проучи последиците от хроничната болест върху психологическата адаптация на децата.

— Добре обмислено изследване ли бе, докторе?

— Убеден съм.

— Вие сте убеден. Разкажете ни какво правихте по време на това добре обмислено изследване и по-специално обяснете методологията си.

— Проведох няколко теста за психологическа адаптация на примерна група от болни деца и контролна група от здрави деца. Децата имаха еднакъв социален произход, положение на родителите и брой на членовете на семействата им. Нямаше съществена разлика между групите.

— Никаква съществена разлика, според всички измерения на психологическата адаптация?

— Правилно.

Морети погледна към юридическата репортерка:

— Той говори бързо, успявате ли всичко да запишете?

Тя кимна.

Обратно към мен:

— Заради онези от нас, които не са запознати с психологическия жаргон, пояснете какво означава без съществена разлика?

— Групите бяха статистически неотличими. Средните резултати на тези показатели бяха много подобни.

— Средни ли?

— Медианата — петдесетпроцентовата граница. Математически това е най-точното измерение за еднаквост.

— Да, разбира се, но какво означава всичко това?

— Хроничноболните деца може да развият същите проблеми, но това че са болни не ги прави непременно невротични или психически разстроени.

— Задръжте за момент — каза Морети, като тупкаше по масата купчината листове. — Тук не виждам да се споменава за каквито и да е проблеми, докторе. Вашето основно откритие е, че болните деца са били нормални.

— Това е истина. Въпреки това…

— Твърдите го точно тук, докторе — той вдигна статията и заби пръст в една от страниците, — цитирам дума по дума: „в нормалните граници“. Казано с прости думи, тези деца не са по-нервни, или несигурни, или предразположени към заболяване от техните здрави връстници, нали, докторе?

— Започва да звучи аргументирано. Тук сме да докажем фактите — каза Мал.

— В най-добрия случай лъже факти — отсече Морети. — Това е психология, не е наука.

— Вие цитирахте статията, господин съветник — рече Мал.

— Докладът на вашия свидетел май започва да противоречи на собствените му публикации.

— Бихте ли желали аз да отговоря на въпроса ви? — попитах Морети.

Той прибра очилата, седна и ни дари с четвърт усмивка.

— Ако сте в състояние.

— Прочетете в дискусионната част и по-точно последните три параграфа. Споменал съм няколко области от проблеми, с които хронично болните деца трябва да се справят през целия си живот — болка и дискомфорт, скъсване с училищната среда поради лечение и хоспитализация, телесни промени, получени както от болестта, така и от лечението, неприемането им в обществото, прекалените грижи от страна на родителите. Най-общо децата добре се справят, но проблемите все още си съществуват.

— Дискусионната част ли, аха — рече Морети. — Мястото, където изследователите натъпкват своите догадки. Но собствените ви данни, вашата статистика сочи нещо друго. Така ли е, докторе…

— С други думи — прекъсна го Мал, обръщайки се към мен, — онова, което твърдите, доктор Делауер, е, че и болните и травматизираните деца се сблъскват с постоянен поток предизвикателства — за тях животът е агонизиращ — но някои успяват и да се справят.

— Да.

Мал преброди с очи по цялата маса, съзнателно отбягвайки Морети, като влезе в безсловесен контакт с останалите адвокати.

— Няма причина да наказваме едно дете, че успява да се справи добре, нали, господа?

— Кой е свидетелят тук? — изстреля Морети, размахвайки фотокопията.

— Няма причина да наказваме едно дете, затова че се справя със своята травма — каза Мал.

— Травма ли? — попита Морети. — В тази статия нищо не пише за травматизирани деца. Това са хронично болни деца — хронически, погледнато в дългосрочна перспектива. Дерън Бъркхалтър е единствен случай. Той няма болка като последица или физическа промяна, с която да се справя. Дори е бил по-малко уязвим откъм проблеми в сравнение с някои хронични инвалиди.

Той си позволи пълна усмивка.

За него всичко това си бе просто една игричка. Сетих се за момченцата, които бяха ангажирани в състезание по дълго пишкане в задния двор и казах:

— Чудесно подчертано, господин Морети. Хронично болните и травматизираните деца много се различават. Затова се чудех защо цитирате от статията най-напред.

Някои от останалите адвокати се разсмяха.

— Туш — прошепна в ухото ми Мал.

Един от другите застрахователни адвокати шепнеше нещо в ухото на Морети. Лидерът не се зарадва от чутото, но слушаше безучастно. После сложи настрана копията.

— Добре, докторе, да поговорим за понятието травма в ранна детска възраст. Вашето заключение, доколкото разбирам, е, че Дерън Бъркхалтър ще бъде емоционално уплашен за цял живот, поради участието си в автомобилна катастрофа.

— Погрешно сте разбрали — казах аз, а Морети почервеня.

Мал повдигна вежди и тихичко подсвирна.

— Сега, докторе…

— Онова, което наистина казвам, господин Морети, е, че по време на изследването ми Дерън Бъркхалтър прояви класическите симптоми на травма за дете на неговата възраст. Безсъние, кошмари, агресивност, хиперактивност, раздразнителност, периоди на нарастваща привързаност. Според неговата майка и учителката му, той не е проявявал нито един от тези симптоми преди катастрофата, макар че не мога да го докажа. Дали тези проблеми ще се развият в хронични недъзи, не е ясно. Рискът обаче е голям, ако психотерапията не продължи. В допълнение — Дерън има забавяне в говора и езиковото развитие — изостанал е няколко месеца от връстниците си. Каква част се дължи на травмата, не е възможно да се отсъди, но си струва да се помисли, когато се решава бъдещето на това дете.

— Със сигурност не е възможно да се отсъди — рече Морети. — От четенето на литература във вашата област съм разбрал, че интелектът на първо място е генетически определен. Най-добрият предшественик на детския коефициент за интелигентност е бащиният му коефициент.

— Катц, Даш и Елинбърг от 1981-ва година.

— Коефициентът на баща му не може да бъде измерен — каза Мал.

— Вместо него настоях госпожа Бъркхалтър да се подложи на теста, но вие отхвърлихте искането ми, господин Уърти.

— Тя и без това си има достатъчно поводи за стрес, господин съветник.

— Няма значение, пак могат да се направят някои изводи от онова, което знаем за тези хора. Нито госпожа, нито господин Бъркхалтър са завършили университет. И двамата са се провалили на изпитите. Работили са тежък физически труд. Това показва по-малко от средното ниво на генетично унаследяване за конкретното семейство. Не бих очаквал Дерън да бъде дори средно интелигентен. А вие, доктор Делауер?

— Съвсем не е така елементарно. Родителският коефициент за интелигентност предопределя детския по-добре от някои други фактори и все пак не това е най-добрата отправна точка, тъй като се отчитат не повече от двайсет процента от възможностите. Катц, Даш и Елинбърг го подчертават в продължението на изследванията през 1983-та година. Един към пет, г-н Морети. Не е достатъчно, за да заложите.

— Вие комарджия ли сте, докторе?

— Не. И точно затова се заех с този случай.

Репортерката се усмихна.

Морети се обърна към Мал.

— Моля, препоръчайте на свидетеля да се държи както следва.

— Смятайте се за предупреден, доктор Делауер — каза Мал, като едва сдържаше усмивката си. После разгледа копчетата на ръкавелите и проучи собствения си „Ролекс“. — Може ли да продължим по същество?

Морети отново постави очилата си и се взря в някакви бумаги.

— Хайде сега, доктор Делауер. Нали не твърдите, че ако не беше станала катастрофата, от Дерън Бъркхалтър щеше да се пръкне някой атомен физик?

— Никой не знае какъв би станал, или какъв ще стане Дерън. Точно сега фактите сочат, че вследствие на необичайно тежка психологическа травма, езикът му е под средното ниво и че се намира в тежко стресово състояние.

— На какво е приличал езикът му преди катастрофата?

— Майка му твърди, че е започнал да говори. Въпреки това след травмата…

— Майка му — каза Морети. — И вие основавате заключенията си на онова, което тя ви казва.

— Заедно с другите доказателства.

— Като например интервюто ви с неговата учителка детегледачка.

— Точно така.

— Неговата учителка е вашия свидетел експерт, така ли?

— Изглежда напълно надеждна и много добре разбира Дерън. Тя твърди, че родителите са били доста грижовни и любвеобилни. Неговият баща в частност се е интересувал от…

— Да, нека поговорим за баща му Грегъри Джо Бъркхалтър, който има криминално досие. Знаете ли това, докторе?

— Да, известно ми е. Обвинение в дребна кражба преди няколко години.

— Дребна кражба, докторе, но е лежал в затвора.

— И какво от това? — попита Мал.

— Ами, господин Уърти, това, че вашият експерт, базиращ заключенията си върху мнението на индивид, който не би бил квалифициран като експерт в съда, иска да докаже, че този баща е бил главен източник на интелектуална стимулация за своето дете, а оттам и главна материална и емоционална загуба, дължаща се на смъртта на бащата. Този баща е бил криминален престъпник, с възможно най-ниското образование.

— Господин Морети — казах аз. — Да не би да твърдите, че си струва да се скърби само за загубата на високообразованите родители?

Той не ми обърна внимание.

— … докато фактически данните, имащи връзка със случая, показват социална и емоционална нищета…

Той продължи още известно време, като повиши тона и скоростта, ярко искрящ от блясъка на победата. Мал също се бе увлякъл в двубоя и само очакваше мига на контраудара.

Още глупотевини. А истината — да върви по дяволите. Наистина започна да ми писва и го прекъснах, като повиших глас, за да бъда чут от цялата адвокатура.

— Господин Морети, вие сте класически пример за твърдението, че „ниско образованият винаги може да бъде опасен“.

Морети почти се изправи на място, закашля се и после пак се настани в стола, като стисна зъби.

— Ставате опасен, докторе.

— Срещата трябваше да е за уточняване на фактите. Ако искате да чуете онова, което съм длъжен да кажа, добре. Ако пък искате да ни играете егоцентрични пиески, няма да си губя времето.

Морети цъкна с език.

— Ако това е предзнаменование за поведението му в съда, вие сте на ръба на опасността, господин Уърти.

Мал не отговори. Но записа в тефтера си: „Дали не съм създал чудовище?“. После го прикри с ръка.

Морети не пропусна нищо:

— Нещо, което ще ни трябва за протокола, г-н съветник?

— Просто си драскам — рече Мал и започна да рисува гола жена.

— Говорехме за травмата в детска възраст — обърнах се към Морети. — Ако искате мога да ви го пратя по пощата?

Морети се опита да се направи на удивен.

— Можете да го изпратите, ако има нещо за добавяне в доклада ви.

— Тъй като вие извадихте погрешни заключения от доклада ми, имам много за добавяне. Дерън Бъркхалтър страда от посттравматична стресова реакция, която може да се превърне в дълготрайни психологични проблеми. Само бързата терапия и консултиране на майката намалиха до известна степен симптомите, но е необходимо допълнително лечение.

Към другите адвокати:

— Не казвам, че дълготрайните психологически проблеми са неизбежни, но не мога и да отрека, че те са вероятни. Никой разумен експерт не би го направил.

— О, за бога! — рече Морети. — Та детето е едва на две годинки.

— Двайсет и шест месеца.

— Все същото. По време на катастрофата е бил на осемнайсет месеца. И вие ми казвате, че ще се явите в съда и ще свидетелствате под клетва, че когато стане на двайсет и шест, би бил психологически разстроен от катастрофа, случила се докато е бил бебе?

— Точно това ви казвам. Травмираща сцена — жива и кървава, се забива в подсъзнанието…

Морети изхърка:

— Подсъзнанието на какво прилича, докторе. Никога не съм виждал такова нещо.

— И въпреки това вие също притежавате такова, господин Морети. Както аз и всички останали в тази зала. Казано простичко, подсъзнанието е хамбар. Тази част от нашия мозък, където слагаме преживявания и чувства, с които не желаем да се занимаваме. Когато защитните ни сили намалеят, хамбарът се появява на повърхността и някои от складираните материали се изплъзват оттам — сънища, фантазии — очевидно ирационални, та дори и саморазрушително поведение, което наричаме симптоми. Подсъзнанието е истинско, г-н Морети. То ви кара да сънувате, че побеждавате. Голяма част от онова, което ви е накарало да станете адвокат.

Това лично го засегна. С голямо усилие запази самообладание, но очите му хвърляха мълнии, ноздрите се разшириха, стисна устни толкова силно, че се набръчкаха.

— Благодаря ви за това проникновение, докторе. Изпратете ми сметката, макар че като гледам как товарите господин Уърти, едва ли ще мога да си платя. Нека в този момент да се концентрираме върху катастрофата…

— „Катастрофа“ въобще не би могла да опише преживяното от Дерън Бъркхалтър. По-точно би било да кажем „злополука“. Момчето е задрямало в колата, до мига на удара. Първото нещо, което вижда, когато се събужда, е отделената от тялото глава на баща му, която лети от предната седалка и тупва точно до него, чертите му все още са имали живот.

Няколко от адвокатите потръпнаха.

— Не са достигнали няколко сантиметра, за да падне направо в скута му. Вероятно Дерън е помислил, че това е някаква кукла, защото се опитал да я вдигне. Когато дръпнал ръката си и видял, че е обляна в кръв, разбрал точно какво се намира на седалката до него и изпаднал в истерия. Цели пет дни не излязъл от това състояние, господин Морети, стенейки „Тата!“.

Направих пауза и дадох възможност сцената да бъде осмислена.

— Той знае какво се е случило, господин Морети. Всеки път в кабинета ми възстановява сцената. Достатъчно е голям, за да формира дълготраен спомен. Ще ви предложа статистика по този въпрос, ако желаете. А споменът не може да изчезне, просто защото вие искате това.

— Спомен, който вие запазвате жив, карайки детето да преживява непрекъснато случая — каза Морети.

— Значи вие твърдите, че психотерапията влошава състоянието му. В такъв случай просто трябва да забравим за нея или да се правим, че такова нещо не се е случвало.

— Двоен туш — прошепна Мал.

Очите на Морети станаха като топки за пинг-понг.

— Вашата позиция, докторе, е, че се намира под строго наблюдение. Бих искал да подкрепите всички тези приказки за ранната травма с данни.

— Ще бъда щастлив да го направя.

И аз си имах купчина статии, извадих ги, разгледах препратките, издърпах някои от номерата и изнесох лекция за развитието на паметта на децата и тяхната реакция към травмата и нещастието. Използвах черната дъска да обобщя откритията си.

— Обобщения — процеди Морети. — Клинични импресии.

— Бихте предпочели нещо по-обективно, нали?

Усмихна се.

— Би било прекрасно.

— Страхотно.

Секретарката внесе видео и телевизор, пъхна касетата, загаси лампите и натисна бутона.

Когато записът свърши, настъпи мъртва тишина. Накрая Морети подсмръкна и рече:

— Сигурно планирате втора кариера във филмовия бизнес, докторе?

— Видях и чух достатъчно — каза един от останалите адвокати. Затвори куфарчето и отмести стола от масата. Няколко други постъпиха по същия начин.

— Има ли още въпроси? — попита Мал.

— Не — изстреля Морети.

Имаше обаче вид на човек, който не се е предал. Усетих спазъм от самосъмнение. Той намигна и ме поздрави.

— Ще ви видя в съда, докторе.

Когато всички те си бяха отишли, Мал се плесна по коленете и затанцува.

— Право през кокалчетата, прекрасно. Не бих приемал офертите им този следобед.

— Нямах намерение чак толкова да пресилвам нещата — казах. — Но това копеле ме принуди.

— Знам. Ти бе страхотен.

Започна да си събира листовете.

— Ами прощалният изстрел на Морети? Сякаш бе щастлив, че ще се яви в съда.

— Малко театър. Трябваше да го направи пред партньорите си. Сигурно е последният, който би се примирил, но повярвай ми, ще го направи. Каква гадост, а? Такъв развратник за ищец, но ти добре го смачка. Малката ти пиеска за подсъзнанието попадна точно в целта, Алекс.

Той поклати глава от радост.

— Само един господ знае колко ли затворено трябва да си държи дебелото черво, за да не пръска лайна, където не трябва. „И голяма част от което ви е мотивирало да станете адвокат.“ Не ти бях казал, но бащата на Морети бе психиатър от голяма класа в Милуоки, специалист по съдебна медицина. Морети сигурно го е ненавиждал, защото бащата наистина е имал материали, уличаващи адвокатите мошеници. Затова именно Морети натовариха с делото.

Мал вдигна театрално ръка, сякаш се предпазваше от удар:

— Приятел, ти май се превърна в гадно копеле, нали?

— Просто се уморих от простотии. — Тръгнах към вратата. — Не ми се обаждай за известно време, окей?

— Хей, не ме разбирай погрешно, Алекс. Не те будалкам. Хареса ми, искам да кажа, наистина съм доволен.

— Поласкан съм. — Оставих го да триумфира и да пресмята.

Щом се прибрах вкъщи, телефонът звънеше. Вдигнах слушалката едновременно с дежурната в централата и чух гласа на Дел Харди, който питаше за доктор Делауер. Намесих се и съобщих, че поемам разговора.

— Открих нещичко — каза той. — В Холивуд не помогнаха особено, но разговарях с един следовател. В настроение ли си да ме изслушаш?

— Давай.

— Ами първото нещо — не е уточнен моментът на смъртта — някъде между осем вечерта в събота и три сутринта в неделя. Второ — причината за смъртта. Куршум двайсет и втори калибър в мозъка. Забил се е някъде в мозъчната кора. Причинил е много разрушения, каквито само малокалибрен куршум може да сътвори. Трето — намерени са огромни количества алкохол и барбитурати в организма й — гранични смъртоносни дози. Следователят е открил и някакви белези между пръстите на краката й, които приличали на бразди. Знаел ли си въобще, че тази дама употребява силни наркотици?

— Не. Но това бе отдавна.

— Да. Хората се променят. Това именно ни създава работа.

— Свръхдоза наркотици и куршум — повторих.

— Намерението е било сериозно, особено за жена. Макар че, ако е искала да бъде напълно сигурно, трябвало е само да налапа пистолета и право в гръбначния мозък. Разбива автономната система и прекратява дишането. Но повечето не знаят това. Гледат телевизия, мислят, че изстрел в слепоочието… — Спря се. — Прощавай.

— Няма нищо. С толкова много опиати в организма, би трябвало да е много сънлива, за да стреля?

— Не е точно така. Ето и интересната част. Следователят ми каза, че отделът им бързо се е справил със случая по заповед на шефа. Обикновено следствието продължава от шест до осем седмици по това време на годината. Получили са също и заповеди да не обсъждат случая с никого.

— Защо е цялата тази секретност?

— Патологът е останал с впечатление, че е работа на богаташи. Максимално замазване на уликите и запазване на пълно мълчание.

— Полицейският участък даде информация на пресата.

— Цензурирана информация. Стратегическо мислене. Ако не кажеш нищо, а някой разбере, че криеш, веднага започват да мислят, че има заговор. Да им кажеш онова, което ти желаеш, е много по-безопасно. Преструваш се на прям и искрен. Не че има много за казване в този случай — явно самоубийство — няма доказателство за прикриване на следи. По отношение на изстрела в дрогирано състояние патологът има две версии. Първо — приготвила си е коктейл от алкохол и наркотици, после премислила и за да приключи по-бързо и може би по-драматично, потърсила пистолета. Има смисъл според мен — самоубийството е някакво послание, нали? Вие, приятели, сте ни учили на това — последно обвинение към света. Хората наистина имат голям избор как да изразят недоволството си, вярно ли е?

— Правилно. Какво е второто?

— Използвала е наркотика и алкохола, за да потисне задръжките си, събира достатъчно кураж и се застрелва. Когато се е почувствала достатъчно размекната, дръпнала спусъка. Независимо кой от двата варианта разгледаш, краят е един и същ.

— Да е оставила някаква бележка?

— Не. Много хора не оставят. Така ли е?

— Така е.

— Както казва онова канадче, господин Какмубешеимето, самият медиум си е едно съобщение.

— Кой детектив се занимава със случая?

— Името му е Пинкли. Точно вчера си е взел отпуската и е заминал на Хаваите.

— Много удобно.

— Не бих дигал много пара заради това. Отпуските се планират предварително. Пинкли е запален сърфист — дори се състезава в национален мащаб. Всяка година по това време ходи там, за да уцели големите вълни край Уиамеа. Обадих се в Холивуд и те го потвърдиха. Дежурствата също се определят месеци по-рано.

— Кой е поел разследването от Пинкли?

— Няма нищо за поемане, докторе. Делото е приключено.

— Ами Трап, който обикаляше около къщата й?

Той понижи глас.

— Нали ти казах, че съм открил малко. Това не включваше втурване в кабинета на моя капитан и обвинение в престъпление от трета степен.

— Добре, извинявай.

— Няма нужда от извинения. Просто трябва да бъда внимателен.

— Още нещо, Дел?

Пауза.

— Колко добре каза, че си я познавал?

— Минаха шест години, откакто не съм я срещал.

— Достатъчно добре ли я познаваше, за да ти е известно, че не е била монахиня?

— Достатъчно добре.

— Хубаво. Ако беше близък роднина или съпруг, не бих ти съобщил следното: има нещо абсолютно забранено за изнасяне пред публика. Източникът ми от Холивуд твърди, че из участъка се носят слухове. Когато отишли горе в къщата й, един от техническия персонал открил порнофилм, напъхан под дюшека — нищо изискано. С нейно участие. Може и да е била лекарка, но е притежавала и други таланти.

Дъхът ми спря.

— Докторе?

— Този филм все още ли е сред доказателствата, Дел?

— Не всичко се предава в склада за доказателства.

— Ясно.

— Случаи като този са по-добри за дамите. Какво е за предпочитане, това проклето нещо да се съхранява в чекмеджето за бельо на някое ченге, извадено само веднъж тайно, за частна употреба, или пък да даде информация на пресата, за да се отърве — „Лекарят е имал таен живот“. Знаеш ли какво са направили с туй нещо? Искам да каже, че въобще не е от филмчетата на Уолт Дисни.

— Какво е имало на него?

— Ти какво си представяш?

— Не можеш ли да бъдеш малко по-конкретен, Дел?

— Наистина ли искаш да чуеш?

— Хайде, давай!

Той въздъхна тежко.

— Онова, което ми бе разказано бе, че това е една история между доктор и пациентка. Нали знаеш, прегледът се превръща в полов акт. Тя е била пациентката, някакъв приятел доктора. — Пауза. — Това е всичко, което знам. Не съм гледал филма.

— Нещо друго оставила ли е, например досиета на пациенти?

— Не съм питал.

— Ами какво ще кажеш за бързата продажба на нейната къща?

— С така бързо приключеното дело, няма никаква причина да не се продава.

— Тя притежавала ли е къщата?

— Не съм проверявал.

— Ами близначката й? Някой успял ли е да я открие?

— В никое от нашите досиета не съществува Шърлий Ренсъм, което нищо не означава. Тя не е била криминално проявена. Но и в архивите на Управлението за контрол по транспорта няма следи от нея.

— Това е нормално. Тя не е била в състояние да управлява автомобил.

— Както и да е. Търсенето на наследници не е наша работа, докторе. Който и да е адвокатът по завещанието, ще трябва да си наеме частен детектив за търсене на наследници. А, за да отговоря и на следващия ти въпрос, казвам, че не знам кой е адвоката.

— Добре. Благодаря ти, че ми отдели време.

— Няма защо. Радвам се да го споделя с теб, когато го имам.

Което бе учтив начин да ми каже: „Повече не ме занимавай“.

10

Порноклип.

Изследването на Круз.

„Проучване на границите на човешката сексуалност“

Лари се бе изсмял на това, но неловко. Работата му за Круз бе част от кариерата, която той наистина искаше да забрави. Сега обаче трябваше да му се напомни, отново. Телефонирах в офиса му в Брентууд. Използвах частната линия, която заобикаляше секретарката.

— С пациент съм — каза поверително той. — Ще ти се обадя след четвърт час, става ли?

И го направи точно в два и четирийсет и пет. Дъвчеше нещо и говореше между залъците.

— Вече домъчня ли ти за мен? Какво си намислил?

— Шарън Ренсъм.

— Да-а. Четох във вестниците. Забравих — вие двамата имахте връзка по-рано, нали?

— Тя бе на партито, Лари. Натъкнах се на нея, когато ти отиде да телефонираш. Говорих с нея в деня, преди да умре.

— Исусе! Депресирана ли изглеждаше?

— Не бе в добро настроение. Каза, че нещата не са както трябва. Но нищо сериозно, което би могло да задейства алармата. И двамата можем да преценим това.

— Да-а. Ние от старата школа.

Тишина.

— Шарън Ренсъм — каза той. — Нереално. Навремето бе страхотна.

— И продължаваше да си е.

— Невероятно. Не я бях виждал от училище, никога не се засякохме на някоя от срещите или съвещанията.

— Живееше в Ел Ей.

— Мистериозна дама. Тя винаги излъчваше много тайнственост.

— Лари, тя участваше ли в порнофилми?

— Не, когато аз работех там. Защо?

Казах му, че е била асистентка на Круз. И за порноклипа.

— Добре дошли в смахнатия Холивуд.

Не изглеждаше обаче да е много изненадан, което ме накара да направя коментар по темата.

— Затуй не съм изненадан. Някоя друга, може би, но не и тя.

— Това пък защо?

— Да си кажем истината, винаги съм мислел, че е странна.

— В какъв смисъл?

— Нищо просташко, но все пак у нея имаше нещо, което не пасваше. Като прекрасна картина, закачена на криво.

— Никога не си го споделял с мен.

— Ако ти бях казал, че гаджето ти нещо не е в ред в личностен план, щеше ли спокойно да ме изслушаш и да ми благодариш?

— Не.

— Точно така. Щеше да ми се обидиш до смърт, вероятно нямаше и да ми проговориш до края на живота. Не, хайде без шегички. Чичо Лари си държи езика зад зъбите. Първо правило на терапевта: „Когато не си сигурен, не казвай нищо“. А аз не бях сигурен. Не съм си правил труда да й поставям диагноза, просто бе едно впечатление. Освен това ти изглежда се наслаждаваше на дружбата с нея, а пък не те виждах женен за нея.

— Защо не?

— Просто тя не приличаше на жена, която иска да се жени.

— На какъв тип приличаше?

— На оня тип, който държиш до себе си, а тя ти съсипва живота. Сметнах, че си прекалено умен, за да се обвържеш. Излязох прав, нали?

Пауза. Той каза:

— Нека ти задам един въпрос, но не ставай агресивен. Биваше ли я в леглото?

— Не съвсем.

— Прави се, че участва, но не е така, нали?

Бях удивен.

— Какво те кара да го кажеш?

— Като говорехме за клипа, си дадох сметка на кого ми напомняше тя. На порноактрисите, които Круз използваше във филмите си. Срещах ги, когато работех за него. Онези момичета направо излъчваха сексапил, сякаш можеха да изсмучат кръв от скала. Но оставаш с усещането, че това е само лустро. Нещо, което се сваля заедно с грима. Чувствителността не бе част от тяхната същност. Те знаеха как да разделят чувствата от поведението си.

— Да отделят ли? Както в граничните случаи?

— Точно. Но не ме разбирай погрешно. Не казвам, че Шарън е била граничен случай, или че всички актриси са такива. Но и тя и те притежаваха нещо от качествата на граничните случаи. Попаднах ли в целта?

— Направо в десетката. Тя притежаваше типичните качества за граничните случаи. През всичките тези години не бях успял да си дам сметка.

— Не се самообвинявай. Ти все пак спеше с нея — заразен бе от любовна слепота. Аз не бих си и помислил, че точно ти ще й поставиш диагнозата. Но не съм изненадан, че е правила порнофилм.

Разстройство на граничната личност. Ако Шарън бе заслужавала такава диагноза, аз съм флиртувал с катастрофата.

Граничните пациенти са кошмар за терапевта. По време на обучението ми, преди да реша да специализирам с деца, бях лекувал много такива.

По-точно е да се каже, че се бях опитвал да ги лекувам. Защото граничните случаи никога не стават по-добре. На пръв поглед приличат на нормални, дори понякога супернормални. Захващат се с работа, която изисква голямо напрежение и успяват. Но те вървят по тесния път между лудостта и реалността. Не са способни да спечелват приятелство, да постигат вътрешни прозрения, никога не се освобождават от дълбокото, разяждащо чувство за безполезност и ярост, което неотменно се превръща в саморазрушение.

Те са хронически депресирани, определено склонни към пристрастяване, живеят от едно емоционално нещастие до следващото.

Никой не знае как и защо нормалните хора се превръщат в гранични случаи. Фройдистите твърдят, че се дължи на емоционално лишаване през първите две години от живота. Биохимиците обвиняват погрешно изградени връзки. И училището много не може да им помогне.

Веднъж Ада Смол ми бе говорила по въпроса. И това бе единствен път, когато долових яд в гласа й.

„Пази се от тях, Алекс, ако искаш да се чувстваш компетентен. Иначе всеки път ще те карат да изглеждаш глупак пред самия себе си. Дълго време упорито ще се трудиш да постигнеш напредък — месеци, а може и години и тъкмо ще си решил, че си успял да вникнеш в нечия душа, дори да постигнеш промяна, те ще ти се измъкнат в следващия миг. Ще има да се чудиш къде ли е грешката, дали пък не си сбъркал професията. Вината няма да е у теб, те ще са виновни. В един момент те могат да изглеждат страхотно, но в следващия — ще са извън строя.“

Извън строя. При тях най-често стават опити за самоубийство, в сравнение с всички останали пациенти на психиатрията. И най-често успяват.

— Изгубих доста от времето си в компанията на разни актриси — каза Лари. — Дори познавах по-отблизо някои от тях и започнах да ги разбирам — тяхната разнородност, как и какво правят. От гледна точка на граничните случаи промискуитетът — безразборните отношения са наполовина благоприятна адаптация, чудесен начин за разделяне — един мъж за приятелство, друг за интелектуална стимулация, трети за секс. Разцепване, разцепване, разцепване — елегантно и ясно. Ако не можеш да постигнеш интимност, със сигурност е по-добре, отколкото да си самотен. Да можеш да разделяш личността си е един от начините да не участваш духом в чукането из порнофилмите и да оставиш юнаците да се празнят по цялото ти лице, без да ти пука. Само една професия. Искам да кажа, как би могъл човек да се измъкне — сигурно да се върне в къщи и да сготви макарони с кашкавал или да попълва кръстословица? Момичетата си го позволяват. Казват, че като са пред камера, все едно че наблюдават отстрани някой друг.

— Дисоциация — казах. — Раздвоение на личността.

— Парекселанс.

Замислих се за разни периоди от живота на Шарън. Рутинния, напълно безстрастен начин, по който винаги бе правила любов. Отказът да живее с мен, с когото и да било. Спокойният разказ за смъртта на родителите й. Заела се бе с една насочена към хората професия, но се бе отклонила от правия път. Бе завършила висше образование, без да си вземе дипломата. Ужасната нощ, когато я открих със снимката на близначките.

„Аз съм тяхното единствено малко момиченце.“

Лъжите. Порноклипът. Да се хване с този мръсник Круз.

— Круз някога снимал ли е свои студенти, Лари?

— Мислиш, че той я е накарал да участва във филма?

— Логично е. Той бе неин научен ръководител. Бе и в порноиндустрията.

— И аз така мисля. Неговите не само че не бяха клипове, ами си продължаваха половин час, цветни и озвучени. Говореше се, че са в помощ на брачни двойки със сексуални проблеми, псевдодокументация с опровержение в началото на филма и един четец, с тембъра на Орсън Уелс, чийто глас се наслагваше над разговора, докато се включеше камерата. И още нещо — Круз използваше актьори и актриси. Професионални. Никога не съм виждал студент в някой от филмите му.

— Вероятно има филми, които ти не си гледал.

— Сигурен съм, че има. Но има ли доказателство, че той ги е снимал?

— Не. Само вътрешно чувство.

— Какво ти е известно за клипа, освен че и тя участва?

— Говори се, че става въпрос за съблазняване между пациентка и лекар. Човекът, който ми го описа, също не го е гледал, а и копието изчезна.

— Значи, с други думи, ти ми разказваш информация от трета ръка — старата телефонна игра. Нали ти е ясно как се доказва тая работа. Възможно е даже да не е тя.

— Може би.

Пауза.

— Искаш ли да се опитам да открия нещо?

— Как?

— Бих могъл да се добера до някое копие. Стари връзки от времето на изследователските проекти.

— Ами, не знам.

— Да-а. Би могло да се окаже болезнено, забрави, че съм го споменал. О, светлината ми се включи току-що. Имам пациент в чакалнята. Нещо друго да имаш наум?

Борех се с чувствата си. Любопитство — не. Да си кажем правичката, Делауер, това е чисто воайорство, заклещен в люта битка със страх от научаване на вероятно по-противни истини.

Казах на глас:

— Виж дали не можеш да се докопаш до филма.

— Сигурен ли си?

Не бях, но чух собствения си глас да казва „да“.

— Добре тогава. Ще ти се обадя, веднага щом разбера нещо.

Обратно вкъщи направих опит да се свържа с Робин, но попаднах на майка й и бях принуден да изслушам доста неприятен за мен монолог. В това време звънецът на вратата иззвъня. Окачих набързо слушалката и докато стигна до вратата, пак се звънна. Погледнах през шпионката и видях познато лице — голямо, разлято и с широки пори, почти момчешко. Остра, черна коса, леко посивяваща, подстригана демоде, малко в стил „Кенеди“. Голям и гърбав нос, чифт святкащи зелени очи под надвисналите гъсти вежди. Бледа кожа, сега почервеняла от слънчевите лъчи. Носът — червен и белещ се. Целият този непривлекателен комплект — нацупен.

Отворих вратата.

— Четири дни предварително, Майло. Копнеж по цивилизацията ли?

— Риба — каза той, пускайки покрай ушите си въпроса, като придържаше метален съд, пълен с лед. Гледаше ме от упор.

— Видът ти е ужасен.

— Покорно благодаря. Ти самият приличаш на кисело мляко с ягоди. Поразмътен на дъното. — Направи гримаса. — Навсякъде ме сърби. Ето, взимай. Трябва да се почеша.

Напъха ми металното сандъче. Под тежестта му направих крачка назад. Пренесох го през къщата и го поставих върху кухненския шкаф. Последва ме и се пльосна на един стол, протягайки дългите си крака и прекарвайки две ръце по лицето си, сякаш се миеше без вода.

В сандъчето се мъдреха две огромни пъстърви, увити в прозрачно фолио. Наложи ми се да ги изпържа, докато Майло ми разказваше за преживяното по време на риболовния поход и пресушаваше бира след бира.

Сервирах му риба и половина, оставяйки другата половина за себе си. Налях две чаши с ледена вода и ги сложих на масата. Някъде ми се намираше бутилка бяло вино, но не бе изстудено. Освен това не ми се пиеше, а и последното нещо, от което точно сега Майло се нуждаеше, бе допълнителен алкохол.

Погледна водата, сякаш бе от помийната яма, но все пак я изпи. След като излапа на няколко хапки своята порция, той погледна към недокоснатата риба в моята.

— Искаш ли я? — попитах.

— Не си ли гладен?

— Ядох малко преди да се появиш.

Хвърли ми продължителен поглед.

— Добре, дай я насам.

Когато и последната половинка пъстърва свърши, той рече:

— Е, хайде сега, разкажи какво те измъчва.

Реших да споделя с него за Робин. Вместо това му разказах за Шарън, изпълнявайки поетото пред Лесли Уайнгардън задължение. Спестих и съблазняването на пациентите.

Слушаше, без да прави коментар. Стана и затърси десерт в хладилника. Откри една ябълка и я унищожи на четири хапки. Избърса лицето си и попита:

— Трап, а-а? Сигурен ли си, че беше той?

— Трудно е да бъде объркан с тази бяла коса и особена кожа.

— Да-а. Кожата. Някаква особена болест. Знаех името й, но го забравих. Някакво автоимунно състояние — тялото атакува само себе си, като унищожава пигментацията. Никой не знае какво причинява болестта, но в случая с Трап си имам теория. Този задник е толкова пълен с отрова, че собственият му организъм не може да понесе това количество мръсотия. Може да имаме късмет и той да си угасне постепенно от само себе си.

— Какво мислиш за присъствието му в къщата й?

— Кой знае? Нищо не би ми харесало повече от това, да го хвана в крачка, но това не ми прилича на криминално престъпление. Може би той и бившата ти приятелка са си ходели и той се е върнал, за да се увери, че не е оставил някакви доказателства. Съмнително, но ненаказуемо. Ако тя се е хванала с него, сигурно нещо не й е било наред.

— Какво ще кажеш за бързата продажба на къщата? Ами за близначката? Знам, че съществува, или поне съществуваше преди шест години. Ако все още е жива, тя е наследница на Шарън.

— Шест години са много време, Алекс. А и кой казва, че не са я намерили? Дел е бил прав — това си е работа на адвокатите. Със сигурност мирише на прикриване на фактите, но това не значи, че щом се покрива е нещо сочно, приятел. Това са рутинни неща, когато имаш работа с богатската сган. Само преди месец имахме кражба на произведения на изкуството в Бел Еър. Френски импресионизъм на стойност над тринайсет милиона долара изчезна ей така. — Той щракна с пръсти. — Извършил го бе някакъв шеф и се бе измъкнал в Монако. Попълнихме документите, помогна и доказателството, че са семейно наследство. Откриха картините. Няколко месеца по-късно босът преживя злополука с вряла вода. А и като си говорим за злополуки — миналата година през април тийнейджърката на един „известен производител“ горе в Палисадите се обидила на прислужничката, че изхвърлила някакво нейно списание. Набутала ръката на нещастницата в мелачката за боклук и премазала петте й пръста. Но слугинята се изметна и не попълни документите за повдигане на обвинение, пенсионира се по-рано — десет хиляди за всеки пръст — и се отправи обратно към Гватемала. Ами продуцентът на едно токшоу — всеки го познава, дяволски духовит и чаровен мъж. Номерът му бе да се напива и да вкарва жените в болница. Телевизионната компания прибави два милиона долара към заплатата му годишно, за покриване на щетите. Да си прочел нещо по някой от тези случаи? Да си ги видял в новините в шест? Богати хора в трудни ситуации, Алекс. Скрий го под парцалите и го дръж далече от съда. Винаги така става.

— Значи казваш да забравя цялата работа.

— Не бързай толкова, самотен скитнико. Не съм казал, че ще го забравя, но от егоистични причини — шансът да науча нещо за Трап. А има и нещо в тая история с филма, което ме заинтригува — Харви Пинкли, приятелят, който е получил съобщението за убийство. Той бе едно от момчетата на Трап по времето, когато бе в Холивуд. Първокласен подлизурко.

— Дел ми го разказа така, че да изглежда съвсем наред.

— Дел не го познава. Аз го знам. Освен това Дел е добро момче, но нашето приятелство напоследък нещо поохладня.

— Политика на участъка ли?

— Семейни проблеми — има неприятности с жена си. Той е сигурен, че тя кръшка. Това го превърна в недружелюбен човек, асоциален.

— Съжалявам да го чуя.

— И аз. Той бе единствен в отдела, който се отнасяше с мен като с човешко същество. И не ме разбирай неправилно. Не сме се хванали за гушите, но той няма да се занимава с чужди работи. Както и да е, време е за събиране на извъншколска информация. Не съм длъжен да давам отчет до понеделник, Рик или ще работи, или ще спи през целия уикенд.

Стана и започна да обикаля из кухнята.

— Бездейните ръце вършат работата на дявола, синко. Не аз ще укротявам сатаната. Само не очаквай нещо драматично, нали?

Кимнах, занесох чиниите в умивалника и започнах да ги мия.

Той ме доближи и постави огромната си мека ръка върху рамото ми.

— Изглеждаш ми тъжен. Съвземи се, докторе. Тази приятелка е била нещо повече от другарка май?

— Това бе отдавна, Майло.

— Но твоята физиономия, докато говориш за нея, показва, че не е била чак толкова овехтяла любов. Или има нещо в тая тъжна история, което не споделяш?

Той махна ръката си.

— Ти сам трябва да решиш, Алекс. Готов ли си да чуеш още гадости за нея? Защото от онова, което вече знаем, щом започнем да копаем, няма да изровим съкровища.

— Няма проблеми.

— Ъхъ — рече и тръгна да си вземе още една бира.

11

Безгрижието ми помръкна, щом той си тръгна. С колко още мръсотия щях да се сблъскам?

Безплатни сеанси за доусъвършенстване.

И аз бях доусъвършенстван също.

Сцената със снимката на близначките ме накара да се побъркам от мъка, не бях в състояние да се съсредоточа върху работата си. Три дни по-късно започнах да й звъня, но отговор не получих. Четири дни по-късно взех решение и се върнах в къщата на „Джалмиа“. В дома нямаше никого. Проверих във факултета по психология. Уведомиха ме, че временно е напуснала. Никой от преподавателите й не се безпокоеше, че отсъства. Тя бе напускала и преди онази „семейна работа“, винаги се бе справяла със задълженията си, бе отлична студентка. Предложиха ми да поговоря с научния й ръководител доктор Круз.

Когато Круз не откликна на едноседмичните ми телефонни обаждания, потърсих адреса на офиса му и тръгнах натам. Намираше се на „Сънсет“ близо до „Доъни“ в пететажна сграда от метал и стъкло. Бе доста луксозна, фоайетата облицовани с гранит и застлани с кафяви килими. На партера се бе разположил шумен френски ресторант, който преминаваше в кафене откъм страничната алея. Домовата книга разкриваше странна смесица от обитатели. Около една трета бяха психолози и психиатри, останалите — различни фирми, свързани с филмовата индустрия, продуценти, мениджъри, сценаристи, агенти.

Апартаментът на Круз бе на последния етаж. Вратата му бе заключена. Наведох се, отворих цепката на пощенската кутия и надникнах. Тъмнина. Станах и се огледах наоколо. Останалата част от етажа бе заета от една друга врата. На табелката пишеше „Криейтив Имидж Асосиейшън“. И там бе затворено.

Пъхнах бележка под табелката на Круз. Оставих името и телефона си, като го помолих да се свърже с мен колкото се може по-скоро, във връзка с Ш. Р. После отново потеглих към къщата на „Джалмиа“.

Петното от масло на пода в гаража за коли бе изсъхнало, зеленината започваше да вехне. Пощенската кутия бе натъпкана поне с едноседмична кореспонденция. Прегледах адресите от обратната страна на пликовете. Безполезно. От никъде не ставаше ясно за къде е заминала.

На следващата сутрин, преди да се отправя към болницата, отново проверих във факултета по психология и взех домашния адрес на Круз от архивата. Пасифик Палисейдс. Същата вечер пристигнах там и зачаках.

Бе краят на ноември, точно преди Деня на благодарността. Най-хубавото време в Ел Ей. Небето преливаше от синьо в стил Ел Греко към оловносиво, натежало от дъждовни облаци. Проблясваха светкавици.

Къщата на Круз бе голяма, розова, в испански стил, разположена на частен път, извън Мандивил Кениън. Улицата бе тясна и тиха, най-близките къщи бяха с размерите на имения, но достъпът до Круз бе напълно свободен. Нямаше високи дувари и ограждащи порти.

За него психологията се бе оказала доходен бизнес. Къщата бе прекрасна, с по двеста квадрата градини от двете й страни, украсена с веранди.

На мръкване цялата градина бе осветена от цветни светлини. Нито коли, нито шум. Докато седях там, си спомних къщата на „Джалмиа“ — влиянието на учителя? Сетих се за историята за наследството на Шарън и започнах да се чудя дали пак Круз не я бе наел за нея.

Чудех се също какво ли се е случило на другото момиченце от снимката.

Той се появи малко след осем с черен мерцедес със златни лайстни, двуместен спортен модел, със свален покрив. Вместо да отвори вратата, той прехвърли крака през нея. Дългата му руса коса бе перфектно соанирана със сешоар. Чифт слънчеви очила висяха на златна верижка през врата му. Не носеше куфарче, а само една малка чантичка от телешки бокс, метната през рамо. Облечен бе в сиво кашмирено спортно сако, бяла копринена риза без яка и черни панталони. От джобчето на гърдите му се подаваше черна копринена кърпичка с червени кантове.

Когато той се отправи към външната врата, излязох от колата си. Звукът от затварянето на моята врата го накара да се обърне. Загледа се втренчено. Затичах към него и застанах в осветеното пространство.

— Доктор Круз. Аз съм Алекс Делауер.

Независимо от всичките ми бележки, моето име не предизвика никакъв знак, че ме е познал.

— Приятел съм на Шарън Ренсъм.

— Здравей, Алекс. Аз съм Пол.

Дари ме с полуусмивка. Гласът му бе нисък и излизаше от гръдния кош, модулиран сякаш бе диско жокей.

— Опитвам се да я открия — казах.

Кимна, но не отговори. Тишината се проточи. Почувствах се задължен да говоря.

— Не се е прибирала повече от две седмици, доктор Круз. Чудех се, дали не знаете къде е.

— Вие сте загрижен за нея — каза, сякаш отговаряше на незададен от мен въпрос.

— Да, наистина.

— Алекс Делауер.

— Няколко пъти ви се обаждах. Оставих бележка и в офиса ви.

Широка усмивка. Тръсна глава. Жълтата коса се плъзна назад, после се настани върху челото му. Извади ключове от чантичката си.

— С удоволствие бих ви помогнал, Алекс, но не мога.

Тръгна към вратата.

— Моля ви, доктор Круз…

Спря, погледна през рамо и ме стрелна с очи. Отново се усмихна, но се получи само изкривяване на устните, сякаш вида ми му причиняваше болка.

„Пол те харесва… Той харесва онова, което му разказвам за теб.“

— Къде е тя, доктор Круз?

— Фактът, че тя не ви е съобщила, подсказва нещо, нали?

— Само ми кажете дали е добре. Ще се връща ли в Ел Ей, или е заминала за добро.

— Съжалявам, но не мога да разговарям с вас за нищо. Лекарска тайна.

— Вие ли сте лекуващия й лекар?

— Аз съм неин научен ръководител. Влиянието на тези отношения е по-голямо от някаква незначителна психотерапия.

— Като ми съобщите дали е добре, няма да нарушите тайната на терапията.

Тръсна глава. После нещо странно се случи с лицето му. Горната част остана все така безжизнено замръзнала — тежки руси вежди и бледокафяви очи, изсветляващи до зелено, които се бяха впили остро в мен. Но от носа надолу той се бе отпуснал. Устните му се бяха накъдрили в глуповата, почти клоунска усмивка.

Две личности, споделящи едно лице. Странно като на карнавал и два пъти по-необичайно, защото зад маската имаше неприязън, стремеж към осмиване. Към надмощие.

— Кажете й, че се безпокоя за нея. Предайте й, че независимо от онова, което прави, аз все още я обичам.

— Лека вечер — пожела ми той и влезе в къщата.

Час по-късно вече бях в моя апартамент. Побеснял от яд и готов да изчистя нея и лъжите й от живота си. След месец вече се бях примирил със самотата и с напрегната работа, успял бях да залъжа сам себе си, когато тя се обади. Бе единайсет вечерта и тъкмо се прибирах у дома, уморен и гладен. Когато чух гласа й, съпротивителните ми сили се стопиха като сняг под слънчевите лъчи.

— Върнах се, съжалявам, готова съм да ти обясня всичко — изрече тя на един дъх. — Ела вкъщи след един час. Обещавам да ти обясня.

Взех душ, преоблякох се и тръгнах с колата към Никълс Кениън, готов да й задавам неприятни въпроси. Чакаше ме на вратата в яркочервена, къса жарсена рокля, която едва я побираше. В ръката си стискаше нещо розово и ухаещо на ягоди. Надделяваше над парфюма й — липсваха пресни цветя.

Къщата бе ярко осветена. Преди да проговоря, тя ме издърпа вътре и притисна устни към моите, провирайки език между зъбите ми. С едната си ръка притискаше здраво тила ми и така бяхме плътно прилепнали един към друг. Дъхът й бе остър от алкохол. За първи път я виждах да пие нещо различно от севън ъп. Когато й направих забележка, тя се разсмя и хвърли чашата в камината. Стъклото се разби и остави розови следи по стената.

— Ягодово дайкири, скъпи. Предполагам, че съм в тропическо настроение.

Гласът й бе дрезгав, пиянски. Отново ме целуна, още по-силно и започна да се притиска към мен. Затворих очи и се потопих в пиянската сладост на целувката. Отдалечи се. Отворих очи и видях, че алената рокля се свлича по тялото й, докато тя навлажняваше с език устните си. Коприната се заклещи на бедрата й, тя я дръпна силно, за да я освободи и накрая се свлече на пода, просто една искряща оранжева лента. Пристъпи назад, с поглед ме покани да я последвам. Останала бе само по черен колан за жартиери, мрежести чорапи и обувки с висок ток. Нямаше сутиен.

Погледнато абстрактно, това си е една порно комедия, от холивудските пасквили на Фредерик. Но тя въобще не бе абстрактна, а аз стоях там като вцепенен.

Оставих се да ме съблече. Направи го с много вещина, което едновременно ме възбуди и уплаши.

Много пъргаво.

Твърде професионално.

Колко ли много пъти го е правила?

С колко ли други мъже? Кой я е научил…

По дяволите! Не ми пукаше, аз я желаех. Тя ме възбуди с ръка, мачкаше и разтриваше усърдно.

Пак се прегърнахме, този път голи. Пръстите й пробягваха по тялото ми, оставяха червени ивици. Тя постави ръката ми между краката си, напъха пръстите ми и ги погълна.

— Ъмм — рече тя, пристъпвайки отново назад. Правеше пируети и демонстрираше голотата си.

Потърсих ключа на лампата.

— Не, остави да бъде светло — настоя тя. — Желая да го виждам, искам всичко да видя.

Дадох си сметка, че завесите са дръпнати. Стояхме пред стъклената стена, осветена отгоре и показвахме безплатно шоу пред цял Холивуд.

Загасих светлината.

— Темерут — каза тя и коленичи пред мен като се хилеше.

Зарових пръсти в косите й, бях погълнат, оставих се да ме понесе водовъртежа на удоволствието. Дръпна се, за да си поеме дъх и отново настоя:

— Хайде, светлините… Искам да го гледам.

— В спалнята — изпъшках аз. Вдигнах я в прегръдките си и я понесох през целия хол, докато тя ме целуваше и си играеше с члена ми. В спалнята светлините също бяха запалени, но високите прозорци осигуряваха интимност.

Положих я върху завивките. Тя се отвори като книга на любимата страница. Качих се отгоре. Тя се изви в дъга и вдигна крака във въздуха. Постави го вътре и започна да тресе бедра, като ме държеше на една ръка разстояние от себе си, за да може да наблюдава въртеливото движение на буталото вън и вътре в плътта й.

И само веднъж тя се предаде на искреното удоволствие, но раздялата бе твърде бърза…

— Ти си вътре в мен, о, господи…

Тя мачкаше зърната си и сама се галеше, сигурна, че я наблюдавам.

Тя го мачкаше, вадеше и го взимаше в ръка, търкаше го в лицето си, плъзна го между гърдите си, отърка го в нежните къдри на венериния си хълм.

Само след миг ние бяхме затворени заедно, стоейки прави, гърбът й бе облегнат към стената. После тя ме разположи близо до крака на леглото, като се бе втренчила над рамото ми в огледалото над гардероба. Не се задоволи, извади го от себе си и ме бутна към банята. Веднага разбрах защо — върху двете стени имаше високи, с размерите на медицински шкаф огледала, които можеха да се издърпват и поставят под ъгъл, за странично и задно виждане. След като подреди сцената си, тя седна върху студения шкаф, трепереща и извита в гъша поза, отново го пое в себе си, като въртеше постоянно очи.

Продължихме на пода на банята, тя бе клекнала над мен и се галеше сама, като оставяше следа от вагиналните си сокове, движейки се нагоре-надолу по гръдния ми кош, после отново се набучи на кола.

Когато си затворих очите, тя изкрещя „Не!“ и насила ги държеше отворени. Накрая се изгуби в удоволствието, отвори широко уста, задъхваше се и пръхтеше. Тресеше се и покри лицето си.

И получи оргазъм.

Експлодирах секунда по-късно. След като самата бе свършила, започна да ме облизва страстно и продължи да се движи, за да ме използва егоистично и да получи повторно оргазъм.

Довлякохме се обратно в спалнята и заспахме в прегръдките си на запалени лампи. Спах, събудих се и се почувствах като дрогиран.

Тя не бе в леглото. Открих я в дневната, косата й високо вдигната на опашка, облечена в тесни джинси и бюстие — пак различен външен вид. Бе седнала в един хамак и пиеше ягодово дайкири, четейки психо списание, без да е усетила присъствието ми.

Наблюдавах я как пъха пръст в питието, изважда го покрит с розова пяна и го изсмуква.

— Здрасти — казах, като се усмихвах и протягах.

Тя вдигна очи. Изражението й бе особено. Погледът празен. Отегчен. После се стопли и стана застрашителен.

Подигравателен.

— Шарън.

Тя постави чашата с питието върху килима и се изправи. Заговори.

— Е, добре. Получи онова, което искаше, мръсник такъв. Сега се пръждосвай оттук. Обирай си крушите от живота ми! Напусни!

Облякох се с голяма бързина, небрежно, чувствах се като премазана хлебарка. Минах покрай нея почти тичайки, вън от къщата и в „Рамблър“-а. С треперещи ръце включих двигателя и колата се затътри надолу по „Джалмиа“.

Дишането ми се нормализира едва когато стигнах до „Холивуд“ булевард. Но хърках, сякаш буца бе заседнала на гърлото ми, сякаш бях отровен. Исках незабавно да я съсипя. Желаех да изхвърля нейните токсини от кръвта си.

Скимтях.

Представях си убийствени сцени. Карах с огромна бързина по тъмните улици, бях опасен като пиян шофьор.

Завих по „Сънсет“, минах покрай нощни клубове и дискотеки, усмихнати физиономии, които сякаш се присмиваха на нещастието ми. Но когато наближих Доъни, яростта ми се бе превърнала в затормозяваща мъка. Бях отвратен.

Това бе всичко — няма да има повече измами.

Всичко свърши.

Споменът ме бе облял в студена пот.

Сеанси за доусъвършенстване.

Тя и себе си бе усъвършенствала. С хапчета и пистолет.

12

В понеделник сутринта позвъних в кабинета на Пол Круз в университета, без всъщност да знам какво ще му кажа. Нямаше го. Секретарката отговори, че няма представа кога ще се върне. Потърсих частния му кабинет в телефонния указател. Имаше два: единият на „Сънсет“ и втори, който бе наел за Шарън. Никой не отговори и на двата телефона. Позната история. Реших да се обадя на авиолиниите, но нямах повече склонност към телефонен тормоз. Черните ми мисли бяха прекъснати от хлопане на външната врата — куриер с бележка от „Трентън, Уърти и Ла Роса“, придружен от чек и два големи, опаковани като подаръци пакети също от адвокатската фирма.

Дадох му бакшиш и след като си тръгна, отворих пакетите. В единия имаше бутилка „Чивъс Регъл“, в другия — каса „Мойе & Шандон“.

Това пък бе моя бакшиш. Докато се чудех защо, телефонът иззвъня.

— Получи ли го? — попита Мал.

— Преди минута.

— Брей! Страхотен синхрон, нали? Не изпивай всичко наведнъж. Цветът на юридическото съсловие се събра и реши да изрази възхищението си от теб.

— И Морети ли?

— Особено Морети. Застрахователната компания има най-голям дял. Той се обади няколко часа след като ти даде показания. Изобщо не се надуваше. След като той се сгромоляса, останалите се срутиха като домино. Денис и малкият Дерън току-що спечелиха шестица от тотото, докторе.

— Радвам се за тях. Опитай се да им помогнеш.

— Богатството е достатъчна помощ. Но бъди сигурен, че ще поговоря с нея. Между другото, след като се договорихме за сумата, Морети поиска телефона ти. Бе много впечатлен.

— Поласкан съм.

— Дадох му го.

— Само си губи времето.

— И аз си го помислих, но не си направих труда да му го кажа. Ти го направи.

Майло дойде в шест. Въпреки че трябваше да отиде на работа едва в понеделник, той се бе издокарал — поовехтял памучен костюм, избеляла от пране риза, отвратителна вратовръзка, ботуши.

— Прекарах цял ден в търсене — каза той, след като си сервира бутилка бира от хладилника и ме похвали, че си прибирам чашите на място. — Полицията в Холивуд, следователя, архива, отдела за сигурност. Твоята дама, докторе, е истински фантом. Ще се радвам да разбера какво става, по дяволите.

Настани се на кухненската маса, а аз седнах срещу него и зачаках да привърши бирата, за да продължи.

— Изглежда тя не фигурира в ничия база данни. Престорих се, че търся нещо друго, докато всъщност издирвах някаква информация за нея. Нищо. Нито на хартия, нито в централния компютър. Дори не можах да разбера кой е предал съобщението в нощта на смъртта й, или пък кой го е приел. Нищо и при следователите. Няма доклад от аутопсията, няма труп в хладилната камера, смъртен акт, погребение. Искам да кажа — имало е покриване на случаи, ама чак пък такова чудо, направо си е работа от зоната на здрача.

Потърка лице с ръката си.

— Един от патолозите е познат на Рик от медицинския институт. Обикновено разговарям с него извън следствието, дава ми резултатите още преди да е написал рапорта си, прави предположения за убийството, които не би могъл да напише. Мислех, че поне той би могъл да ми даде копие от доклада. Никакъв шанс. Направи голям въпрос, че въобще ми е казал дето няма доклад. Даде ми да разбера, че по този случай въобще няма да ми прави никакви услуги.

— Това дали е същия патолог, с когото е разговарял Дел?

— Не онзи беше италианец. Първо с него се свързах. Същото. Веднага е бил заловен и му се е видяло нанагорно. Обзалагам се, че е имал неприятности.

— Може да не е било самоубийство.

— Има ли причина да мислиш така?

— Тя бе ядосала много хора.

Разказах му за съблазняването на пациентите, като отново скрих името на Лесли Уайнгардън.

— Много хубаво, Алекс. Защо не ми го каза още в началото?

— Поверителен източник. Не мога да ти разказвам повече подробности.

— Исусе. — Той стана, започна да обикаля и пак седна. — Ти ме помоли да ти изкопая дупка, но не ми даде лопата, Алекс. — Отиде да си донесе нова бира. — Значи съм въртял на празни обороти.

— Нямах намерение да ти губя времето.

— Дрън-дрън. Махна с ръка. — А бе, аз кого съм седнал да заблуждавам. Направих го за себе си. И все още не съм убеден, че има някакъв криминален роман в случая. Ренсъм се е самоубила. Нещо й е хлопало в главата. Онова, което току-що ми каза, съвпада напълно.

„От другата страна на ръба.“ Кимнах.

— Откри ли нещо за близначката?

— Нищо. Друг фантом. Няма Шърлий Ренсъм нито в нашите архиви, нито някъде другаде. Ако кажеш името на болницата, където си я видял, може да търсим в архивите за далаверите и банкрутите. Но дори и тогава, проследяването на един-единствен пациент ще бъде дълга работа.

— Не мога да го кажа, защото никога не съм го знаел, Майло. Какво ще кажеш да се проверят архивите на „Меди Кал“?

— Твърдеше, че Ренсъм била богата. Защо тогава сестра й ще бъде в „Меди Кал“?

— Родителите са били богати, но това е било преди години. Парите се стопяват. А и при…

— При всичките лъжи, изречени от нея, ти не знаеш на какво да вярваш.

Кимнах.

— Много е лъгала, приятелю. Като например за притежаването на къщата на „Джалмиа“. Мястото е собственост на една корпорация, точно както е казала агентката от фирмата за недвижимо имущество. Фирмата е „Уестърн Пропъртиз“ и е собственост на холдинг, който пък е собственост на спестовна каса, тя пък се притежава от „Магна Корпорейшън“. Мисля, че свършва дотам, но не мога да се закълна.

— „Магна“ това не е ли компанията на Леланд Белдинг?

— До смъртта му, да. Нямам престава кой е сегашният собственик. Старият инвалид милиардер. Но той е заровен… откога? Петнайсет години?

— Нещо такова. Смъртта му не бе ли оспорвана?

— От кого? От оня, дето написа измислената история ли? Той се самоуби, след като го разобличиха, което е достатъчно добро доказателство, че е имало от какво да се срамува. Никой не му е повярвал. Няма значение, който и да притежава корпорацията, тя продължава да живее. Един чиновник ми каза, че тя е между най-големите собственици на земя западно от Мисисипи, хиляди парцели. По една случайност и къщата на Ренсъм е била тяхна. С такъв земевладелец, няма защо да се чудиш, че бързо обявиха продажбата.

Привърши и втората бира и стана за трета.

— Как ти е черният дроб?

— Като прасковка, мамче. — Продължи да се налива. — И докъде бяхме стигнали? „Магна“, „Меди Кал“, досието на сестрата. Добре, предполагам, че може и да си струва да поровя, макар че не ми е ясно каква ще е ползата. Каква степен на инвалидност е имала?

— До голяма.

— Можеше ли да говори?

— Не.

— Страхотно. — Изтри пяната от устните си. — Искаш да интервюирам глухонеми. Онова, което аз ще направя, е да ида на „Джалмиа“ и да поприказвам със съседите. Може пък някой от тях да е телефонирал, да знае нещо за нея.

— За нея и Трап.

— Това ще е прекрасно.

Той отиде в дневната и пусна телевизора, качи си краката на масата и се зазяпа във вечерните новини. След минути вече дълбоко спеше. Спомних си черно-бялата снимка и мислих, независимо от онова, което бе казала, за Шърлий Ренсъм. Отидох в библиотеката и телефонирах на Оливия Брикермън.

— Здравей, скъпи — отвърна ми тя. — Тъкмо станах да се погрижа за принц Албърт.

— Ако прекъсвам нещо…

— Какво? Трици от сини сливи и овес, ти на това нещо ли му викаш? Почакай минутка и ще поговорим.

Когато се върна обратно на линията, каза:

— Ето, вече съм се погрижила за него за през цялата вечер.

— Как е Ал?

— Все още животът му се върти около партията шах.

Съпругът й, голям майстор и бивш кореспондент на „Таймс“ по шахматните въпроси, беше беловлас, белобрад мъж и приличаше на пророк от Стария завет. Известен бе със способността си да не обелва нито дума в продължение на дни.

— Държа си го за зноен секс — пошегува се тя. — Е, как си ти, красавецо?

— Горе-долу, Оливия. А, ти? Все още ли изкарваш добре в частния сектор?

— Всъщност точно сега съм го зарязала. Нали си спомняш как попаднах в онази отвратителна група? Синът на сестра ми, Стив, психиатърът, искаше да ме спаси от ада на обществената служба и ме назначи за координатор по приходите. За известно време бе добре, никакво напрежение, но плащаха прилично, нямаше улични пияници, които да повръщат по бюрото ми, през обедната почивка можех да ходя на плаж. После, съвсем изневиделица Стиви стана началник в някаква лечебница за наркомани в Юта. Пристрасти се към карането на ски и това сега е неговата религия. Момчето, което го замести, е доста неприятен тип. Студен, въобразява си, че социалните работници са едно ниво под секретарките. Вече имахме търкания. Затова, ако чуеш, че съм напуснала окончателно, не се изненадвай. Стига толкова за мен. Ти какво правиш?

— Нищо особено.

— Робин как е?

— Страхотно. Продължава да е заета.

— Чакам покана, Алекс.

— Всеки момент.

— Всеки момент ли? Просто искам да съм сигурна, че здраво си вързал възела, докато още съм жива и мога да се забавлявам. Искаш ли да ти кажа един черен виц? Какво е доброто в болестта на Алцхаймер?

— Какво е?

— Всеки ден срещаш нови хора. Това не е ли ужасяващо? Оня кретен, новият началник ми го каза. Мислиш ли, че има подтекст?

— Вероятно.

— Аз пък си мисля, че той е един кучи син.

— Оливия, имам нужда от помощ.

— Бях вече решила, че имаш задни мисли към тялото ми.

Представих си тялото на Оливия, което приличаше на това на Алфред Хичкок и не можах да сдържа усмивката си.

— Разбира се, че и то ме интересува.

— Страхотно! От какво се нуждаеш, красавецо?

— Имаш ли все още достъп до архивите на „Меди Кал“?

— Майтапиш ли се? Имам достъп до всеки архив на организация, свързана с подпомагане на социално слаби, нямам време да ти ги изреждам по азбучен ред. Тези приятелчета са много богати, Алекс. Знаят как да направят лимонада от изстискан лимон.

— Опитвам се да открия бивш пациент. Тя е инвалид и се нуждаеше от постоянни грижи. Хоспитализирана бе в малка рехабилитационна болница в Глендейл. Саут Бранд. Болницата вече не съществува, а и не мога да си спомня името й. Това да ти говори нещо?

— Булевард „Бранд“ ли? Не. Много болници вече не съществуват. Всеки се е юрнал да се обединява. Коя категория е инвалидността й? Защото от степента зависи в кой архив да я търся.

— Тя е пълен инвалид.

— Кажи ми името й.

— Шърлий Ренсъм с две „и“-та. На трийсет и четири години е. Родена на 15-ти май 1953-та.

— Диагноза?

— Проблемите й са много. Основната диагноза вероятно е неврологична.

— Вероятно ли? Мислех, че е твоя пациентка.

Забавих отговора си.

— Много е объркано, Оливия.

— Ясно. Нали няма пак да си докараш неприятности?

— Няма такова нещо, Оливия. Причината е, че има някои поверителни въпроси в случая. Съжалявам, че не мога сам да се оправя, но ако ти създавам главоболия…

— Престани да бъдеш толкова деликатен. Нали не ме караш да върша престъпление? — Пауза. — Нали?

— Да.

— Добре. С цел да не се претоварваме с излишни данни, при нас постъпва информация, ограничаваща лекуваните само в Калифорния. Ако твоята госпожица Ренсъм все още се лекува някъде из щата, ще мога да ти предам новините веднага. Ако е преместена в друг щат, ще се наложи да вляза във връзка с главния архив в Минесота, а това ще отнеме време, може дори седмица. Ако пък получава помощ ще те пратя на един адрес.

— Толкова ли е просто?

— Разбира се, нали всичко е запаметено в компютъра. Всички ние сме в нечий списък. Някой досадник с гигантска компютърна мрежа вече знае какво сме закусили ти и аз тази сутрин, скъпи.

— Тайната на личния живот — най-големият лукс — казах аз.

— По-добре е да повярваш на тази приказка. Опаковай я, продай я и спечели милиард.

13

В петък сутрин резервирах билет за полет до Сан Луис. В девет звънна Лари Дашоф и ми съобщи, че е открил копие на порноклипа.

— Сгрешил съм. Круз го е правил. Ако все още имаш мерак да го видиш, имам час и половина свободни между два прегледа — от дванайсет до един и половина на обяд. Ела при мен и ще си направим матине.

Адресът му беше в Бевърли Хилс. Връщах се към времето на рока. Чувствах се омърсен, гнусен.

— Е?

— Ще се срещнем при теб.

Апартаментът му бе в луксозна сграда — „Бевърли Хилс Флатс“ в доста богат квартал, простиращ се между булевардите „Санта Моника“ и „Сънсет“ и от „Доъни“ на запад до „Бевърли Хилтън Хотел“. Жилищата там варираха от „кафези“ с по две спални, та чак до замъци, достатъчно големи, за да задоволят егото на някой политик. „Кафезите“ вървяха по милион и половина.

Някога тих, уютен квартал на лекари, зъболекари и разни типове от шоу бизнеса, „Флатс“ се бе превърнал в убежище на съвсем нови, доста съмнителни пари със спорен произход. Всички тези лесно спечелени пари доведоха манията за строеж на монументални сгради, необвързани с оковите на традицията или добрия вкус. Докато карах надолу по „Кресчънт“, половината сгради сякаш все още се строяха. Крайните продукти биха накарали Дисни да се възгордее. Комбито на Лари бе паркирано пред една граховозелена псевдоградска къща в някакъв псевдофренски, псевдорегентски стил.

Паркирах. Лари ми махна с ръка и излезе от шевролета.

— Кои са тези хора? — попитах, разглеждайки с интерес сградата.

— Фамилията им е Фонтейн — Гордън и Шантал. Спечелили са богатството си някъде из Близкия Изток от градински мебели — ония неща с пластмаса и алуминиеви тръби. Продали са бизнеса за огромна сума преди няколко години, върнали се в Бевърли Хилс и се оттеглили. Пръскат големи суми за благотворителност, раздават пуйки за Деня на благодарността из бедняшките квартали, обикалят като щедри баба и дядо, каквито всъщност са. Но обичат порното, направо го обожават. Те са частните дарители, за които ги разказах. Спонсорираха изследванията на Круз.

— Добри, простички хорица, а?

— Наистина са такива, Д. Не в смисъл че са простаци или вдетинени. Просто обичат старомодния, праволинеен секс върху филмова лента. Твърдят, че подмладява брака им, дават мило и драго за това. Когато Круз започваше изследването си, чу за тях и изкрънка пари за подпомагане на дейността си. Бяха толкова щастливи, че накрая се е намерил някой да просвети хората за терапевтичната полза от еротиката, че снесоха сумата, без да се замислят — няколко десетки хиляди. Можеш да си представиш как са се почувствали, когато той смени тона и мина от страната на защитниците на цензурата. И до днес са напушени. Когато им се обадих, Гордън ми напомни, че съм работил за Круз и ми даде да разбера, че за тях Круз е изметта на земята. Искам да кажа, че той действително избухна. Когато спря да си поеме дъх, му обясних, че не съм почитател на Круз и му обясних каква е целта ни. Успокои се и се съгласи да ги посетим. Смятам, че идеята да ни помогне много му се понрави. Като всички фанатици и те обичат да се надуват.

— Каква причина му изтъкна, когато му съобщи желанието ни да видим филма?

— Че актрисата е мъртва, ние сме нейни стари приятели и бихме искали да си припомним всичко за нея. Чели бяха за смъртта й и решиха, че ще бъде изискано възпоменание.

Смръщеният воайор се чувства отмъстен.

Лари прочете изражението на лицето ми.

— Май те обля студена пот?

— Изглежда някак си… сатанински.

— Разбира се, че е сатанинско. Ако искаш да отмениш срещата, ще отида да им кажа.

— Не. Хайде да го направим.

— Опитай се да не изглеждаш толкова измъчен. Един от начините да си спечеля свободен вход, бе да им обясня, че си бил симпатизант на хобито им.

Това ми сплете погледа, дъхът ми спря.

— Какъв?

— От най-висок ранг.

Стигнахме до външната врата, солидна, лъскава като маслина.

— Зад зелената врата — рече Лари. — Много изискано.

— Сигурен ли си, че имат клипа?

— Гордън беше убеден. Съобщи също, че имат и още нещо, което може би ще ни заинтересува.

Той натисна звънеца, който изсвири първите няколко ноти от „Болерото“ на Равел. На входа застана прислужничката — филипинка, облечена в бяла униформа. Бе дребничка, на около трийсет, с очила, косата — прибрана на кок.

— Да?

— Доктор Дашоф и доктор Делауер за среща с господин и госпожа Фонтейн.

— Да. Влезте.

Влязохме в двуетажна ротонда с пастелни стенописи: сини небеса, зелена трева, пухкави овчици, купи слама, овчар, свирещ на кавал в сянката на кичест чинар. Пред тази пасторална сцена бе седнала в стол една гола жена — дебела, на средна възраст, с посребрели коси и отпуснати меса по бедрата. В едната си ръка държеше молив, а в другата — кръстословица. Не ни обърна никакво внимание.

Слугинята видя, че сме зяпнали и удари с кокалчетата на ръцете си сивокосата.

Кухина.

Скулптура.

— Оригинален Ломбардо — уведоми ни слугинята. — Много е скъпа. Като тази. — Тя посочи нагоре. От тавана висеше нещо, което очевидно бе от скулптурните изяви на Калдер, цялата окичена с коледни топки за елха — полюлей от типа „Направи си сам“.

— Много пари — рече прислужничката.

Точно пред нас се издигаше облицована в смарагдов мрамор стълба, която се виеше наляво. Пространството под стълбата бе закрито от голям китайски параван. И другите помещения бяха оградени с паравани.

— Елате — подкани ни слугинята. Обърна се. Униформата й беше без гръб и доста над бедрената извивка. Голяма площ гола, кафява кожа. Двамата с Лари се спогледахме. Той вдигна безпомощно рамене.

Тя събра част от китайския параван, изминахме около шест метра и отново изникна преграда. Тя започна да се плъзга, а ние я последвахме на половината път надолу към хола, до една зелена метална врата. На стената имаше ключалка и табло с бутони. С две ръце тя натисна петцифров код, вкара ключа и вратата с плъзгане се отвори. Влязохме в малък асансьор с облицовани със златен брокат стени, по които висяха миниатюри от слонова кост — сцени от Кама Сутра. Натиснат бе един бутон и тръгнахме надолу. Тримата стояхме рамо до рамо. Слугинята миришеше на бебешка пудра. Изглеждаше отегчена.

Озовахме се в малко тъмно антре и преминахме през лакирани с тъмен лак двойни врати.

От другата страна имаше огромно помещение с високи стени и без прозорци — най-малко триста квадрата, облицовано с черно лакирано дърво, тихо, хладно и слабо осветено.

Когато очите ми свикнаха с тъмнината, можах да различа детайлите: украсени с медни решетки библиотеки, масички за четене, каталози, витрини, стълбички за библиотека — и всичко това в еднакво покритие от слонова кост. Над нас — равен таван от черен корк. Отдолу — тъмен, покрит с килими под. Единствената светлина се процеждаше от настолни лампиони със зелени абажури. Дочух тихото жужене на климатичната инсталация. Видях вградените в тавана противопожарни аларми. На едната стена имаше огромен барометър.

Помещение, предназначено да съхранява съкровища.

— Благодаря ти, Роза — рече носов мъжки глас от другия край на стаята.

Хвърлих поглед и забелязах човешки силуети — мъж и жена, седнали един до друг на една от далечните маси.

Прислужницата направи реверанс, обърна се и изчезна.

Същият глас каза:

— Малката Рози Рамос — през шейсетте бе истински талант от еротичните филми.

— Толкова трудно се намират добри прислужнички — прошепна Лари, а високо добави: — Здравейте, люде.

Двойката се изправи на крака и тръгна към нас. На три метра разстояние лицата им добиха плът и кръв, като герои от филм, появили се от нищото.

Мъжът бе по-възрастен, отколкото очаквах. На около седемдесет, нисък и внушителен, с плътна, права, бяла коса, сресана назад, с увиснала кожа на гушата. Носеше очила с черни рамки, бяла риза над черни панталони и бежови обувки.

Макар и боса, жената бе с петнайсет сантиметра по-висока. Наближаваше шейсетте, стройна, с красиви черти, елегантна походка, червена коса — подстригана като пудел, с естествено изглеждащи къдри и някак си прекалено бледа и луничава кожа, която лесно се натъртваше. Дрехата й бе в липов цвят, тайванска коприна, щампосана с дракони, прозрачни черни чорапи и балетни пантофки в същия цвят.

— Благодаря, че ни приехте — каза Лари.

— Удоволствието е наше — отвърна мъжът. — Мина много време. Извини ме, сега вече си доктор Дашоф, нали?

— Доктор по психология — фрашкан с пари и затънал до гуша в работа — каза Лари.

— Не, не, ти си го спечели сам, бъди горд. — Мъжът шеговито размаха пръст. — В Ел Ей е бъкано с терапевти. Ти се справяш добре, нали?

— О, Горди, не бъди толкова директен — каза жената.

— Нещата ми вървят добре, Гордън — отговори Лари и се обърна към жената: — Здравей, Шантал. Отдавна не сме се срещали.

Тя направи реверанс и протегна ръка.

— Да ви представя доктор Делауер — стар приятел и колега. Алекс, Шантал и Гордън Фонтейн.

— Приятно ми е, Алекс. — Шантал отново направи реверанс. — Чаровник. — Тя хвана с две ръце моята. Кожата й бе гореща, нежна и влажна. Имаше големи, бадемови очи, а устните й бяха здраво стиснати. Носеше дебел слой грим. Лицето й бе почти като варосано, но бръчките не се бяха скрили. А погледът й бе малко тъжен. Някога е получила тежък удар и все още се мъчеше да свикне да мисли за себе си в минало време.

— Радвам се да се запознаем, Шантал.

Тя здраво стисна ръката ми и после я освободи. Мъжът й ме разгледа внимателно и рече:

— Имате фотогенично лице, докторе. Някога да сте се снимали?

— Не.

— Само питам, защото в Ел Ей всеки някога е играл в някой филм.

После към жена си:

— Красиво момче, миличка. — Обгърна раменете й. — Твой тип е, не можеш да отречеш.

Шантал ни дари с ледена усмивка.

Гордън ми съобщи:

— Тя си пада по къдрокоси мъже.

Прокара ръка по правата си коса, вдигна я и отдолу лъсна голото му теме.

— А така изглежда моята. Нали, сладурче?

Постави обратно перуката на мястото й.

— И така, Лари разказа ли ви за малката ни колекция?

— Само в общи линии.

Той кимна.

— Нали знаете какво разправят за колекциите от истинско изкуство? Ама то си е дрън-дрън. И все пак си има точно определение, а… гордост е да притежаваш нещо значимо. Ние се трепахме доста, за да постигнем именно това.

Той разпери ръце, сякаш благославяше помещението.

— Онова, което виждате тук, ни отне две десетилетия и огромни суми долари.

Знаех си урока.

— С удоволствие ще го разгледам.

Следващия половин час прекарахме в обиколка из тъмното помещение.

Всеки жанр от порнографията бе представен в удивително количество и разнообразие, каталогизиран и надписан с прецизността на Смитсън. Гордън Фонтейн бе нашият развълнуван гид, който с дистанционно в ръка светваше и загасваше лампи, отваряше и затваряше шкафове. Жена му се движеше отзад, плътно прилепнала между мен и Лари, и само се усмихваше.

— Я вижте. — Гордън отвори един шкаф и развърза няколко папки с еротични литографии. Можеха лесно да се разпознаят, без да се четат подписите: Дали, Биърдсли, Гротц, Пикасо.

Продължихме към стъклено сандъче, снабдено с алармена инсталация, приютило английски ръкопис върху пергамент. Целият бе украсен със съвкупяващите се селяни и лудуващи домашни животни.

— От епохата преди Гутенберг е. Чосъров апокриф. Чосър е бил доста еротичен писател. Но на това никога не са ви учили в университета — рече Гордън.

Други шкафове бяха претъпкани с ескизи от италианския Ренесанс и японска живопис. Акварели на облечени в кимоно куртизанки, пропити с еротика. Качулати мъже, парадиращи с прекомерно количество сексуална екипировка.

— Свръхкомпенсация — промълви Шантал и лекичко натисна ръката ми.

Показаха ни витрини с фертилни талисмани, дървени членове, брачни приспособления, антично бельо. Не след дълго погледът ми помътня. Правех героични усилия да изглеждам заинтересован. Усетих една ръка да гали гърба ми.

Вече в библиотеката, Гордън натисна дистанционното и една от етажерките с книги се отмести безшумно и отстъпи място на облицована с черна кожа врата, която също се отвори с плъзгане. Пред погледа ни се откри огромно подземие с екран. Две от стените бяха покрити с ракли за филмови ролки в метални кутии и видеокасети. Имаше три редици с черни кожени кресла — по три на ред. На задната стена бе монтирано устройството за прожектиране.

— Това са най-чистите копия, които някога сте гледали — каза Гордън. — Всеки по-интересен пълнометражен филм, произведен някога, всички презаписи на видеокасети. Положихме страхотни усилия да запазим оригиналите. Реставраторът ни е пълен отличник — прекарал е двайсет години в едно архивно студио и още десет в Американския филмов институт. А съветникът ни е известен филмов критик, който ще остане неназован, защото си нямаме гръб. — Той прочисти гърлото си.

— Много впечатляващо — рекох аз.

— Надяваме се един ден да ги дарим на някой известен университет. Някой ден — сподели Шантал.

— Онова, което тя разбира под „някой ден“ е, когато аз си отида.

— О, замълчи, Горди. Аз ще съм първа.

— Не, скъпа. Няма да ме зарежеш сам със спомените и ръката ми.

Той размаха месестата си длан.

— Е, хайде, Горди, ще се справиш отлично.

Гордън я потупа и двамата си размениха страстни погледи.

Лари погледна часовника си.

— Ами, да, нали съм пенсионер. Нямам представа как лети времето. Вие искате да видите клипа на Суона.

— Суона чия? — попитах аз.

— Суона Блу. Този прякор използва красивата Шарън в клипа.

— Ние винаги сме я наричали Шарън Красавицата, защото тя бе такова прекрасно създание, всъщност безукорна. Суона Блу бе любовният й прякор. Колко тъжно, че е умряла и при това се е самоубила — заклати глава Шантал.

— Намирате ли, че е озадачаващо? — попитах.

— Разбира се. Да се самоунищожиш — колко е ужасяващо.

— Вие добре ли я познавахте?

— Не съвсем. Струва ми се, че сме я срещали веднъж, права ли съм, Горди?

— Само веднъж.

— В колко филма се е снимала?

— Отговорът е същия — рече Гордън. — Само в един и не бе с търговска цел. Предполагаше се, че ще бъде с учебна насоченост.

Начинът, по който изрече „предполагаше се“, ме накара да попитам:

— Изглежда имате някакви съмнения?

Той смръщи вежди.

— Вложихме пари, защото смятахме, че ще е учебен. А в действителност продукцията бе дело на онази отрепка П. П. Круз.

— Мошеник — рече Шантал. — Това между другото.

— Той се кълнеше, че това е част от изследователската му работа — каза Гордън. — Уверяваше ни, че една от студентките му се е съгласила да участва в еротичен филм, като част от курсовата й работа.

— Кога стана това?

— През седемдесет и четвърта — октомври или ноември.

Съвсем скоро след като Шарън бе постъпила в университета. Копелето не си е губило времето.

— Предполагаше се, че ще бъде част от нейно изследване — добави Гордън. — Не бяхме вчерашни, усетихме, че е плитко скроена работа, но Круз ни увери, че няма да е порно и ще се показва само позволеното от университета. Той дори ни доведе Шарън, тук у дома — това бе единствения път, когато я видяхме. Изглеждаше много женствена и съвсем като Мерилин — та чак до косата. Тя твърдеше, че било част от домашното й упражнение.

— Мерилин Монро ли? — попитах аз.

— Да. Тя излъчваше същата невинност, макар и от еротично естество.

— Русокоса ли беше?

— Платинена — отговори Шантал. — Като слънчева светлина върху тиха, бистра вода.

— Шарън, която ние познавахме, имаше черна коса — каза Лари.

— Ами, това не знам. Круз може и да ни е излъгала коя е тя. Той лъжеше за всичко. Ние отворихме дома си за него, предложихме му свободен достъп до колекцията ни, а той ни се отблагодари като я използва за задоволяване страстите на мръсниците — каза огорчен Гордън.

— Той държеше речи пред богомолци — допълни Шантал, потропвайки с крак. — Беше се изтупал и говореше ужасии за нас, наричаше ни перверзни сексманиаци. Последният човек, който може да бъде наречен сексманиак, е моят Горди.

— Той не изрече имената ни, но знаехме, че се отнася за нас.

— Собствената му жена бе порнозвезда — казах аз. — Как е обяснил факта пред вярващите?

— Сюзи ли? Не бих я нарекъл порнозвезда. Имаше данни, но си остана второкласна актриса. Предполагам, че винаги би могъл да заяви, че я е спасил от греховния й живот. Но вероятно никога не му се е налагало да обяснява. Хората имат къса памет. След като се ожени за него, Сюзи престана да работи, изчезна от сцената. Сигурно я е превърнал във възприемчива малка домашна прислужница — такъв тип е, нали разбирате. Властолюбив.

Това ми напомни нещо, казано от Лари на партито. „Овластен наркоман“.

— Напред — рече Гордън. Отиде в задната част на помещението и започна да оправя прожекционния апарат.

— Круз току-що стана шеф на катедрата по психология — съобщих аз.

— Скандално — отвърна Шантал.

Двамата с Лари се настанихме на предните кресла. Шантал се вмъкна между нас. Помещението притъмня, екранът лъсна мъртвешки бял.

— Научно изследване — обяви той. — Гледате покойната госпожица Суона Блу и покойния господин Майкъл Старбък.

Екранът се изпълни с танцуващи драскотини, последвани от поредни номера. Бях скован, сдържах дъха си, казах си, че трябва да съм бил пълен идиот, за да дойда. После се появиха черно-бели кадри и аз се загледах в тях.

Нямаше звук, само жуженето на прожекционния апарат нарушаваше тишината. Надписи, които приличаха на бял машинопис върху сиво-черен фон, твърдяха:

НАУЧНО ИЗСЛЕДВАНЕ

УЧАСТВАТ:

СУОНА БЛУ

МИКИ СТАРБЪК

ФИЛМОВО СТУДИО „КРИЕЙТИВ ИМИДЖ“

„Криейтив имидж“. Табелка на врата. Съседите на Круз до офиса му на булевард „Сънсет“. И съвсем не съсед, а двете лица на доктор Круз…

РЕЖИСЬОР

ПИЕР ЛЕ ВОАЙОР

Подскачащ черно-бял кадър оглежда помещението — старомодно, с емайлирана арматура, дървена маса за преглед, диаграма за очен преглед, басмени завеси, квадрат с шест, поставени в рамка дипломи на стената.

Вратата се отвори. Влезе жена.

Камерата я проследи, като се задържа върху полюшването на гърдите й.

Млада, красива и доста надарена, с дълга, къдрава, платиненоруса коса. Носеше прилепнала, дълбоко изрязана жарсена рокля, която трудно поемаше плътта й.

Филмът бе черно-бял филм, но аз знаех, че роклята е аленочервена.

Трепкащ близък план показа красива, нацупена физиономия.

Лицето на Шарън. Като изключим перуката, нямаше никакво съмнение.

Усетих, че ми се повдига. Изпълни ме самосъжаление. Гледах в екрана, както дете наблюдава смачкан бръмбар.

Камерата се дръпна назад. Шарън започна да се върти и да се оглежда в огледалото, полюшваше къдри. После бърз близък план — още гримасничене, големи очи, вперени в зрителя.

Сякаш бяха впити в моите.

Тяло в цял ръст, задържане към ханша, серия леки поклони от устата към ръката и към гърдите.

Простотия, най-вулгарно от вулгарното. Но перверзно магично — тя се бе върнала в живота, бе там на екрана, усмихваща се и зовяща — безсмъртие, запечатано в светлина и сянка. Едва се сдържах да не посегна да я докосна. Желаех да я издърпам от екрана, да я върна назад във времето. Да я спася.

Стиснах здраво облегалката на стола. Сърцето ми щеше да изхвръкне, изпълвайки ушите ми като зимен прибой.

Тя се протегна апатично и засмука устни. Камерата се доближи толкова, че езикът й заприлича на някакво гигантско морско влечуго. Нов близък план: влажни бели зъби. Целенасочено навеждане напред, ослепително бял проход. Зърна на гърди като лунни кратери. Ръце, които клатят гърди, пощипват ги.

Тя се въртеше, показваше голотата си, забавляваше се, че е център на вниманието.

„Остави да бъде светло. Искам да го видя. Да наблюдавам всичко.“

Спомних си за чупещите се под ъгъл огледала, започнах да се потя. Накрая, концентрирал се върху колебанието на камерата и неумолимите кадри в близък план, успях да я възстановя като нещо двуразмерно.

Издишах, затворих очи, твърдо решен да поддържам усещането за съпричастие. Преди дъхът ми напълно да излезе, нещо тупна в скута ми и се настани там. Ръката на Шантал. С крайчеца на окото си погледнах към нея. Тя бе вперила поглед право напред, устните й бяха леко раздалечени.

Не помръднах, като се надявах да не започне да ме опипва. Обърнах отново поглед към екрана.

Шарън изпълняваше бавен, лъкатушен стриптийз, разголвайки се до черен колан за жартиери, мрежести чорапи и обувки на висок ток, галеше се, коленичеше, разкрачваше крака и после ги притискаше към тялото си, играеше пред камерата.

Наблюдавах движенията на ръцете й. Почувствах ги.

Но нещо не беше както трябва. Нещо, свързано с ръцете — не бе в тон.

Колкото повече се опитвах да осъзная какво бе то, толкова повече ми се изплъзваше. Време за подреждане на китайска мозайка. Престанах да се опитвам, казах си, че ще се досетя.

Камерата стана гинекологична — движеше се навътре сантиметър по сантиметър.

Шарън — на масата за прегледи — се самовъзбуждаше и гледаше надолу към слабините си.

Камерата се премести към бравата на вратата точно когато тя се превъртя. Вратата се отвори. Висок, тъмен, широкоплещест мъж влезе с поднос с инструменти. Наближаваше четирийсетте, с дълга бяла манта, лекарска лампа на главата и стетоскоп. Тясно, изпито лице, прихлупени надолу очи, счупен нос, голяма уста с тънки устни, сериозно изражение. Очите му подскачаха като на ловец под пълна пара. Косата му бе намазана с гел и блестеше като лъснати обувки, а по средата бе разделена на път. Тънки мустачки опасваха горната му устна.

Среща на класически Жиголо с глупава Блондинка.

Взря се в Шарън, повдигна въпросително вежди, направи гримаса пред камерата.

Тя посочи скута си, придаде си болезнен вид.

Като проточи шия, той разгледа таблата с инструментите, после я остави и премести стетоскопа. Застана над нея, коленичи и сложи глава между коленете й, движейки се напред-назад. Погледна, сви рамене.

Тя намигна към камерата, бутна главата му обратно, изви се като скоба.

Той се появи отново, преструвайки се, че е останал без дъх. Тя отново го побутна обратно. Останалото бе предсказуемо — близък план на ерекцията в панталона; тя го насилва обратно, смучейки пръстите на едната си ръка.

Отблъсна го и свали ципа на панталона, който се свлече до глезените. Махна и престилката. Отдолу бе гол, носеше само вратовръзка. Тя задърпа връзката, докато той се наведе. Пое го с уста, с широко отворени очи и преглъщайки силно.

Когато той се качи на масата и влезе в нея, пръстите на Шантал започнаха да се разхождат като паяк към слабините ми. Сложих ръка върху тях, предпазвайки се от по-задълбочена интервенция, лекичко ги стиснах и ги преместих на нейния скут. Не издаде звук, лицето й не трепна.

Комично бързи движения и смяна на позите. Близки планове и на двете лица. Той, казвайки нещо, я нагласява, серия от резки конвулсии, отблъсване, млечното доказателство за оргазъм, летящо из въздуха.

Тя изтри малко от корема си, изсмука пръсти. Отново намигна пред камерата.

Научното изследване завърши с полов акт. Сеанси за усъвършенстване…

Почувствах, че се задушавам, бях вбесен. Тъжен.

Помещението остана милостиво тъмно.

— Е, добре, това беше — каза Гордън.

Шантал бързо се изправи, приглади роклята си.

— Извинете ме, но имам работа.

— Всичко наред ли е, съкровище?

— Напълно, скъпи. — Тя го целуна по бузата, изруга и рече: — Радвам се, че отново се видяхме, Лорънс. И с вас, доктор Делауер. — Напусна празния салон.

— Покойният Мики Старбък — изрекох аз. — Как е умрял?

Гордън все още наблюдаваше излизането на жена си. Наложи се да повторя въпроса.

— Свръхдоза кокаин преди няколко години. Бедничкият Мики, искаше да отиде в другото кино, сериозното, но не успя — има страхотна дискриминация към звездите от еротичните филми. Завърши като таксиметров шофьор. Чувствителна душа, наистина чудесен младеж.

— Двама актьори, две самоубийства със свръхдоза — рече Лари. — Прилича ми на кутсуз работа.

— Глупости — гневно отхвърли Гордън. — Еротичните филми са като всеки друг аспект от шоубизнеса. Лесно раними личности, нестабилност на характера, голям възход, тежък провал. Някои хора не могат да издържат.

— Филмовата компания — казах аз, — „Криейтив Имидж Асошиейтс“ — не е ли била прикритие за Круз?

Гордън кимна.

— Предпазна мярка. Доста глупаво от моя страна, че не успях да надуша гнилото. Ако той наистина е получил разрешение от университета, защо му е било нужно прикритие? Когато видях готовия продукт, съвсем точно знаех какво е сторил, но не му се бърках — той бе лекаря, експерта. По онова време го мислех за перфектен, енергичен. Реших, че си е имал причина.

— Какво е бил направил?

— Облегнете се удобно и ще ви покажа.

Той се върна в задната част на салона, отново настъпи мрак и на екрана тръгна нов филм.

Този нямаше заглавие, никакви обяснения за актьорите, просто едно грапаво и непрофесионално действие.

Място на действието — лекарски кабинет, същото обзавеждане, същият квадрат от рамкирани дипломи.

Звездите: страхотна жена с къдрава руса коса, дългокрака, стройна, но с няколко сантиметра по-ниска от Шарън, с по-дребни кости, лицето малко по-пълно. Достатъчна прилика, за да бъде близначка на Шарън.

Близначка. Шърлий. Не, невъзможно е. Онази Шърлий, която видях, бе осакатена в детството…

Ако Шарън бе казала истината.

Голямо „ако“.

Мярнаха се номера на кадрите, заедно с движещи се ченгета от „Кийстоун“. Пак стриптийз, ресане на коса, поява на висок, тъмен мъж.

Близък план към него: около четиридесетте, бляскава коса, тънички мустачки. Бяла манта, стетоскоп, табла с инструменти.

Груба прилика на мъртвия Мики Старбък, но нищо шокиращо.

И никаква похотливост. Този лекар сякаш излъчваше единствено удивление при вида на голата блондинка, лежаща с широко разкрачени крака върху масата.

Нито сянка от подтекст. Неподвижна камера, панорамни кадри и случайни близки планове, които изглежда по-малко се занимаваха с еротика, отколкото с разкриване на актьорите.

Предимно на него.

Блондинката се изправи и започна да се натиска на лекаря. Предлагаше се, сучеше зърната на гърдите си, застана на върха на пръстите си и започна да лиже врата му.

Той поклати отрицателно глава, показа часовника си.

Тя го придърпа към себе си и събра устни.

Той отново започна да се дърпа, после омекна като топящ се сняг. Остави се да бъде прегърнат.

Тя продължи нататък.

После същото развитие, като във филма на Шарън.

И все пак различно.

Защото този филм не бе режисиран. Този лекар не изпълняваше роля.

Никакво гримасничене към камерата, защото въобще не знаеше, че има камера.

Тя коленичи пред него.

Камерата се концентрира върху лицето му.

Истинска страст.

После и двамата се качиха върху масата.

Камерата спря върху неговото лице.

Той изцяло й се бе отдал, тя напълно се контролираше.

Камерата се концентрира върху лицето му.

Скрита камера.

Документален филм — истинско пийпшоу. Затворих очи, сетих се за нещо друго.

Русата красавица, работеща като професионалистка.

Близначка на Шарън, но от друг период. Неговата зализана прическа и тънки мустачки бяха автентични.

Съвременност…

— Кога е правен този? — извиках на Гордън.

— През 1952-ра — отвърна той със сух глас, сякаш отхвърляше прекъсването.

Лекарят стенеше и скърцаше със зъби. Блондинката го духаше като свирка. Намигна към камерата.

Черен екран.

— Майката на Шарън ли е? — попитах.

— Не мога да го докажа — отговори Гордън, връщайки се към предната част на помещението, — но при тази прилика би трябвало да е, нали? Когато срещнах Красивата Шарън, тя ми напомни за някого. Не можах да си спомня на кого, не бях гледал отдавна този филм — с години. Голяма рядкост е — истинска находка за колекционера. Опитахме се да го предпазим от ненужно похабяване.

Той спря в очакване.

— Много ви благодарим, че ни го показахте, г-н Фонтейн.

— За мен бе удоволствие. Когато видях крайното произведение на Круз, разбрах на кого ми напомня тя. Круз също трябва да си е дал сметка. Ние му предоставихме пълен достъп до цялостната ни колекция и той прекара доста време в подземието. Той е открил филма на Линда и е решил да го изкопира. Майка и дъщеря — заинтригуваща тема, но трябваше да бъде почтен все пак.

— Шарън дали е знаела за първия филм?

— Това не мога да твърдя. Както вече ви казах, срещнах я само веднъж.

— Линда чия? — попита Лари.

— Линда Лание. Тя бе актриса — или поне така й се искаше да бъде. Едно от прекрасните малки създания, които наводниха Холивуд след войната. Предполагам, че и до днес е така. Мисля, че подписа договор с едно от студията, но в действителност никога не е работила там.

— Непризнат талант ли? — каза Лари.

— Кой знае? Тя не се навърташе наоколо достатъчно дълго, та някой да разбере. Точно онова студио бе собственост на Леланд Белдинг. Завърши като една от неговите момичета за парти.

— Онзи инвалид милиардер — възмутих се аз. — Корпорацията „Магна“.

— И двамата сте твърде млади, за да помните — отвърна Гордън. — Но той бе много известен в онези години, разностранни интереси — въздухоплаване, въоръжаване, морски транспорт, минно дело. И тези филми. Той създаде камера, която и до днес се използва. И антивибрационен пояс, на базата на проект за самолет.

— Наемайки момичета за парти, имахте предвид проститутки, нали?

— Не, не, по-скоро домакини. Той имаше навик да организира множество купони. Притежаването на студиото му осигуряваше запознанства с красиви момичета и той ги назначаваше за домакини. Ченгетата се опитаха да надушат нещо, но никога не можаха да докажат каквото и да било.

— Ами лекарят?

— Той беше истински лекар. И филмът е автентичен — истината е почти съкрушителна, нали? Това е оригиналът — единственият останал днес.

— Откъде го намерихте?

Поклати отрицателно глава.

— Търговска тайна, докторе. Достатъчно е да ви съобщя, че го имам от дълго време и ми е струвал бала пари. Бих могъл да направя копия и да си върна всички първоначални инвестиции заедно с печалбата, но това би открехнало вратата за поток от множество копия и историческата стойност на оригинала би се разводнила. Освен това отказах да нарушавам принципите си.

— Как се казваше лекарят?

— Не знам.

Лъжа. Фанатик и воайор какъвто си беше, той не би имал и миг покой, преди да открие и най-малката подробност за своето съкровище.

Казах на глас:

— Филмът бе част от план за изнудване, нали? Лекарят бе жертвата.

— Абсурд!

— И после какво стана? Той не е знаел, че го снимат.

— Това е обичайна шега в Холивуд. Старият Ерол Флин копаеше дупчици в стената на баните си, използваше скрита камера, за да снима тайничко приятелките си.

— Гнусно — промърмори Лари.

Лицето на Гордън потъмня.

— Съжалявам, че се чувствате по този начин, доктор Дашоф. Всичко бе на шега.

Лари не отвърна.

— Няма значение — каза Гордън, докато вървеше към вратата на салона и я остави отворена. — Сигурен съм, господа, че трябва да се върнете при пациентите си.

Той ни преведе през тъмната стая до асансьора.

— Какво стана с Линда Лание? — попитах аз.

— Кой знае? — отсече той и започна да дърдори нещо за отношението между интелектуалните стандарти и еротиката. Лекцията продължи, докато не напуснахме дома.

14

— Никога не съм го виждал такъв — каза Лари, когато вървяхме обратно по алеята.

— Ценностната му система е подложена на атака. Харесва му да мисли за хобито си като за нещо благовъзпитано — например колекциониране на пощенски марки. Но никой не използва марките за шантаж.

Той поклати глава.

— Достатъчно странно бе да се наблюдава Шарън, но вторият филм бе нещо различно — наистина сатанинско. Онзи нещастник, целият превит, докато правеше кинематографичния си дебют.

Още едно тръсване с глава.

— Изнудване. Гадост! Но това става все по-любопитно, Д. И за да направя нещата още по-неприятни, тази сутрин ми се обади стар приятел. Момче, което двамата с Бренда познавахме от колежа. Също психиатър. Има огромна клиентела във Финикс. Понатиснал секретарката си, тя му се опряла. Той пък да вземе да сподели с жена си и тя го изритала, започнала да разказва лоши новини за него из целия град, съсипала кариерата му. Преди няколко дни се върнал вкъщи, застрелял я в главата, а после си пръснал мозъка. Това говори достатъчно за нашата професия, нали? Знаем как да правим тестове, да пишем дисертации, да се дипломираме. Един друг се проверяваме, подновяваме си лицензите. Но никой не се изследва за психопатология.

— Може би психоаналитиците си знаят най-добре работата — отвърнах аз. — Карат техните кандидати да преминават през дългосрочни анализи, преди да им разрешат да практикуват.

— Стига бе, Д. Помисли за всичките психоаналитици, които са пълни откачалки. А и ние имаме усъвършенстващи терапии. Някой може да бъде лекуван съвършено и пак да си остане гнило човешко същество. Кой знае, може би ние сме съмнителни още от самото начало. Току-що прочетох онази статия, изследване семейната история на психолози и психиатри. Цяла плеяда от нас имат депресирани майки.

— И аз също я прочетох.

— Наистина ми хареса. А на теб?

Кимнах в знак на съгласие.

— Виждаш ли, така става. Като деца сме били длъжни да се грижим за майчиците си, затова сме се научили да бъдем хипервъзрастни. После, когато пораснахме, започнахме да се оглеждаме за някой друг депресант, за когото да се грижим. Това само по себе си не е чак толкова лошо, но ако вече сме успели да се справим със собствените си проблеми. Но, ако не сме… Не, отговорът не е толкова лесен. Отговорността е за сметка на купувача.

Изпратих го до комбито.

— Лари, филмът на Шарън би ли могъл да има нещо общо с изследването на Круз?

— Съмнявам се.

— Какви са тези университетски бланки, които Гордън е видял?

— Фалшификат. По онова време нито един университет не би се вкарал в такава история. Круз му е показал някакви боклуци. Гордън е повярвал, защото така му се е искало. Освен това Круз никога не си е правел труда да използва каквито и да е било документи за нещо — той и факултета изпитваха взаимна апатия един към друг. Те са приела хляба, който им е поднесъл, осигурили са му лаборатория, която никой друг не би могъл да си позволи, не са искали дори да знаят какво прави. В сравнение с всички лъжливи експерименти, които социалните психолози правят, неговата работа изглеждала благородна. — Лари спря, изглеждаше разтревожен. — Какво, по дяволите, е имал предвид той, като я е снимал по този начин?

— Никой не знае. Единственото, за което се сещам, е някакъв вид радикално лечение. Да се работи върху греховете на майките.

Той помисли над това.

— Да. Вероятно. Този вид странност е може би точно по неговата специалност: пълен контрол над живота на пациента, маратонски сеанси, регресивна хипноза — пречупване на съпротивителните сили. Ако тя междувременно е разбрала, че майка й е била проститутка, той веднага я е направил уязвима.

— Ами, ако тя го е разбрала, защото Круз й го е съобщил? Той е имал достъп до подземието на Фонтейн, сигурно е прегледал всичко и е открил порноклипа на Линда Лание. Приликата й с Шарън е поразителна. Започнал е да издирва Лание, разбрал е някои гадни подробности — включително и изнудването. Шарън ми разказа някаква лъжлива история за богати, префинени родители. Сякаш се криеше от действителността. Круз вероятно й е показал филма, когато е била под хипноза, използвал го е да я разбие напълно и да я е постави изцяло под свой контрол. После е предложил начина, по който би могла да се излекува от травмата — тя самата да направи същия филм — преписващо изпълнение на роля.

— Гадно копеле! — възкликна Лари. — Тя беше умно момиче, как е могла да му се довери?

— Беше умна, но откачена — един от онези гранични характери, за които вече говорихме. А и ти самият ми каза колко неотстъпчив е бил Круз. Имал е особени възгледи по отношение на женското поведение, след като си е позволил да представя собствената си жена за благородна девица. Беше научен ръководител на Шарън, терапевт, който й помагаше да се усъвършенства, а тя остана при него като асистент, дори и след като защити докторат. Никога не съм могъл да разбера отношенията им, но знам, че бяха много интензивни. Филмът е направен скоро след пристигането й в Ел Ей, което ще рече, че той й е размътил мозъка още от самото начало.

— Или може би я е познавал отпреди?

— Може би.

— Комбинация между терапия и още нещо. Нашият високоуважаван декан на факултета е истински принц.

— Смяташ ли, че университетът трябва да бъде уведомен за методите му?

— Искаш да вдигнем шум? — Той разроши мустаците си. — Бренда ми обясни законите срещу клеветата — там почвата е доста хлъзгава. Круз има много пари — може да ни съди с години. А независимо как ще се обърнат нещата, по време на процеса той ще ни разнищи. Готов ли си за нещо подобно?

— Не знам.

— Е, добре, аз не съм. Остави университета сам да си върши детективската работа.

— Остави купувачът да си носи отговорността.

Сложи ръка върху дръжката на вратата, изглеждаше начумерен.

— Виж, Д., ти почти не практикуваш, твоят човек си има достатъчно време да гледа тия мръсни филмчета. А аз имам пет деца, жена — студентка по право, високо кръвно и ипотека. Извини ме, че не желая да тръгна на кръстоносен поход, нали така?

— Добре. Не се притеснявай — успокоих го аз.

— Ще се опитам, повярвай, но действителността ме подлудява.

Качи се в колата.

— Ако предприема нещо, ще те държа настрана — казах.

— Чудесна идея. — Погледна часовника си. — Трябва да се връщам обратно. Не мога да кажа, че ми бе приятно, но поне бе различно.

Два филма. Още една брънка, водеща към мъртвия милиардер.

И един аматьор кинопродуцент, маскиран като лечител.

Карах към къщи с твърдото намерение да се свържа с Круз, преди да съм потеглил за Сан Луис на следващия ден. Решил бях, че копелето ще разговаря с мен на всяка цена. Отново се опитах да се свържа с офисите му. Тъкмо щях да го търся в университета, когато телефонът иззвъня.

— Ало.

— Доктор Делауер, моля.

— На телефона.

— Доктор Делауер, обажда се доктор Лесли Уайнгардън. Имам пациент в криза и си мисля, че само вие бихте могли да ми помогнете да се оправя.

Звучеше много изнервено.

— Каква криза, доктор Уайнгардън?

— Свързано е с предишния ни разговор. По-добре е да не го обсъждам по телефона. Ще намерите ли свободно време, за да дойдете в кабинета ми днес следобед?

— Нужни са ми двайсет минути.

Смених си ризата, сложих си вратовръзка, обадих се на секретарката, която ме уведоми, че ме е търсила Оливия Брикермън.

— Помоли да ви предам, че системата се е разпаднала, докторе. Каквото и да означава това. Ще се опита да ви даде онова, от което се нуждаете, веднага щом всичко се оправи.

Благодарих и окачих слушалката. Поех обратно към Бевърли Хилс.

В чакалнята имаше две жени, които четяха. Не бяха в добро настроение.

Почуках върху стъклото на вратата. Отвори ми секретарката. Минахме покрай няколко кабинета и спряхме пред врата с надпис „ВХОД ЗАБРАНЕН“. Почуках. След миг вратата бе пооткрехната и Лесли се плъзна навън. Тя бе безупречно гримирана, всяко кичурче бе на мястото си, но изглеждаше измъчена и изплашена.

— Колко пациенти чакат навън, Беа?

— Само две дами. Но едната вече мърмори.

— Кажете им, че има спешен случай, ще ги приема веднага, щом е възможно.

Беа излезе, а Лесли каза:

— Хайде да се махнем от вратата.

Тръгнахме към хола. Тя се облегна на стената, изпусна силно въздуха от гърдите си, сплете пръсти.

— Иска ми се все още да пушех. Благодаря ви, че дойдохте.

— Какво има?

— Ди Джей Расмусен. Мъртъв е. Вътре е приятелката му и направо се е побъркала. Пристигна преди половин час, тъкмо се бях върнала от обяд и припадна в чакалнята. Бързичко я вкарах тук, преди да са пристигнали и другите пациенти и оттогава не съм се отделяла от нея. Инжектирах й десет милиграма „Валиум“. Това сякаш я успокои временно, но после отново започна да откача. Все още ли искате да помогнете? Мисля, че ако говорите с нея, бихте могли да постигнете нещо.

— Как е умрял?

— Кармен — приятелката му, твърди, че яко пиел през последните няколко дни. По-тежко от обичайното. Страхувала се, че ще стане груб с нея, защото такова било нормалното му поведение в пияно състояние. Но вместо това, той започнал да стене и изпаднал в дълбока депресия, заговорил колко лош човек бил, всички лоши неща, сторени от него. Опитала се да му говори, но това само влошило нещата, той продължил да пие и отпадал духом. Рано тази сутрин тя се събудила и намерила хиляда долара в брой върху възглавницата му, заедно с някои техни снимки и бележка за сбогом. Скочила от леглото, видяла, че си е взел оръжията, но не могла да го открие. Чула, че пикапът му потегля и изтичала след него. Камиончето било натъпкано с оръжия, а той бил пиян — усетила дъха отдалече. Опитала се да го спре, но той я отблъснал и отпътувал. Качила се в колата си и го последвала. Живеят вън от града в Нюхол, очевидно там има множество каньони и тесни, виещи се пътеки. Той се люшкал и усилвал скоростта, надвишил сто и двайсетте. Не могла да го проследи и го загубила след един завой. Но после открила следите му, настигнала го и видяла, че се отбива към банкета. Пикапът се претърколил, приземил се на колела и експлодирал, точно като по телевизията, каза тя.

Лесли гризеше ноктите си.

— Полицията знае ли за това?

— Да. Тя ги повикала. Задали са й малко въпроси, взели са показанията й и са казали да си върви у дома. Според нея не изглеждали особено разтревожени. Ди Джей бил известен с това, че създава неприятности, имал досие, че шофира в нетрезво състояние. Твърди, че е чула един от полицаите да промърморва: „Шибаните улици сега са по-безопасни“. Това е всичко, което знам. Можеш ли да помогнеш?

— Ще се опитам.

Влязохме в частния кабинет — малък, целия отрупан с книги, украсен с плакати, растения, сувенири и фотографии. В едно от креслата седеше топчеста млада жена с лош тен. Носеше бял блузон, кафяви тесни панталони и сандали без ток. Косата й бе дълга и черна, с руси кичури и разчорлена. Очите й бяха зачервени и подпухнали. Когато ме видя, тя се обърна и зарови лице в ръцете си.

Лесли каза:

— Кармен, това е доктор Делауер. Доктор Делауер, това е Кармен Сийбър.

Седнах в другия стол.

— Здрасти, Кармен.

— Кармен, доктор Делауер е психолог. Можеш да говориш с него.

С тези думи Лесли напусна стаята.

Младата жена продължаваше да крие лицето си, нито мръдна, нито проговори.

След малко казах:

— Доктор Уайнгардън ми разказа за Ди Джей. Много съжалявам.

Започна да хълца, превитите й рамене се тресяха.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Кармен? Имаш ли нужда от нещо?

Още повече хълцукания.

— Срещнах веднъж Ди Джей. Стори ми се много притеснен.

Порой от сълзи.

— Сигурно ти е било адски трудно да живееш с него, при всичкото това пиене. Но дори и така да е, той ти липсва. Трудно ти е да повярваш, че е умрял.

Тя започна да се люлее, стискайки лицето си в шепи.

— О, Боже! О, Божичко, помогни ми! — извика тя.

Потупах я по рамото. Тя трепна, но не се отдръпна.

Постояхме така още малко, тя — молейки за помощ Всевишния, аз — поглъщаш скръбта й, подхранвайки я с малки късчета съчувствие. Подавах й носни кърпички и чаша с вода, твърдях, че тя няма никаква вина, че е направила най-доброто според възможностите си и никой не би могъл да се справи по-добре.

Накрая тя вдигна поглед, избърса носа си и рече:

— Вие сте добър човек.

— Благодаря.

— Баща ми беше добър човек. Той, нали разбирате, умря.

— Съжалявам.

— Напусна ни отдавна, когато аз бях, нали разбирате, в детската градина. Върнах се вкъщи с нещо, приготвено за Деня на благодарността — нали разбирате, хартиени пуйки и шапки на пилигрими — и видях да го изнасят с линейката.

Мълчание.

— На колко години си, Кармен?

— На двайсет.

— Доста неща си преживяла за тези двайсет години.

Усмихна се.

— И аз така мисля. А сега и Дани. Той беше, нали разбирате, добър, въпреки че когато пиеше ставаше лош. Но дълбоко в себе си бе добър. Той, нали разбирате, не бе груб с мен, водеше ме на разни места, купуваше ми, нали разбирате, различни неща.

— От кога се познавахте?

Тя помисли.

— Горе-долу две години. Аз карах камиончето с храната — нали разбирате, комбито с хлебарките. Карах из всички тези строителни площадки, а Дани работеше на една от тях като арматурист.

Кимнах окуражително.

— Обичаше „буритос“, нали разбирате — месо и картофи, но без грах. Грахът му влизаше между зъбите и той ставаше лош, нали разбирате. Той ми се стори хубавичък и започнах да му давам допълнително, тайно от шефа. После, нали разбирате, заживяхме заедно.

Тя се вторачи в мен с детински израз.

Засмях се.

— Аз въобще никога не съм и помисляла, нали разбирате, че той ще го направи.

— Да се самоубие ли?

Тя кимна. Сълзи се стичаха по бледите й бузи.

— Говорил ли е някога за самоубийство?

— Когато пиеше и взимаше онези наркотици, нали разбирате, започваше да дрънка колко е тежък животът и че е по-добре да е умрял, нали разбирате, и ще вземе да го стори някой ден и че ще прати по дяволите целия свят. После, като си удари гърба, нали разбирате, болката, остана без работа и наистина падна духом. Но никога не съм…

Тя отново се разрида.

— Нямало е откъде да знаеш, Кармен. Когато някой вземе решение да се самоубие, няма начин да бъде спрян.

— Да-а — изрече тя между две глътки въздух. — И вие не бихте могли да спрете Дани, щом нещо си наумеше, това е съвсем сигурно. Беше истински здравеняк и голям инат. Опитах се да го спра тази сутрин, но той просто си продължи, сякаш въобще, нали разбирате, не ме чуваше, целия подгизнал и нали разбирате, стреляше нагоре като някой от… ада.

— Доктор Уайнгардън ми каза, че е говорил за някакви лоши неща, извършени от него.

Тя кимна.

— Той бе доста сломен. Каза, нали разбирате, че е ужасно грешен.

— Знаеш ли какво го е сломило?

Повдигна рамене.

— Той имаше навик, нали разбирате, да влиза в свади, да бие хора по баровете — нищо сериозно, но наистина бе ранил няколко души. — Тя се усмихна. — Падаше си малко побойник, нали разбирате, грубиян. Непоследователен. Обичаше да пуши трева и да пие, което съвсем го развинтваше — но иначе си бе добър тип, нали разбирате. Той не извърши нищо кой знае колко лошо.

Разпитах я за семейство и приятели, в желанието си да узная нещо за опорната й система.

— Нямам семейство, нито пък Дани имаше. А и приятели, нали разбирате, нямахме. Искам да кажа, аз нямах нищо против, но Дани не обичаше хората — може би защото неговият татко много го е бил винаги и нали разбирате, това го е настроило против целия свят. Затова той…

— Той какво?

— Станал агресивен.

— Убил баща си?

— Когато е бил дете — при самозащита! Но ченгетата му скроили номер — изпратили го, нали разбирате, в изправителен дом, докато навърши осемнайсет. Той излязъл и започнал да се оправя сам, но няма приятели. Обичаше единствено мен и кучетата. Имахме два ротвайлера — Денди и Пако. Те много го обичаха. Цял ден плакаха, ужасно ще им липсва.

После дълго рида.

— Кармен, преживяваш трудни моменти. Ще ти е от полза да си поговориш с някого. Ще ми се да те свържа с един лекар, психолог като мен.

Тя вдигна поглед.

— Бих могла да поговоря с вас.

— Аз съм… Обикновено не върша тази работа.

Прехапа устни.

— Заради парите е, нали? Не се занимавате със социална помощ, нали?

— Не, Кармен. Аз съм детски психолог. Работя с деца.

— Правилно. Разбрах. — Каза го повече с тъга, отколкото с омраза. Сякаш това бе последната от несправедливостите, с които животът й бе пълен.

— Човекът, с когото искам да те запозная, е много способен, много опитен.

Намуси се и затърка очи.

— Кармен, ако й поговоря за теб и ти дам телефона й, ще се обадиш ли?

— Жена ли е? — Заклати бясно глава. — Не става. Не желая жена лекар.

— Това пък защо?

— Дани имаше една дама лекарка. Тя му завъртя главата.

— Завъртя му главата ли?

Изплю се на пода.

— Нали знаете, започна да го сваля. Винаги ми казваше, че това са глупости и не са го направили. Но той се връщаше, нали разбирате, от срещите с нея и имаше онзи вид, нали разбирате, в очите и целият миришеше на любов — отвратително. Не искам да говоря за това. В никакъв случай не желая жена лекарка.

— Доктор Уайнгардън също е дама.

— Това е нещо различно.

— Доктор Смол, личността при която искам да те изпратя, също е нещо различно, Кармен. Тя е над петдесетте, много мила, никога не би сторила нещо неприлично.

Тя все още не бе убедена.

— Кармен, самият аз съм се срещал с нея.

Не ме разбра.

— Кармен, тя бе и мой лекар.

— Вие? Защо?

— Понякога и аз имам нужда да си поговоря с някого. На всеки се случва. Сега ми обещай, че ще отидеш да я видиш. Ако не я харесаш, ще ти намеря някой друг.

Подадох й моя визитка. Тя събра длани.

— Просто мисля, че това не е правилно — рече тя.

— Кое не е правилно?

— Тя да го сваля. Един лекар би трябвало, нали разбирате, по-добре да ги знае тези неща.

— Абсолютно права си.

Това я изненада, сякаш за първи път някой се бе съгласил с мнението й.

— Някои лекари не би трябвало да са лекари — казах.

— Искам да кажа, че бих могла да я дам под съд.

— Няма кого да съдиш, Кармен. Ако говориш за доктор Ренсъм, тя е мъртва. И тя се самоуби.

Ръката й хвръкна към устата.

— О, боже, не… Искам да кажа, нали знаете, желаех да се случи, но не… Сега вече… о, божичко!

Прекръсти се, притисна слепоочията си и впери поглед в тавана.

— Кармен, ти за нищо не си виновна. Ти си жертва.

Тя тръсна глава.

— Жертва. Искам да го разбереш.

— Аз, аз, нищо не схващам. — Сълзи. — Всичко това е твърде… нали разбирате… много… не го разбирам.

Наведох се напред, усетих терзанието й.

— Кармен, ще остана с теб докато ти имаш нужда от мен. Нали така? Кармен?

Кимване.

Съвзе се едва след половин час. Когато изтри сълзите от очите си, сякаш си бе възвърнала част от достойнството.

— Много сте мил. Добре съм. Сега можете да си тръгвате.

— Какво ще правиш с доктор Смол — терапевта, с когото искам да се срещнеш?

— Не знам.

— Само веднъж.

Насилствена усмивка.

— Добре.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

Взех ръката й, подържах я за миг, после отидох към бюрото отпред и казах на Беа да я наблюдава. Използвах телефона в един от свободните кабинети, за да се свържа с Ада. Телефонистката в службата й ми съобщи, че всеки момент влиза в сеанс.

— Случаят е спешен — казах аз и ме свързаха.

— Алекс, какво се е случило? — попита Ада.

— Тук има една млада жена, изпаднала в криза, която ми се иска и ти да видиш колкото е възможно по-скоро. Тя е социално слаба от „Меди Кал“ и случаят е доста неприятен. Но когато ти разкажа подробностите, мисля ще се съгласиш, че трябва да бъде прегледана.

— Разкажи ми.

Когато свърших, тя каза:

— Колко ужасно. Правилно постъпи като се обади, Алекс. Ще я видя в седем. Може ли да дойде тук по това време?

— Ще се погрижа да дойде. Много ти благодаря, Ада.

— Удоволствието бе мое, Алекс. Имам пациент, който ме чака, затова не мога да говоря повече.

— Разбирам. Благодаря ти отново.

— Няма защо. Ще ти се обадя, след като я видя.

Върнах се в частния кабинет и дадох номера на Кармен.

— Всичко е уговорено. Доктор Смол ще те прегледа тази вечер в седем.

— Добре.

Стиснах ръката й и си тръгнах. Видях Лесли между два прегледа, за да й съобщя какво бях свършил.

— Как ти се вижда? — попита тя.

— Доста наранима и все още не е излязла от шока. През следващите няколко дни може да настъпи сериозно влошаване. Тя няма никаква опорна система. Наистина е важно за нея да бъде прегледана от някого.

— Има смисъл. Къде е кабинетът на терапевта?

— Брентууд, улица „Сан Висенте“, близо до Барингтън.

Съобщих й адреса и часа на срещата.

— Прекрасно. Живея в Санта Моника и ще тръгна от офиса в шест и половина. Ще я заведа там. А дотогава ще я наблюдаваме тук. — Миг на колебание. — Личността, която препоръчваш, надеждна ли е?

— Най-добрата. Самият аз съм се лекувал при нея.

Това малко саморазголване бе убедило Кармен, но раздразни нейната лекарка.

— Калифорнийска прямота. Исусе, толкова съжалявам. Ти наистина бе много мил, като дойде тук без да имаш ангажимент. Станала съм пълна циничка. Знам, че не е здравословно. Трябва да се върна там, където да успея да възвърна вярата си в хората.

— Трудно е — казах, мислейки за моето собствено чувство за несигурност.

Тя се заигра с обецата си.

— Слушай, аз наистина искам да ти благодаря, че дойде. Кажи ми каква ти е таксата и веднага ще напиша чек.

— Забрави за това.

— Не, настоявам. Искам да си платя.

— Не, Лесли. Изобщо не съм очаквал да ми се плати.

— Сигурен ли си? Просто искам да знаеш, че не съм експлоататорка.

— Никога и не съм го подозирал.

Чувстваше се неудобно. Премести стетоскопа, прехвърляше го от ръка в ръка.

— Знам, че когато дойде първия път, съм ти се сторила доста меркантилна. Направих го заради самата себе си. Това просто не бях аз. Наистина исках да се обадя на онези пациенти и дълго се борех с мисълта. Не се самообвинявам за смъртта на Расмусен — той бе бомба със закъснител. Въпросът бе кога ще избухне. Но това ме накара да си дам сметка, че трябва да поемам отговорност, да започна да се държа като лекар. Когато те оставих с Кармен, отидох до телефона и започнах да въртя. Добрах се до две от жените. Звучаха добре, твърдяха, че и мъжете им са добре, което се надявам да е истина. Всъщност, мина по-безболезнено, отколкото се надявах — дори бяха по-малко недружелюбни от първия път. Може би съм се справила, не знам. Но поне най-малкото успях да осъществя връзка. Ще продължавам, докато се свържа с всичките. Ще оставя проклетите семена да попаднат, където могат.

— Именно затова си струва да правим тези неща.

— Твърде много си струва — рече тя с внезапно напрежение.

После видът й стана някак срамежлив и тя погледна към вратата на един от кабинетите.

— Е, добре, налага ми се да тръгвам. Ще се опитам да се справя и с пациентите, с които разполагам. Благодаря отново.

Колебание.

Застана на върха на пръстите си, целуна ме по бузата. Изненадан, отместих глава и устните ни се допряха.

— Това беше глупаво — каза тя.

Преди да успея да кажа, че не е било глупаво, тя отиде да прегледа следващия си пациент.

15

Наближаваше пет, когато пристигнах в университета. Факултетът по психология се опразваше вече и в канцеларията бе останала само една секретарка. Насочих се право към списъка с дежурствата и го запрелиствах, без да давам обяснения. Може би заради сакото от рипсено кадифе. Круз вече бе вписан в указателя като декан. Стаята му бе номер 4302. Записах си и домашния му адрес — същото място в Пасифик Палисейдс.

Изтърчах до четвъртия етаж, като изведнъж си дадох сметка, че енергията ми отново се е възвърнала. За първи път от много време почувствах, че имам някаква цел и съм обсебен от ярост.

Няма по-добър лек за душата от разчистване на сметките с врага.

Кабинетът му бе в края на дълъг, бял коридор. Инкрустираните махагонови двойни врати бяха заменили обичайния за факултета талашит. Подът пред вратата бе постлан с жълто-кафяв мокет. Отвътре се чуваше шум от бургия и коване.

Вратите бяха отключени. Влязох във вътрешен кабинет и открих цяла бригада — едни поставяха паркет, други монтираха махагонови плоскости, трети — качили се на стълби, боядисваха стените в наситения цвят на бургундско вино. Медни стенни свещници, вместо закрепеното на тавана луминесцентно осветление, кожено кресло, все още бе увито в найлон. От един транзистор на пода се носеше кънтри музика.

Един от работниците ме забеляза, спря бормашината и слезе от ниската стълбичка. Беше на двайсет и няколко, среден на ръст, но здрав, с огромни рамене. От задния джоб на изтърканите му джинси се подаваше цветна кърпичка, а над черната къдрава коса имаше бейзболна шапка с извита нагоре козирка. Черната му брада бе побеляла от праха, както и косматите му ръце. Поясът му, натъпкан с различни инструменти, се бе свлякъл до средата на бедрата и подрънкваше, докато той се приближаваше.

— Професор Круз? — попита той с висок, момчешки глас.

— Не, аз също го търся.

— По дяволите, май всички това правим. Случайно да знаете къде да го открия? Кажете му да се яви тук, pronto. Някои от доставените фитинги не пасват със спецификацията. Не знам дали отново не са променили мнението си, или какво е станало, но не бихме могли дълго да работим, докато някой не изясни нещата. Шефът също е вън от офиса, урежда друга работа.

— Кога го видяхте за последен път? — попитах.

Той измъкна носната кърпа и избърса лицето си.

— Миналата седмица, когато разучавахме плана, вършехме грубата работа и оправяхме банята. Дойдохме отново едва вчера, защото материалите не бяха пристигнали. Всички сме се изкривили от работа, защото предполагахме, че ще вършим всичко на юруш. Ето ти сега нов проблем. Те продължават да си менят мнението непрекъснато, не се знае какво биха желали.

— Кои са те?

— Круз и жена му. Тя трябваше да се срещне с нас преди един час и да уточни всичко, но въобще не се появи. Дори не отговарят на телефона си. Шефът се връща от Палм Спрингс и ще се напуши, но въобще не знам какво, по дяволите, трябва да правим, без да сме се видели с клиента.

— Вие не работите ли за университета?

— Ние ли? Не, по дяволите. „Чалмърс Интериорс“ от Пасадена. Това е богатска работа — да се сменят плочките в банята, фудюек таван в големия кабинет, много дървения, антични мебели, персийски килими, фалшива камина с мраморна полица. — Той почеса челото си с палец. — Големи пари.

— Кой плаща?

— Те самите — семейство Круз. Допълнителна надница на час. Мислите ли, че ще се появят?

— Вие му мислете.

Той напъха кърпата обратно в джоба си.

— Лесно спечелени, бързо похарчени, ха? Не знаех, че професорите си живеят така добре. И вие ли също?

— Да, но не тук. В Кростаун.

— Футболният отбор на Кростаун е по-силен. — Той свали шапката и разкърши врата си, усмихна се широко. — Вие да не би да шпионирате за конкуренцията?

Върнах му усмивката.

— Просто търся д-р Круз.

— Добре, ако го видите, кажете му да се свърже с нас, или утре вече ще бъдем някъде другаде. Има работа само за двама души и то за още половин ден. Шефът няма да се занимава с това.

— Ще го направя, господин…

— Родригес. Джил Родригес.

Той взе от пода парче дърво и използва тъп молив, за да напише името и телефона си върху нея.

— На свободна практика съм — сухо боядисване на стени, тапети. Мога да поправя всичко, в което няма вграден компютър. Ако пък се сдобиете с билети за футболен мач, които искате да продадете, ще бъда щастлив да ги взема от ръцете ви.

Движението по „Сънсет“ бе натоварено. Входът за Бел Еър откъм Стоун Кениън бе затворен поради ремонт, а това допълнително утежняваше положението. Когато стигнах до къщата на Круз, слънцето печеше жарко. Бе по същото време на деня като първия път, но небето не бе оловносиво, а с бебешки синя невинност се разтопяваше в морските облачета.

След онова, което ми бе казал Родригес, очаквах празен паркинг. Но три коли бяха паркирани пред къщата: модерният бял мерцедес с табелките РРК PHD, който бях видял на партито, реставриран син ягуар, модел „Е“ с табелки SSK и една стара тойота с цвят на кремсупа от грах. Минах покрай тях, почуках на входната врата, почаках, почуках отново, по-силно и после използвах звънеца. Чувах мелодията на камбанките. И някой друг вътре би трябвало да ги е чул. Но никой не отговори. Тогава погледът ми попадна долу на купчината поща на предните стълби, мокра и смачкана. Видях пощенската кутия от ковано желязо претъпкана със списания и кореспонденция.

Позвъних отново, огледах се наоколо. От едната страна бе полузатвореният вътрешен двор, засаден с екзотични тропически растения. Завършваше с порта от дървени летви и куполообразен капак.

Приближих портата, бутнах я. Отвори се. Минах през нея и тръгнах към задната част на имението покрай южната страна на къщата, пресякох през арка от дървета и се озовах в огромен заден двор — леко хълмисти ливади, обградени от високи дървета, лехи от цветя с най-различни форми, скален басейн с изворче, загърбен от водопад, който се спускаше като парчета стъкло.

Чух щракване. Дворът бе окъпан в нежна светлина, а басейнът блестеше като сапфир. Часовници.

От къщата не се процеждаше никаква светлина, но една червена крушка, завързана за брезово дърво осветяваше верандата, покрита с платнена тента и под от мексиканска керамика. Имаше няколко къта, обзаведени със стилна мебел от тиково дърво. На масата бе оставен лосион против изгаряне, на някои от столовете бяха захвърлени мръсни хавлии. Все едно че известно време така са стояли. Подуших плесен. После нещо по-силно…

Една от френските врати бе отворена. Достатъчно, та вонята да излиза през процепа. Достатъчно, за да се промъкна вътре.

Покрих с кърпа носа и устата си и пъхнах главата си достатъчно навътре, за да видя един кошмар, оцветен в червено. Използвайки кърпата, заопипвах за ключ на лампа. Открих един.

Две тела лежаха проснати върху арабски килим. Единствено по дрехите, покриващи онова, което бе останало от труповете проличаваше, че това някога са били хора.

Запуших си устата и отместих поглед. Видях висок таван — гредоред, мека мебел. Направено с вкус. Добър декоратор.

После сведох поглед обратно към ужаса…

Втренчих се в килима. Опитах се да се разсея с него. Добре изтъкан. Безупречен. С изключение на потъмнелите петна…

Едно от телата носеше бански костюм, изпъстрен с розови цветя. Другото — някога бял чифт шорти „Спийдо“ и тъмносиня хавайска риза, украсена с червени орхидеи.

Бялата дреха изпъкваше неестествено върху разлагащата се кафяво-зеленикава плът. Лицата бяха заместени от буци мазно, проядено месо. Месо, натъпкано с косми — руса коса. И на двете. Косата на торса в бикини — по-светла и по-дълга. Хванала бе кафява коричка.

Отново ми се доповръща, притиснах кърпичката върху устата и носа си, задържах дъх, усетих, че ми прилошава и си проправих път далече от телата.

Бях отново вън на терасата.

Но докато отстъпвах с гръб към вратата, видях с крайчеца на окото си стълба в другия край на стаята.

Задно стълбище. Перила от ковано желязо.

На върха на стълбата още едно разлагащо се бедро.

Розова домашна роба. Нещо, което приличаше на тъмна коса. Още смрад, още черни петна, стичащи се по стълбата надолу, като някаква злокобна разпадаща се играчка.

Обърнах се и избягах, минах покрай басейна, през порасналата трева към лехите с цветя, цялото това неземно синьо и виолетово. Коленичих и помирисах парфюма им.

Сладникаво. Прекалено сладникаво. Нещо заклокочи в гърлото ми. Опитах се да повърна, но не успях.

Изтичах покрай страничната фасада на къщата, обратно в предния двор, през предната морава.

Празен път, тих път. Всичкият този ужас, но нямаше с кого да го споделя.

Върнах се в севила, седнах в колата, но ми миришеше на смърт. Изпитвах вкус на смърт.

Накрая, независимо че вонята остана у мен, почувствах, че съм в състояние да шофирам и се насочих към Мандевил, после на изток по „Сънсет“. Искаше ми се да имам машина на времето. Нещо, което би могло да върне часовника назад.

Да го върне обратно…

Но имах силно желание да поседна и изпуша една силна цигара, нуждаех се от телефон и приятелски глас.

16

В Брентууд намерих едновременно и аптека и телефон. Майло вдигна при първото позвъняване, изслуша онова, което имах да му съобщя и рече:

— Знаех си, че има причина да се върна у дома по-рано.

Двайсет минути по-късно той пристигна на ъгъла на „Мандевил“ и „Сънсет“. Последва ме към къщата на убийствата.

— Стой тук — нареди ми той.

Останах в севила, подръпвайки евтина цигара, докато той обикаляше към задната част. Не след дълго отново се появи, бършейки челото си. Седна до мен на предната седалка, извади си цигара от джоба на ризата ми и запали.

Пусна няколко кръгчета цигарен дим и започна да взима показанията ми с хладнокръвен професионализъм. След като ме разпита за откриването на телата, той остави тефтера и попита:

— Алекс, ти защо дойде тук?

Разказах му за порнографските клипове, за фаталната катастрофа на Ди Джей Расмусен и за това, че името на Леланд Белдинг отново изниква на повърхността.

— Навсякъде откриваме намесата на Круз.

— Не е останало много от него. Телата са престояли тук доста време. — Той остави настрана бележника. — Случайно да имаш някаква работна хипотеза за извършителя?

— Расмусен бе експлозивен тип. Убил е баща си. През последните няколко дни е твърдял, че има много грехове, че е извършил нещо ужасно. Може би именно за това престъпление е говорил.

— Защо му е трябвало да убива Круз?

— Не знам. Вероятно го е обвинявал за смъртта на Шарън. Той е бил патологично привързан към нея, сексуално обвързан.

Майло помисли за момент.

— Ти какво си пипал тук?

— Ключът за осветлението, но използвах носна кърпичка.

— Още нещо?

— Входната врата… мисля, че това е всичко.

— Спомни си със сигурност.

— Само за тези неща мога да си спомня.

— Да проследим отново стъпките ти.

Когато свършихме, той каза:

— Върви си вкъщи, Алекс.

— Само това ли е?

Той хвърли поглед на часовника си.

— Момчетата от следствената група ще бъдат на местопрестъплението всеки момент. Тръгвай. Изчезни, преди да е започнал купонът.

— Майло…

— Тръгвай, Алекс. Остави ме да се оправям с шибаната история.

Измъкнах се с колата, но все още усещах мириса на разложената плът.

Всичко, до което Шарън се бе докоснала, се превръщаше в смърт.

Бях изследовател на човешкото съзнание и въпреки това се чудех каква е причината тя да стане такава. Какъв вид ранна травма. После нещо ми светна — начина, по който бе действала в онази ужасна нощ, когато я сварих със снимката на близначките. Блъскане, скимтене, припадъци и накрая ембрионалната поза. Подобно на поведението на Дерън Бъркхалтър в кабинета ми. Реакциите срещу ужаса в неговия живот, които бях уловил на видеокасетата и после бях представил пред пълната с адвокати зала, без да забележа връзката.

Травма от ранното детство.

Много отдавна тя ми бе дала обяснение, последвано от проява на нежност и любовни ласки. Като се връщах назад, установих, че е била добре режисирана изява. Друго действие от пиесата.

Лятото на осемдесет и първа, хотел в Нюпорт Бийч, тълпящи се психолози, участници в конгрес. Коктейл на поляна с изглед към пристанището — нашарени със стъклопис прозорци, напластени с червена боя стени, столове на колелца. Тъмно, празно и с мирис на снощно парти.

Бях седнал на бара и се взирах във водата. Наблюдавах острите като кинжал яхти, които пореха огледалната повърхност на морето. Пийвах бира, за да прокарам сухите хапки сандвич с кюфте и с едно ухо слушах мърморенето на бармана. Той бе нисък, шкембест испанец със сръчни ръце и физиономия с бакърен индиански тен. Гледах го как мие чашите като машина.

— Без съмнение, най-лошото, което някога съм срещал, нали, сър? Ами сега вашите търговци на застраховки, компютри и каквото и да е, та вашите търговци са сериозни пиячи. Също и пилотите ви.

— Успокоителна мисъл — отвърнах.

— Да-а, вашите търговци и пилоти. Но вие психиатрите? Не. Дори учителите, които бяха тук миналата зима, бяха по-добри, макар че не са големи състезатели. Погледнете това място. Мъртво. И все пак, колко души работят във вашето учреждение?

— Няколко хиляди.

— Няколко хиляди. — Той поклати глава в недоумение. — Погледнете наоколо. На какво прилича, всички сте толкова заети да анализирате другите хора, а не си позволявате удоволствия?

— Може би — отговорих, спомняйки си колко тъп бе конгресът. Но всички конгреси са такива. Единствената причина да присъствам бе, че ме помолиха да представя доклад за стреса в детска възраст.

Докладът вече бе прочетен, вечните незначителните въпроси — зададени, а аз се бях отдал на мъничко самота, преди да се отправя обратно към Ел Ей и поредната нощна смяна в детското отделение.

— Може би вие, момчета, трябва да изследвате първо себе си. Да направите анализ защо не искате да се позабавлявате, приятел?

— Хубава идея. — Сложих пари на бара и казах: — Пий едно за моя сметка.

Погледна банкнотите.

— Разбира се, благодаря.

Запали си цигара, сипа си бира и се облегна напред.

— И все пак аз съм привърженик на принципа „Живей и остави другите да живеят“. Някой не желае да се забавлява, добре. Но поне ела тук и си поръчай нещо, нали разбирате? По дяволите, дори не го пий — направи му анализ. Но поръчай и остави бакшиш. Остави нещо на бачкатора.

— За здравето на бачкатора — вдигнах чаша в негова чест и я пресуших.

— Да ви налея пак, докторе? За дома.

— Ще пия кола.

Той остави питието на бара и тъкмо се канеше да каже нещо, вратата към поляната се отвори и даде път на глъчката от фоайето. Очите му се насочиха към задната част на помещението и той промълви: „Оле, оле“.

Погледнах през рамо и видях жена, облечена в бяло. Дългокрака, стройна, облак черна коса. Стоеше близо до автомата за цигари, главата й се люшкаше, сякаш се бе запътила да завладява чужди територии.

Много познато. Обърнах се, за да видя по-добре.

Шарън. Определено бе Шарън. В ушит ленен костюм, с чантичка и обувки в тон с него.

Тя ме забеляза и ми махна, сякаш имахме уговорена среща.

— Алекс!

Съвсем изневиделица тя вече бе застанала до мен. Сапун и вода, прясно окосена трева…

Седна на високия стол до бара, кръстоса крака и дръпна полата си, докато прикрие коленете й.

Барманът ми намигна.

— Ще пийнете ли, мадам?

— Севън ъп, моля.

— Да, мадам.

След като й поднесе питието и се отдалечи, тя каза:

— Изглеждаш великолепно, Алекс. Харесвам брадата.

— Сутрин ми спестява време.

— Е, да, но аз мисля, че е красива. — Тя пийваше на малки глътки и си играеше със сламката. — Продължавам да чувам хубави неща за теб, Алекс. Рано си взе доктората, всички тези публикации. Малко от статиите ти съм чела. Но научих много от тях.

— Радвам се да го чуя.

Мълчание.

— Накрая и аз се дипломирах. Миналия месец.

— Поздравления, докторе.

— Благодаря. Отне ми повече време, отколкото си мислех. Но се занимавах с клинична работа и не написах дисертацията си толкова прилежно, колкото трябваше.

Седяхме без да говорим. Съвсем наблизо барманът си подсвиркваше „Ла Бамба“ и дрънчеше с трошачката за лед.

— Радвам се, че те срещнах — рече тя.

Не отговорих.

Тя докосна ръкава ми, но аз не откъснах поглед от пръстите й, докато не ги махна.

— Желаех да те видя.

— За какво?

— Исках да ти обясня…

— Не е нужно да обясняваш каквото и да било, Шарън. Стара история.

— Не и за мен.

Тя се премести по-наблизо.

— Знам, че провалих всичко, повярвай ми, знам го. Но то не променя факта, че през всичките тези години ти все още си с мен. Прекрасни спомени, специални спомени. Позитивна енергия.

— Селективно възприятие — отвърнах.

— Не. — Тя мръдна още по-близо и отново докосна ръкава ми. — Наистина изживяхме някои чудесни моменти, Алекс. Никога не бих могла да го забравя.

Не откликнах.

— Алекс, начинът, по който ние… се разделихме. Аз бях ужасна. Трябва да си помислил, че съм психясала. Онова, което се случи бе лудост. Само ако знаеш колко пъти съм искала да ти се обадя и да обясня…

— И защо не го направи?

— Защото съм страхлива. Бягам от проблемите. Типично в мой стил — нали го видя още първия път, когато се срещнахме на упражнението. — Раменете й увиснаха. — Някои неща не се променят никога.

— Забрави го. Както вече казах, стара история.

— Онова беше нещо специално, Алекс, а аз позволих то да бъде унищожено.

Гласът й остана нежен, но някак напрегнат. Барманът хвърли един поглед. Изражението ми върна интереса му към работата.

— Ти си го позволила? Звучи доста пасивно.

Тя отскочи назад, сякаш се бях изплюл в лицето й.

— Е, добре. Аз го унищожих. Аз бях луда. Този момент от живота ми бе подлудяващ. Не си мисли, че хиляди пъти не съм съжалявала.

Тя задърпа възглавничката на ухото си. Ръцете й бяха гладки и бели.

— Алекс, днешната ни среща не е случайност. Аз никога не участвам в конгреси, нямах никакво намерение да дойда и на този. Но когато получих по пощата брошурата, така се случи, че прочетох името ти в програмата и изведнъж ми се прииска отново да те видя. Присъствах на лекцията ти, седях в края на залата. Начинът, по който говореше, твоята хуманност ме накара да си помисля, че може би имам шанс.

— Шанс за какво?

— Да бъдем приятели, да погребем лошите чувства.

— Приеми, че са погребани. Мисията — приключена.

Тя се облегна напред, така че устните ни почти се допряха, прегърна ме през рамо и прошепна:

— Моля те, Алекс, не бъди отмъстителен. Позволи ми да ти покажа.

В очите й имаше сълзи.

— Какво да ми покажеш?

— Една по-различна частица от мен. Нещо, което не съм показвала пред никого.

Тръгнахме към паркинга пред хотела. Зачакахме да докарат колите ни.

— Ще се возим в отделни коли, така че да изчезнеш по всяко време, когато пожелаеш — каза тя, смеейки се.

Адресът, който ми даде, бе в южната част на Глендейл, в долната част на града, претъпкана с множество гаражи за автомобили втора употреба, руини, стаи под наем за дневна употреба, евтини магазинчета и второразредни кръчми. Половин километър северно от Бранд се изграждаше „Глендейл Галерия“ — една почест към дребната буржоазия, отдадена с декоративни тухли, но тук долу „Бутик“ все още бе само една френска дума.

Тя пристигна първа и ме чакаше в малката червена алфа пред едноетажна сграда, измазана с кафяв гипс. Мястото напомняше на затвор — тясно, с посребрени прозорци, покрити с решетки, предната врата — полирана ламарина, никаква растителност освен водна амбра, чиито увехнали клони хвърляха рехава сянка върху измазания с дзифт покрив.

Тя ме посрещна на вратата, благодари ми за посещението, после натисна звънеца в средата на стоманената врата. След няколко секунди тя бе отворена от строен, черен като катран мъж с къса коса и брадичка с формата на свредел. Носеше диамантена обичка на едното ухо, униформено светлосиньо сако върху черна тениска и джинси. Когато видя Шарън, той я дари с двайсет и четири каратова усмивка.

— Добър ден, доктор Ренсъм. — Гласът му бе писклив и нежен.

— Здравей, Елмо. Това е доктор Делауер — мой приятел.

— Радвам се да се запознаем, сър. — И на Шарън: — Тя вече е разкрасена и готова за вас.

— Чудесно, Елмо.

Той изчака, докато влезем в чакалня, застлана с тъмночервен линолеум и обзаведена с оранжеви пластмасови столове и зелени маси. От едната страна имаше канцелария с табелка „Рецепция“ и прозорци от жълтеникав плексиглас. Минахме покрай нея и стигнахме до друга стоманена врата, на която пишеше „Вход забранен“. Елмо я отключи.

Озовахме се в дълъг коридор със зелен под от изкуствена материя, минахме покрай няколко празни кабинки, вонящи на болест и безнадеждност. Една врата с армирано стъкло позволяваше да се видят няколко яки мексиканки, които се трудеха в запарена индустриална кухня, още едно зелено фоайе и накрая стоманена табелка с надпис „Вход забранен“.

От другата страна се откри съвсем друга обстановка: плюшени килими, меко осветление, тапети по стените, парфюмиран въздух и музика — „Бийтълс“ в изпълнение на приспивен струнен оркестър.

На четири от вратите имаше същите табели. Четири дъбови врати с месингови шпионки. Елмо отключи една от тях и ни покани.

Стаята бе боядисана в бежово и украсена с репродукции на френски импресионисти. И тук имаше плюшени килими и приглушено осветление. Стените бяха облицовани с дъбова ламперия, такава бе и рамката на тавана. Хубава мебел: старинна шифониера, чифт тежки дъбови кресла. Два огромни прозореца с арки от матово стъкло и завеси от басма и дантели. Вази с току-що набрани цветя заемаха стратегически позиции. Стаята ухаеше на ливада. Но не обърнах внимание на постиженията на декоратора.

В средата на стаята имаше болнично легло, покрито с перленорозова покривка, която бе издърпана до врата на чернокоса жена.

Кожата й бе сиво-бяла, очите — огромни и тъмносини, същия цвят като на Шарън, но мътни и неподвижни, вперени право към тавана. Косата й бе черна и гъста, разпръсната върху пухената възглавница с дантелен бордюр. Лицето, което обграждаше, бе изпито, съсухрено, безжизнено като пластмасова маска. Устата й бе зинала — черна дупка, наблъскана с протези.

Немощно движение разбута завивката. Задавено дишане, после нищо. И отново вдишване, възвестено от скърцането на сплескана играчка.

Разгледах лицето. Това по-скоро не бе лице, а ескиз на нещо — анатомичен скелет, разголен от украсата на плътта.

И някъде между руините, прилика. Далечен намек за Шарън.

Шарън я държеше в прегръдките си, люлееше и целуваше лицето й.

Скръцване.

Върху една масичка на колела до леглото имаше гарафа и чаши, гребен от черупка на костенурка, комплект четки и съответни инструменти за маникюр. Червило, сенки за очи, пудра и лак за нокти.

Шарън посочи гарафата. Елмо напълни чашата с вода и я подаде, след което излезе.

Шарън допря крайчето на чашата до устните на жената. Част от водата се разля. Шарън избърса бледата плът, целуна я.

— Толкова се радвам да те вида, мила. Елмо каза, че си добре — каза тя.

Жената остана няма като черупка от яйце. Шарън започна да й гука и да я люшка. Завивките се плъзнаха долу, откривайки някакво далечно подобие на човешко тяло, увито в розова фланелена пижама, съсухрено, патетично — твърде крехко, за да е жизнеспособно. Но дишането продължаваше…

— Шърлий, имаме си посетител. Казва се доктор Алекс Делауер. Той е добър човек. Алекс, запознай се с госпожица Шърлий Ренсъм. Сестра ми. Моята близначка. Моят мълчалив партньор.

Аз просто стоях там.

Тя разроши косата на жената.

— Клинично глуха и сляпа е, с отслабнала сърдечна дейност. Но знам, че усеща човешкото присъствие и с подсъзнанието си възприема околната среда. Мога да го почувствам — тя издава слаби вибрации. Човек трябва да е настроен на тяхната вълна, трябва да влезе в контакт с нея, за да ги усети.

Тя взе ръката ми и я постави върху студената, суха вежда.

Обърна се към Шърлий:

— Това не е ли истина, мила? Ти наистина разбираш какво става, нали? Днес действително нещо си мърмориш. Кажи й нещо, Алекс.

— Здравей, Шърлий.

Нищо.

— Ето на, нещо си мърмори — рече Шарън.

Тя не преставаше да се усмихва, но в очите й имаше сълзи. Остави ръката ми и продължи да говори на сестра си:

— Алекс Делауер, миличка. Онзи, за когото ти разказвах, Шърл. Толкова е красив, нали? Красив и добър.

Чаках, докато тя говореше на жената, която въобще не можеше да я чуе. Пееше й, разказваше й за мода, музика, рецепти и неотдавнашни събития.

После оправи завивките, смъкна розовата пижама, показвайки костите от пилешки скелет, съсухрени крака, възлести колене, висящата, пепелявосива кожа — остатъци от женски форми, така покъртително съсипани, че трябваше да си отместя погледа.

Шарън нежно обърна сестра си и внимателно я прегледа за рани от залежаването. После започна да я разтрива, масажира, да раздвижва ръцете, краката и врата й, изследва я зад ушите, преди отново да я завие.

След като подпъхна добре покривките и изтупа възглавницата, тя разреса сто пъти косата на Шърлий с четката от костенурка, изми лицето й с влажна кърпичка, напудри съсухрените бузи и им сложи руж.

— Иска ми се тя да е колкото е възможно по-женствена. Заради духа й. Заради самочувствието й на жена.

Тя вдигна една от безжизнените ръце и прегледа лака върху удивително здравите и дълги нокти.

— Изглеждат чудесно, Шърл. — После към мен: — Нейните са толкова здрави! Растат по-бързо от моите. Не е ли забавно?

По-късно седнахме в алфата и Шарън поплака известно време. След това започна да разказва със същата равна интонация, която бе използвала преди години, за да ми разкаже за смъртта на родителите си.

— Родени сме абсолютно еднакви. Като копия под индиго — искам да кажа, че никой не е можел да ни различи поотделно. — После се разсмя. — Понякога и ние не можехме сами да се различим.

Като си спомних снимката на двете малки момиченца, казах:

— Единствена разлика — огледални изображения.

Това изглежда я изненада.

— Да. Тя е левачка, а аз съм деснячка. И къдрите на косите ни са в обратната посока.

Тя погледна встрани от мен, чукна по дървения волан на алфата.

— Странен феномен — огледално изображение на монозиготи — от научна гледна точка. Биохимически въобще няма смисъл. Унаследена идентична генетична структура от два индивида — не би трябвало да има някаква разлика, нали? Единствено размяна на дейността на мозъчните полукълба.

Доспа й се и затвори очи.

— Толкова съм ти благодарна, че дойде, Алекс. Това наистина означава много за мен.

— Радвам се.

Тя взе ръката ми. Нейната трепереше.

— Продължавай. Ти разказваше колко еднакви сте били вие двете.

— Копия под индиго. И неразделни. Обичахме се невероятно силно. Живеехме една за друга, всичко вършехме заедно, истерично плачехме, когато някой се опитваше да ни раздели, докато накрая никой вече не го правеше. Ние бяхме нещо повече от сестри, повече от близначки. Партньори. Психически партньори — разделящи едно самосъзнание. Сякаш всяка от нас би могла да бъде цялостна само в присъствието на другата. Ние си имахме наши езици — два. На единия разговаряхме, а вторият се основаваше на жестове и тайни погледи. Никога не прекъсвахме връзката си, дори по време на сън се протягахме и се докосвахме една друга. Деляхме едни и същи интуиции и възприятия.

Замълча.

— Това сигурно ти звучи странно. Трудно е да се обясни на някой, който никога не е имал близнак, Алекс, но повярвай ми, всички истории, които си чувал за синхронност на усещанията, са истина. Поне за нас беше така. Дори и сега някоя нощ се събуждам с болка в стомаха или схващане на ръката. Обаждам се на Елмо и разбирам, че Шърлий е имала тежка нощ.

— Не звучи странно. Чувал съм го и преди.

— Благодаря ти, че го казваш. — Тя целуна бузата ми. Дръпна си ушенцето. — Когато бяхме малки живеехме чудесно. Мама и тате, големият апартамент на Парк авеню, всичките онези стаи и бюфети и големи килери. Обичахме да се крием — да изчезваме от останалия свят. Но любимото ни място бе лятната вила в Саутхемптън. Тя бе собственост на семейството поколения наред. Огромни пространства с трева и пясъци. Огромно, боядисано в бяло чудовище със скърцащи подове, стари, полуразпаднали се мебели, прашни, ръчно изтъкани черги и каменно огнище. Бе кацнала на върха на скален нос с изглед към океана и се бе наклонила към водата на няколко места. Нищо елегантно — само няколко стари елхи и пясъчни дюни. Плажът се извиваше широк и влажен, пълен с мидени черупки. Имаше док за лодки, завързани край него — танцуваха по вълните и се удряха по старото дърво. Това ни плашеше, но по някакъв приятен начин ние обичахме да се страхуваме. Шърл и аз. През есента небето винаги бе една прекрасна сянка от сиви и сребърно-жълти петна, през които се прокрадваше слънцето. По брега имаше множество следи от конски копита и раци, медузи и вериги от водорасли, които огромните талази изтриваха. Ние се хвърляхме към огромните вълни, те ни обвиваха и ние си представяхме, че сме две малки морски сирени, целите в сребро и с перлени огърлици.

Тя спря, прехапа устни и продължи:

— В южната част на имението имаше плувен басейн. Голям, правоъгълен, със сини плочки и морски кончета, изрисувани по дъното. Мама и татко никога не успяха да решат къде всъщност искаха да бъде плувния басейн — външен или вътрешен. Като компромисно решение построиха над него чадър от бяла решетка и подвижен покрив и бръшлян, който растеше между решетката. През лятото много го използвахме. Добре се осолявахме първо в океана, а после се измивахме с прясна вода в басейна. Татко ни научи да плуваме на две години, а ние бързо възприехме — казваше, че сме като попови лъжички.

Още една пауза, за да си поеме дъх. Мълчанието се проточи дълго, което ме накара да помисля, че няма да продължи. Когато заприказва отново, гласът й трепереше.

— Когато лятото свърши, никой не обърна голямо внимание на басейна. Прислужниците никога не го чистеха както трябва и обикновено позеленяваше от водорасли и замирисваше неприятно. Беше ни забранено да ходим там, но това само подсилваше желанието ни. Щом се видехме свободни, веднага се понасяхме натам, промъквахме се през решетъчната ограда, наблюдавахме цялата тази застояла вода и си представяхме, че това е лагуна, пълна с чудовища. Противни чудовища, които можеха да се появят всеки миг от тинята и да ни нападнат. Решихме, че вонята идваше от секрециите на чудовищата във водата — морските акита.

Тя се засмя и поклати глава.

— Доста противно, нали? Но съвсем като измишльотините, с които децата се опитват да надвият страховете си, така ли е?

Кимнах.

— Единственият проблем, Алекс, бе, че нашите чудовища се материализираха.

Тя избърса очи, подаде глава от прозореца на колата и пое дълбоко дъх.

— Извинявай.

— Всичко е наред.

— Не, не е. Обещах си да издържа. — Отново пое дълбоко дъх. — Денят бе студен. Една сива събота. Късна есен. Бяхме тригодишни, носехме еднакви вълнени дрехи с плетени чорапи и съвсем нови кожени обувки, които мама ни бе разрешила да обуем при условие че няма да ги издраскаме в пясъците. Бе последният ни уикенд на острова преди следващата пролет. Бяхме останали по-дълго от нормалното. Къщата бе зле отоплена и нищо не спираше студа, който пълзеше от океана — онзи вид студ от източното крайбрежие, който прониква чак до костите. Небето бе смръщено от дъждовни облаци, та чак бе почерняло и миришеше с особената миризма, предвещаваща буря.

Шофьорът бе отишъл в града да зареди колата с гориво преди тръгване. Останалата част от прислугата бе заета с подготовката на къщата за зимата. Мама и татко седяха в слънчевата стая, увити в шалове и пиеха последното си мартини. Шърл и аз се шляехме от стая в стая, разопаковахме вече приготвения багаж, развързвахме вече завързаното, лигавехме се и се глезехме и бяхме почти безконтролни. Бяхме непослушни, защото знаехме, че няма да се върнем скоро и искахме да изстискаме всяка възможна капчица удоволствие точно в този ден. Накрая на помощниците и на мама им дойде до гуша от нас. Те ни опаковаха с топли дрехи, сложиха ни галоши върху новите обувки и ни изпратиха да събираме миди под зоркото око на дойката.

Изтичахме към брега, но приливът прииждаше и бе прочистил всички раковини, а водораслите бяха доста студени, за да си играем с тях. Дойката започна да флиртува с един от градинарите. Измъкнахме й се и се насочихме право към постройката с басейна.

Вратата бе затворена, но не и заключена — катинарът лежеше на земята. Един от прислужниците се бе заел да прочиства и обезводнява басейна — имаше четки, мрежи, химикали и купчини водорасли навсякъде. Само работникът отсъстваше. Бе забравил да заключи вратата. Промъкнахме се вътре. Тъмно бе. Тук-таме се прокрадваха частици сиво небе през мрежата. Мръсната вода бе изсмукана с градински маркуч, който се оттичаше в канализационната шахта. Все пак бе останала около три четвърти от нея — отровно зелена и бълбукаща. Вонеше още по-зле от всякога — изпаренията от гниенето се бяха смесили с всякакви химикали. Очите ни засмъдяха, закашляхме се. После изпаднахме в луд смях. Това наистина бе чудовищно, но на нас ни хареса!

Въобразихме си, че чудовищата изскачат от тинята, започнахме да се гоним около басейна, пищейки и кикотейки се, правехме страховити гримаси — като на чудовища, като тичахме все по-бързо и от ужас се доведохме почти до полуда — състояние на хипноза. Всичко помътня, виждахме единствено себе си.

Циментовата замазка бе станала хлъзгава от мъха и водораслите и пяната от химикалите. Галошите ни бяха гладки и ние постоянно се плъзгахме и падахме. И това ни хареса, представяхме си, че сме на ледена пързалка, опитвахме се нарочно да се пързаляме. Прекарахме чудесно — бяхме забравили за всичко и се бяхме самовглъбили, сякаш бяхме една личност. Продължавахме да се въртим в кръг — фучахме като хали, плъзгахме се и падахме. После съвсем ненадейно видях, че Шърл подскача много силно и продължава да скача, видях ужасеното изражение на лицето й, когато се опита да разпери ръце, за да запази равновесие. Извика за помощ. Разбрах, че това не бе шега и изтичах да я хвана, но паднах по гръб и се изправих точно когато тя нададе страхотен вой и падна с краката надолу в басейна.

Станах и видях, че ръката й стърчи навън, пръстите й се свиваха и разпускаха, хвърлих се към нея, не можах да я достигна, започнах да викам и крещя за помощ. Опитах се да се доближа и отново паднах, накрая се изправих и изтичах до ръба. Ръката бе изчезнала. Закрещях името й, което доведе дойката. Само как изглеждаше тя — изненадата, ужаса, който изживя, докато ме приближаваше. Застана до мен, а аз продължавах да крещя, докато дойката ме питаше къде бе тя. Не можех да отговоря. Бях я погълнала, бях се превърнала в нея. Знаех, че тя се дави, самата аз усещах задушаване и се задавих, почувствах вкуса на прогнилата вода, клокочеща в носа, устата и белите ми дробове!

Дойката ме тресеше, удари ми плесница. Задъхвах се, но все пак някак успях да посоча басейна.

После мама и татко дойдоха там, също и някои от прислужниците. Дойката скочи вътре. Мама пищеше: „Детенцето ми, о, моето детенце!“ — и си хапеше пръстите до кръв. Дойката търсеше наоколо, излизаше да си поеме дъх, цялата покрита с тиня. Татко изрита обувките си, разкъса сакото и се гмурна. Благоприятно гмуркане. Само след секунди той се появи на повърхността с Шърлий в прегръдките си. Тя беше отпусната, цялата покрита с мръсотия, бледа, с мъртвешки вид. Татко се опита да й направи изкуствено дишане. Мама все още се вайкаше, пръстите й бяха облени в кръв. Дойката лежеше на земята, също с вид на умряла. Слугите трепереха. Хората, които поддържаха басейна гледаха. Помислих си, че гледат мен. Те ме обвиняваха! Започнах да им крещя и да се нахвърлям с нокти към тях. Някой каза: „Махнете я оттук“. После всичко потъна в мрак.

Разказът я бе накарал цялата да се облее в пот. Подадох й моята носна кърпичка. Взе я, без да продума, избърса се и продължи:

— Събудих се на Парк авеню. Бе на следващия ден. Някой би трябвало да ме е успокоил. Казаха ми, че Шърлий е умряла и вече е погребана. Повече никога нищо не бе казано за нея. Животът ми се бе променил. Станал бе празен, но не желая да говоря по този въпрос. Достатъчно е да кажа, че ми се наложи да се променя. Да се науча да бъда нова личност. Партньор без партньор. Наложи се да го приема, живеех с мислите си, далече от останалия свят. Накрая, напълно съзнателно престанах да мисля за Шърлий. Направих го по своя воля. Станах добро момиче, получавах отлични бележки, никога не повишавах тон. Но бях празна — нещо ми липсваше. Реших да стана психолог, за да науча причината. Преместих се тук, срещнах те, започнах да живея наистина. После всичко се промени. Мама и татко умряха. Трябваше да се върна на Изток и да разговарям с адвоката им. Той беше мил. Красив, бащински настроен мъж. Смътно си го спомнях от партитата. Той ме изведе в руската чайна и ми каза за наследството, за къщата и много говори за нови отговорности, но не бе достатъчно ясен, за да разкрие какви са те. Когато го попитах какво иска да каже, той се почувства неудобно и поиска от сервитьора сметката.

Излязохме от ресторанта и тръгнахме по Пето авеню покрай всичките скъпи магазини, така обичани винаги от мама. Вървяхме в мълчание няколко пресечки и тогава той ми разказа за Шърлий. Че тя никога не е умирала, била е в кома, когато татко я е измъкнал от басейна и така си е останала — инвалид с минимална мозъчна дейност. През цялото време, докато я бях мислила за умряла, тя бе живяла в един институт в Кънектикът. Мама бе съвършена дама, много фина, но не бе достатъчно силна, за да понесе промяната.

Адвокатът каза, че знае, че сигурно ми е дошло като гръм от ясно небе. Извини се, че са ме лъгали, но мама и тате най-добре са знаели какво да правят. Сега все пак те бяха умрели и тъй като бях единствена наследница, Шърлий бе моята юридическа отговорност. Не че това би могло да ме натовари. Той — адвокатската фирма — щяха да се погрижат за материалното обезпечаване на грижите за нея, да ръководят наследството й така, че и в бъдеще да няма трудности по заплащане на медицинските разходи. Нямаше никаква нужда аз да си съсипвам живота. Имаше някакви документи, които аз трябваше да подпиша и фирмата щеше да се погрижи за всичко останало.

Обзе ме огромен гняв, какъвто въобще не бях очаквала от себе си. Започнах да му крещя насред Пето авеню, настоявах да я видя веднага. Той се опита да ме разубеди, предлагаше ми да изчакам, докато шокът отмине. Но аз настоявах. Трябваше да я видя веднага. Той извика лимузината. Заминахме за Кънектикът. Мястото бе голямо и изглеждаше добре — стар, каменен замък, добре поддържани поляни, огромна и слънчева тераса, медицински сестри в стегнати униформи, лекари с немски акцент. Но тя се нуждаеше от нещо повече. Тя имаше необходимост от партньора си. Съобщих на адвоката, че тя се връща с мен в Калифорния и трябва да бъде подготвена за пътуването през следващата седмица.

Той започна да ме убеждава. Твърдеше, че това не е нещо ново за него — чувството за вина, което изпитва оживелия. Колкото повече говореше, толкова повече се разярявах, бедничкият човек. И тъй като бях достигнала пълнолетие, той нямаше избор. Върнах се в Ел Ей със самочувствието на праведница, която има определена цел. Вече не някоя студентка, която само зубри, а бях жена с мисия в живота. Но в момента когато се прибрах в общежитието, чудовищността на всичко това ме повали. Дадох си сметка, че животът ми никога повече няма да бъде същия, няма да е нормален. Исках да се справя като непрекъснато си намирах някаква работа, раздавах заповеди на адвокатите, преместването в къщата, подписване на документи. Убеждавах себе си, че мога да се контролирам, Алекс. Открих това място — отвън не изглеждаше толкова хубаво, но наистина се грижат по специален начин за нея. Елмо е прекрасен, съвършеният гледач.

Тя повдигна ръката ми към бузата си, после я постави в скута си и я притисна силно.

— Сетне се появи ти, Алекс. Нахлу в цялата тази каша. Нощта, когато ме завари да държа снимката, бе скоро след преместването на Шърлий — какво нещо, само я свалихме от самолета и я прехвърлихме в линейката. Не бях спала дни наред. Бях изнервена и изморена. Снимката бе дошла в една кутия със семейни документи. Била е в чантичката на мама в деня, когато е умряла.

Започнах да я съзерцавам, загубих се в нея, като Алиса в дупката. Опитвах се да събера всичко заедно, да си спомня доброто старо време. Но бях толкова сърдита, че са ме лъгали, че целият ми живот е бил една голяма лъжа — всеки миг, изпъстрен с лъжи. Усетих, че ми се повдига, Алекс. Отвратително. Стомахът ми се бунтуваше. Сякаш снимката ме бе пленила — цялата ме поглъщаше, както басейнът бе погълнал Шърлий. Пощръклях и бях в това състояние дълго време. Висях на косъм, когато ти дойде. Въобще не те чух, Алекс. Докато не застана над мен. А ти изглеждаше ядосан — осъждаше ме. Порицаваше ме. Когато ти вдигна снимката от земята и започна да я разглеждаш, все едно че бе нахлул в мен. Насилствено си бе проправил пътя към моята интимна болка. Исках болката да си бъде само моя, желаех нещо изцяло за мен. Просто пощурях. Извини ме.

Отвърнах на натиска на ръката й.

— Добре.

— Следващите няколко седмици бяха ужасни, истински кошмар. Притеснявах се за онова, което бях причинила на теб и мен, но честно казано, бях твърде изтощена, за да направя нещо и се чувствах виновна, понеже не можех да се взема в ръце и да ми пука повече. С толкова много неща трябваше да се оправям: яростта към родителите ми за това, че ме бяха излъгали, мъката, че ги бях загубила, яда ми към Шърлий, че се бе върнала, толкова осакатена, че не можеше дори да откликне на любовта ми. По онова време още не разбирах, че тя вибрира, опитва се да влезе в контакт с мен. Толкова много промени и всичките наведнъж, Алекс. Като заплетена топка от електрически кабели, изгарящи мозъка ми. Получих помощ.

— Круз.

— Въпреки всичко, което мислиш за него, той ми помогна, Алекс. Помогна ми да се съвзема отново. И той ми каза, че си идвал да ме търсиш, което ми даде да разбера, че ме обичаш. Аз също те обичах. Затова накрая се насилих да се събера с теб, независимо че Пол казваше, че още не съм готова. И се оказа прав. Проявих се като нимфоманка, защото се чувствах абсолютно незначителна, не можех да се контролирам, усещах, че нещо ти дължа. Действайки като проститутка, си помогнах да се почувствам в час. Сякаш излизах от моята същност и приемах нова. Но само за кратко. По-късно, когато ти спеше, презрях онова, което бях сторила. Нахвърлих се върху теб, защото ти ми беше под ръка.

Гледаше настрани.

— И защото ти беше добър. Разруших онова, което имахме, защото бях неспособна да понеса добротата, Алекс. Мислех, че не заслужавам доброта. И след всичките тези години, все още съжалявам.

Седях и се мъчех да възприема всичко това.

Тя се наведе и ме целуна. Постепенно целувката стана гореща и дълбока и ние се притискахме един към друг, опипвайки се, а езиците ни танцуваха. После и двамата се отдръпнахме.

— Шарън…

— Да, знам. Да не започваме пак. Откъде да си сигурен, че ще бъдеш в безопасност?

— Аз…

Тя сложи пръст върху устните ми.

— Няма нужда да обясняваш, Алекс. Стара история. Просто исках да ти покажа, че не съм чак толкова лоша.

Слушах смълчан, не казах какво ми бе минало през ума. Че бихме могли да започнем отначало. Бавно. Внимателно. И двамата вече бяхме пораснали.

— Сега ще те пусна да си отидеш — каза тя.

Тръгнахме си в отделни коли.

Бях се върнал от къщата на Круз и седях в дневната като непрекъснато светвах и загасвах лампите. Парк авеню. Летата в Саутхемптън. Мама и татко. Мартини в слънчевата стая. Префинени фигури, изрязани от картон.

Но мръснишкото парченце целулоид твърдеше, че мама е била всичко друго, но не и фина дама. Едно от многото момичета за парти на богаташ, което бе правило любов пред камера и вероятно е използвало филмчето за изнудване.

„Целият ми живот е бил една измама — всеки миг е изпъстрен с лъжи.“

Сетих се за Шърлий Ренсъм. Вегетираща. Скърцаща. Чудех се дали някоя част от историята е била истинска.

Ако тя е обичала близначката си, как е могла да се самоубие, да напусне един беззащитен инвалид?

Освен ако и Шърлий не е умряла.

Ш и Ш — мълчаливи партньори.

Две момиченца, красиви, чернокоси. Фунийки със сладолед в срещуположни ръце.

Близначки като огледално изображение. „Тя е левачка, а аз съм деснячка.“

Изведнъж осъзнах какво ме бе притеснявало по отношение на порноклипа — върхът на мозъчното несъответствие, който се намира точно под кожата ми.

Шарън бе деснячка, но във филма работеше предимно с лявата ръка.

„Да съм проститутка ме караше да се чувствам в час. Сякаш излизах вън от моята същност и пристъпвах в нечия чужда.“

Превключване? Опитване на нова самоличност?

Лявата ръка. Sinister[4].

Някои примитивни цивилизации са го възприемали като грях.

Слагане на руса перука и превръщане в лошо момиче… зловещо момиче, която си служи с лявата ръка.

Изневиделица нещо, свързано с историята за давенето ме обезпокои. Нещо, което не ме бе тревожело преди шест години, когато исках да й вярвам.

Детайлите, ярката метафора.

Прекалено сложно за тригодишно дете. Едва проходило дете не би могло да помни толкова много неща.

Изживени детайли. Или добре изрепетирана лъжа? Някой тренирал ли я е? Паметта й дали не е манипулирана?

Като при хипноза.

Като при Пол Круз, майстор на хипнозата. Аматьор в правенето на филми. Професионален боклук.

Сега вече бях сигурен, че той е знаел достатъчно, за да запълни много бели петна в паметта. Той отнесе в гроба информацията си. Ужасяващо, кърваво и взе още двама души със себе си.

Повече от всякога желаех да узная защо.

17

Чувствах се заразен, носител на някаква ужасна болест и затова отмених полета до Сан Луис. Пуснах телевизора и така си създадох електронна компания.

Убийствата у Круз бяха водещата новина в единайсет, придружена с трепкащи кадри от запис с непрофесионална камера на местопроизшествието и снимки на Пол и Сюзан като живи. Третата жертва бе идентифицирана като Лурдес Ескобар, на двайсет и две, родом от Ел Салвадор, която е работила като прислужничка у Круз. На снимката се виждаше млада жена с открито лице, черна коса на плитка и тъмни, бляскави очи.

Репортерът снижи глас, в който се процеждаше ирония и я нарече „невинна жертва“. Тя бе избягала от смутовете и бедността в родината си, водена от мечтата за по-добър живот, за да се сблъска с насилствената смърт сред въображаемия лукс в града на ангелите…

Начинът, по който философстваше, показа, че не знае нищо.

Започнах да превъртам каналите, жаден за факти. И трите новинарски емисии си приличаха по стил и липса на съдържание. Репортерите разговаряха с водещите на новините, вместо с аудиторията. Правеха догадки на висок глас дали някой от пациентите на Круз не се е превърнал в масов убиец, или пък това просто е поредното кръвопролитие в Ел Ей.

Наложи ми се да погълна ненужна информация за нападения над магазини за оръжие, атаки на изгладнели кучета. Репортерът обяви: „Един момент. Ще чуем изявление от полицията“.

Камерата се насочи към Сирил Трап, който се покашляше, за да прочисти гърлото си. Блузата му бе небесносиня. Бялата му коса блестеше като острието на стоманен бръснач. Под светлините на прожектора изпъстрената му с петна кожа имаше цвета на мръсни чаршафи. Мустачките му подскачаха. Установявайки визуален контакт с камерата, той прочете предварително подготвено изявление и помоли всички полицейски сили в Лос Анджелис да бъдат впрегнати в разрешаването на тези ужасяващи кланета. Стегната усмивка и поклащане с глава. Той каза: „Това е всичко, което ми е позволено да разглася в този момент“. И си тръгна.

Репортерът съобщи: „Ето това беше всичко, Кийт и Кели. От мястото на събитието репортер беше…“.

Изключих апарата, чудех се какво ли прави Трап на местопроизшествието. Чаках Майло да се обади и да ми обясни. След като не го направи до един часа, аз се съблякох и се пъхнах под завивките. Устните ми бяха пресъхнали и напукани, та чак небцето ме заболя. Опитах се да дишам дълбоко, но вместо да се отпусна, се доведох до състояние на пълна бодрост с широко отворени очи. Прегърнал възглавницата като любовница, направих опит да напълня главата си с приятни образи. Нито един не се яви. Накрая, малко преди пукване на зората, успях да потъна в дълбок сън.

На следващата сутрин телефонирах на Майло в участъка и ми бе казано, че все още е в отпуска. В дома му никой не отговори.

Зачетох се в сутрешния вестник. За разлика от смъртта на Шарън, тази на Круз бе отразена като сериозна новина. На трета страница заглавие с огромни букви бе заело горната половина: „Лекар и съпругата му заклани“. Авторът се казваше Дейл Конрад. Познавах го по име, защото покриваше науката за поведението и режима на работа в миналото, като предимно пишеше повърхностни статии.

И тази за Круз не правеше изключение. Независимо от голямата площ, която му бяха предоставили, Конрад не бе научил нищо за убийствата, което да не бе вече съобщено в снощните новини. Голяма част от статията бе посветена на биографични данни за Круз. В момента на смъртта е бил на шейсет, два пъти по-възрастен от съпругата си, която бе описана като бивша актриса. Роден е бил в Ню Йорк в богатско семейство. Участвал е като офицер в Корейската война. Бил прикрепен към психологическия военен корпус, получил доктората си от университет в Южна Флорида и е бил подпомаган от връзките си във висшето общество и вестникарската колона за съвети. Изградил си е рентабилна практика в Палм Бийч, преди да се премести в Калифорния. Отбелязано бе и скорошното му назначаване за декан на факултета, а неговият предшественик професор Милтън Фрейжър бил шокиран от безсмислената смърт на именития си колега.

Смъртта на Лурдес Ескобар бе в последния параграф. „Намерено е и тялото на домашната прислужничка…“

Оставих вестника. Ню Йорк, богато семейство, връзки във висшето общество — спомен за фалшивата представа, създадена от Шарън за самата нея.

Дали всичко е било измислица? Дали майка й е била неуспяла актриса? Тя живееше като богатско момиче — дрехите, колата, къщата. Вероятно Линда Лание се е оженила успешно — мечтата на „момичето на повикване“ се бе сбъднала.

Или може би тя го е постигнала по друг начин. Предала е на дъщеря си голямата хапка във вид на имение, някога собственост на умрелия милиардер, който е бил неин работодател. А имението по договор си е принадлежало на неговата корпорация, която го извади за продан на следващия ден след смъртта на Шарън.

Прекалено много въпроси. Главата започна да ме боли.

Облякох се, намерих един тефтер и моливи и напуснах къщата. Вървейки към долината, пресякох „Сънсет“ и навлязох в северния край на университетското градче. Беше единайсет и двайсет, когато минах през портала и влязох в библиотеката.

Веднага се насочих към информационния отдел, поиграх си с компютърния индекс „Мелвил“ и открих две книги за Леланд Белдинг, притежавани от библиотеката.

Първата бе от 1949-та със заглавие: „Десетте магната“. Втората бе „Инвалидът милиардер“ от Сийман Крос. Изненадан, защото смятах, че всички копия са били иззети, затърсих номерата и всичко, свързано с Лание Линда, но не намерих нищо.

Зарязах компютъра и се заех с не толкова висококвалифицирана дейност — прекарах два часа в разлистване на страници и томове на „Периодичния индекс“. И тук нямаше нищо за Линда Лание, но пък над сто статии за Леланд Белдинг. Като се започне от средата на трийсетте, та чак до средата на седемдесетте. Подбрах около дузина отправки, които се надявах, че ще бъдат достатъчно представителни, качих се на асансьора до архива и започнах да търся източниците. Към два и трийсет вече се бях скътал в едно ъгълче на четвъртия етаж, заобиколен от купчини прошнуровани списания.

Най-ранните неща за Белдинг бяха в списания за въздухоплаване, написани, когато магнатът е бил в началото на двайсетте си години. В тях Леланд Белдинг бе възхваляван като технически и финансов феномен, водещ конструктор на самолети и свързаните със самолетостроенето части и оборудване, с по три патента през всяка година от живота му. Във всеки брой бе използвана една и съща фотография — рекламна снимка на фирмата „Л. Белдинг Индъстриз“. Младият изобретател, седнал в пилотската кабина на един от неговите самолети — с широко отворени очи и шлем на главата, изцяло концентрирал вниманието си върху пулта за управление. Красив, но студен мъж.

Несметното богатство на Белдинг, ранната му зрялост, момчешки вид и стеснителност го бяха направили естествен медиен герой, а тонът на най-ранните популярни статии в списанията бе хвалебствен. В една от статиите бе описан като „най-желаният ерген на 1937-ма“. В друга го представяха като „човекът, когото Америка би короновала за свой принц“.

Предвоенно есе в „Колиърс“ обобщаваше пътя му към славата по следния начин: „Той е роден в богатство през 1910-та, единствено дете на заможна наследница от Ню Порт, Роуд Айланд и доставчик на петрол от Тексас, превърнал се в благороден фермер“.

Друга официална корпоративна снимка. Белдинг изглежда уплашен от камерата, застанал прав с навити до лактите ръкави на ризата, огромен гаечен ключ в едната ръка, в близост до смехотворна машинария от ковано желязо. Вече на около трийсет той придобива маймунски вид — с високо чело, чувствителни устни, дебели очила, които не могат да прикрият напрегнатия поглед на кръглите, черни очи. Един съвременен цар Мидас, според материала, представляващ най-позитивното от американския гений в комбинация с доброто старомодно трудолюбие. Въпреки че е роден със сребърна лъжичка в уста, той никога не е допуснал тя да потъмнее. Работел е по двайсет и четири часа на ден и не се е срамувал да си изцапа ръцете. Притежавал фотографска памет, познавал по име всеки от стотиците си работници, но не понасял идиотите, имал нетърпимост към фриволността на „коктейлните тълпи“.

Идиличният му живот като единствен син е бил прекъснат жестоко и рано, след смъртта на родителите му при автомобилна катастрофа, на връщане след едно парти към взетата под наем вила на испанския остров Ибиса, южно от Майорка.

Още един пласт. Спрях да чета, опитах се да намеря смисъла. Не успях и продължих.

По време на катастрофата Белдинг бил деветнайсетгодишен, последен курс в Станфорд, дипломиран физик и инженер. Напуснал колежа, върнал се в Хюстън, за да продължи семейния петролен бизнес и мигновено се разширил с производството на техника за търсене на петрол, използвайки проекти, разработени от него по време на студентството. Година по-късно той зарязал производството на тежки селскостопански машини, започнал да взима уроци по пилотаж и лесно получил квалификация. Посветил се на самолетостроенето. В продължение на пет години станал водеща фигура в самолетната индустрия, наводнявайки тази област с технически изобретения.

През 1939-та консолидирал всичките си фирми в „Магна Корпорейшън“ (цитат от пресата: „… ако г-н Белдинг се бе дипломирал, със сигурност вече щеше да го стори с пълно отличие“) и се преместил от Тексас в Лос Анджелис. Там построил офиси за корпорацията, завод за монтаж на самолети и частно летище на площ от 1500 акра в предградията на Ел Сегундо.

Появили се слухове за спекулации на стоковата борса. Но предположенията никога не се потвърдили, а босовете от Уолстрийт започнали да се оплакват на висок глас и дори нарекли Лий Белдинг „каубой, който е отхапал по-голям залък, отколкото би могъл да сдъвче“. Белдинг не дал изявления и продължил да разнообразява дейността си — корабостроене, железопътно строителство, частна собственост, строителство.

Спечелил договор с Министерството на труда във Вашингтон, построил евтини жилища в Кентъки и военна база в Невада. След това понатиснал профсъюзите с цел създаването на „Казбах“ — най-голямото и най-показно казино, което някога е засенчвало слънцето в Лас Вегас.

До трийсетия си рожден ден той вече бил увеличил полученото наследство трийсет пъти и бил един от петте най-богати мъже в Америка и определено най-потайният, отказващ всякакви интервюта и шумни обществени събития. Пресата му прощавала, само и само да му направят по-добро копие, а той да им разшири сферата на действие.

Личният живот, последният лукс.

Едва след Втората световна война меденият месец между Америка и Леланд Белдинг започнал да повяхва. Тъй като нацията погребала своите мъртви, а работническата класа се изправила пред едно мъгляво бъдеще, залитащите на ляво журналисти започнали да твърдят, че Белдинг е използвал войната, за да стане милиардер, скътан в убежището на „Магна“.

Последващо проучване разкрило, че между 1942-ра и 45-та приходите на „Магна Корпорейшън“ са се учетворили във връзка с успешното наддаване за хиляди правителствени военни проекти. „Магна“ била най-големия доставчик на бомбардировачи, системи за насочване на самолети, противосамолетни установки, танкове, резервни части и военни униформи.

Термини като „баронът крадец, печалбар и експлоататор на трудещите се“ започнали да се появяват във водещи статии, коментаторите изтъквали, че Лий Белдинг знае само действие „събиране“ и никога не ползва „изваждане“, че е саможив скъперник, лишен от всякакъв патриотичен дух. Един автор твърдеше, че той никога не е участвал в благотворителност, не е дал дори и пени за Мемориала на падналите във войната.

Скоро последвали слухове за корупция — намеци, че всичките тези договори не са били спечелени по честен път. В началото на 1947-ма намеците се превърнали в обвинения и се намерили достатъчно основания американският Сенат да им обърне внимание. Била създадена подкомисия, натоварена с разследване генезиса на печалбите на Белдинг през войната и с пълна ревизия на вътрешната дейност на „Магна Корпорейшън“. Белдинг не се впечатлил от фурора и насочил способностите си към филмите. Купил студио и създал ръчна камера за снимане, която обещавала да революционизира индустрията.

През ноември 47-ма сенатската подкомисия провела разследване.

Открих резюме на процесите в едно бизнес списание — консервативна гледна точка, никакви снимки, дребен шрифт, суха проза.

Но не достатъчно суха, за да прикрие расисткия характер на главното обвинение против Белдинг.

Че той е бил не толкова промишлен магнат, колкото сводник от висша класа.

Следователите от комисията твърдяха, че Белдинг е уреждал съмненията, свързани с търговете за договорите, като е правил „диви купони“ за армейските шефове, правителствените търговски представители, избирателите. Тези оргии са ставали в няколко уединени къщи в Холивуд Хилс, купени от „Магна Корпорейшън“ много набързо като „места за купони“ и там са показвани „мръсни филми“, къпали са се в алкохол, пушели са марихуана, голи танци и плувни представления от легиони „млади жени с нисък морал“.

Тези жени, описани като професионални проститутки, са имали аспирации към актьорското майсторство и са били подбирани от човек, който е ръководел студиото на Белдинг, „бивш консултант по мениджмънт“, наречен Уилям Хък „Били“ Видал.

Разследването продължило повече от шест месеца, но до сензация така и не се стигнало. Подкомисията се оказала неспособна да намери други свидетели на печално известните партита, освен конкуренти на Белдинг от бизнеса, които давали показания по слухове, но при кръстосаните разпити се провалили. А самият милиардер отказал призовката за даване на показания, на основание, че ще бъде застрашена сигурността на държавата. Подкрепило го и Министерството на отбраната.

Били Видал се появил в компанията на високоплатено юридическо светило. Той отрекъл, че главната му задача е била да подбира жени за Леланд Белдинг, направил си реклама като един от изтъкнатите консултанти по мениджмънт във филмовата индустрия с кантора в Бевърли Хилс още преди да се познава с Белдинг и представил документ, за да докаже тезата си. Дружбата с младия магнат започнала още докато двамата били студенти в Станфорд и той се възхищавал на Лий Белдинг. Но отрекъл да се е забърквал в нещо незаконно и неморално. Легион от актриси свидетелки застанали в негова подкрепа. Видал бил оневинен.

Когато призовката за счетоводните книги на „Магна“ била отказана от фирмата под претекст за защита на националната сигурност и едновременно отбраната и държавата застанали зад гърба на Белдинг, комисията изпаднала в патова ситуация и се разпаднала.

Сенаторите измили срама като отправили меко порицание към Белдинг, отбелязвайки неговия безценен принос към националната отбрана, но го предупредили да бъде по-внимателен в бъдеще като пази документацията си. После назначили персонал, който да изкомпилира доклад за техните разкрития и гласували разпускането на комисията. Някои циници предположили, че сенатори са били в списъците за участие в купоните и целият процес бил само още един пример за лисицата, която пази кокошарника. Но по онова време на никой вече не му пукало. Страната била изпълнена с оптимизъм, настроена към възстановяване и твърдо решена да изживее едно дяволски хубаво десетилетие. Ако няколко сърцати хаймани си позволяват богатство и разкош, какво пък чак толкова.

Компания за купони. Филмова връзка. Ергенски филми. Желаех да узная повече за тайния път на Белдинг Смотаняка към разгулния живот.

Преди да успея да се върна в информационния отдел, за да потърся нещо за Уилям Хък Видал от високоговорителя на тавана изпращя съобщението, че след петнадесет минути свършва работното време на библиотеката. Гушнах двете книги и толкова списания, колкото можех да нося, избрах най-прекия път до фотокопирната машина и прекарах следващите десет минути в пускане на монети. После слязох долу и използвах абонаментната си карта, за да запиша книгите. Въоръжен със съкровищата си, аз се запътих към къщи.

18

Точно пред мястото ми за паркиране бе спрял бял автомобил и бе запушил севила ми. Млада жена вървеше бавно, като четеше книга в движение.

Когато ме видя, отскочи като ужилена.

— Здравейте! Вие ли сте доктор Делауер?

— Да.

— Доктор Делауер, аз съм Мора Бенън. От „Таймс“. Материалът за доктор Ренсъм? Дали бих могла да поговоря с вас, само за минутка?

Тя бе висока и слаба, около двайсетгодишна, с продълговато, луничаво лице, което се нуждаеше от грим. Носеше жълт анцуг и бели маратонки. Косата й бе подстригана по момчешки късо, боядисана в оранжево с розови нюанси, като цвета на очната линия около светлокафявите й очи. Имаше обратна захапка и голямо разстояние между предните горни резци.

Книгата в ръцете й бе „Ехо в мрака“ на Уомбаф и тя бе отбелязала някои страници с жълти показалци. Ноктите й бяха изгризани до живеца.

— Как открихте адреса ми, госпожице Бенън?

— Ние репортерите си имаме начини.

Усмихна се. Заприлича на дванайсетгодишна.

Когато видя, че не отвръщам на усмивката, реши да отговори.

— Във вестника има ваше досие. Отпреди няколко години. Когато сте се занимавали със залавянето на онези мъчители на деца.

Тайната на личния живот, последният лукс.

— Разбирам.

— От прочетеното стигнах до извода, че сте сериозен човек. Не се занимавате с далавери и мошеничества. А всички ми пробутват само глупости.

— Кой го прави?

— Шефовете ми. Всички. Първо ми наредиха да забравя случая Ренсъм. Сега, щом поисках да отразя убийствата у семейство Круз, те го възложиха на онова леке Дейл Конрад — искам да кажа, че приятелчето никога не си мърда задника от бюрото. Има толкова шофьорски стаж, колкото би могъл да измине един ленивец под действие на приспивателно. Когато се опитах да се добера до господин Бионди, секретарката му ми съобщи, че бил извън града. Заминал за Аржентина на някакъв курс по испански. После ми връчи заповед да проследя някаква история с кон за надбягвания, някъде си в Анахайм.

Усетих нежния и горещ повей на бриза, който се носеше от другия край на долината. Той разлисти бележките в книгата й.

— Интересно ли е четивото? — попитах аз, държейки моите книги така, че да не се виждат заглавията.

— Чудесно. Искам да стана криминална писателка, да стигна до същността на доброто и злото. Затова ми е необходимо да се потопя в истинския живот. Представях си, че ще ми дават най-интересните случаи — мъжът бе ченге с много опит и солидна основа. А хората в тази история са толкова странни — на пръв поглед уважавани, но толкова шантави. Като хората в истинския случай.

— Кой случай?

— Всъщност случаите. Доктор Ренсъм. Доктор Круз. Двама психолози умират само за една седмица. Двама психолози, свързани помежду си. Ако са имали връзка в живота, може би така е и в смъртта? Нещо повече — отлична студентка, а той е бил шеф на изпитната й комисия при защита на доктората.

— От къде знаете това?

— Имам си източници за информация. Хайде, доктор Делауер, престанете да скромничите. И вие сте следвали по същата програма. Познавали сте я. Има голяма вероятност да сте познавали и него, нали?

— Много задълбочено.

— Просто си върша работата. А сега ще имате ли нещо против да поговорим? Няма да се откажа от случая така лесно.

Чудех се всъщност колко ли знаеше и какво да я правя.

— Искате ли едно кафе?

— Имате ли чай?

Щом влезе у дома, веднага започна да изследва обстановката.

— Имате ли „Камомайл“? Тук е много хубаво. Съвсем в стила на Лос Анджелис.

— Благодаря.

Погледът й се вторачи в купчината вестници и неотворена кореспонденция и подуши наоколо. Дадох си сметка, че къщата е придобила дъх на застояло и непроветрявано.

— Сам ли живеете?

— За момента да.

Отидох в кухнята и набутах донесеното от библиотеката в един бюфет, приготвих за нея чаша чай, а за мен нес кафе, наредих всичко върху поднос, заедно със сметана и захар и го занесох в дневната. Тя се бе полуизлегнала на дивана. Седнах срещу нея.

— Всъщност вече не бях студент, когато доктор Круз е пристигнал в университета. Бях се дипломирал предишната година.

— Два месеца по-рано. През юни 74-та. Открих и вашата дисертация.

Изчерви се, разбра, че е издала източниците си и се опита да се съвземе, като гледаше строго.

— Все съм готова да се обзаложа, че сте го познавали.

— Прочетохте ли дисертацията на Ренсъм?

— По диагонал.

— За какво се отнася?

Тя потапяше и изваждаше торбичката с чай и наблюдаваше как водата в чашата потъмнява.

— Защо вие не отговорите на някои от моите въпроси, преди аз да дам отговор на вашите?

Спомних си как изглеждаха Круз в смъртта си. Лурдес Ескобар. Ди Джей Расмусен. Камара от трупове. Връзки с големите пари. Заличаване на следи.

— Госпожице Бенън, не е във ваш интерес да проследявате този случай.

Остави чашата.

— Това пък какво ли трябва да означава?

— Задаването на грешни въпроси би могло да се окаже опасно.

— Хайде де — рече подигравателно тя, като въртеше очи. — Не вярвам на тая работа. Протекционизъм на слабия пол.

— Полът няма нищо общо. На колко сте години?

— Това няма отношение!

— Има връзка с натрупването на опит.

— Доктор Делауер — каза тя, изправяйки се. — Ако всичко, което ще правите, е да ме предпазвате, няма да участвам.

Изчаках.

Тя отново седна.

— За ваше сведение вече четири години работя като репортер.

— В колежанския вестник ли?

Този път се изчерви по-дълбоко. „Довиждане, луничавке.“

— Ще трябва да ви уведомя, че това колежанско вестниче свърши много черна работа. След едно от моите разследвания двама чиновници бяха уволнени за присвояване.

— Поздравления. Сега обаче, говорим за съвсем друго ниво. Няма да е хубаво да бъдете изпратена обратно в Чикаго в ковчег.

— Айде стига бе — изрече на глас, но в очите й имаше страх. Тя го замаскира с възмущение. — Струва ми се, че съм сбъркала по отношение на вас.

— И аз така мисля.

Тя тръгна към вратата. Само бях възбудил интереса й.

— Може и да сте права за връзката между смъртта на психолозите. Но до този момент всичко, с което разполагам, са само догадки. Нищо, което да си струва обсъждане.

— Догадки ли? Та вие самият слухтяхте! Защо?

— Това е личен въпрос.

— Да не сте били влюбен в нея?

Отпих от кафето.

— Не.

— Тогава какво му е личното?

— Вие сте едно много непослушно малко момиче.

— Зависи от гледната точка, доктор Делауер. И като е чак толкова опасно, как така за вас е безопасно да си пъхате носа навсякъде?

— Имам връзки в полицията.

— Връзки в полицията ли? Много смешно. Точно ченгетата прикриват цялата работа. Открих, с помощта на моите връзки, че в случая „Ренсъм“ те са изпълнили номера „Уотъргейт“. Цялата правна документация е изчезнала — все едно че никога не е съществувала.

— Моята връзка е различна. Встрани от главното течение. Честно ви казвам.

— Онова педерастче от случая с изтезаването на деца ли?

Хвана ме на тясно.

Тя изглеждаше доволна от себе си. Дребна рибка, безгрижно плуваща между баракудите.

— Можем да се съюзим — казах аз.

Дари ме с нещо, което трябваше да прилича на строга усмивка на познавач.

— А, време за отстъпление. Но защо си въобразявате, че трябва да сключвам сделка?

— Защото, ако не се договорим, няма да стигнете до никъде. Това е обещание. Разкрих информация, до която вие никога не бихте могли да се доберете. Нещо, което в настоящия си вид е напълно безполезно за вас. Ще го проследя докрай. Ще имате изключителни права върху информацията, независимо докъде ще я докарам — ако даването на гласност не се окаже опасно за нашето здраве.

Обиди се.

— О, та това е страхотно! Няма нищо страшно за големите юнаци да ходят на лов, а индианците да си стоят в шатрите през това време, така ли?

— Изборът е ваш, Мора.

Започнах да събирам чашите.

— Това вони — каза тя.

Махнах й за довиждане.

— Тогава си вършете работата сама. Вижте до какво ще се доберете.

— Нокаутирахте ме, а сега правите тур за овации.

— Нали искате да станете криминална писателка? Предлагам ви шанс, а не гаранция, да се доберете до криминален разказ. И да живеете достатъчно дълго, та да видите произведението си отпечатано. Другият вариант ви е да преливате от пусто в празно като Нанси Дрю. Тогава ще свършите или като ви опушкат и ви пратят вкъщи с безплатен полет, или ще ви натоварят в багажното отделение в същото физическо състояние като семейство Круз и тяхната прислужничка.

— Слугинята ли? Никой нищо не казва за нея.

— Защото просто тя е излишна, Мора. Няма пари, няма връзки — човешки боклук, направо в помийната яма.

— Това е жестоко.

— Това не е тийнейджърска детективска фантасмагория.

Тупна с крак и загриза нокътя на палеца си.

— Ще го направим ли в писмена форма?

— Кое?

— Че сме сключили споразумение. Договор? Имам изключителни права първа да публикувам вашата информация.

— Мислех, че сте журналистка, а не адвокатка.

— Правило номер едно: „Пази си задника“.

— Грешка, Мора. Първото правило е никога да не оставяш следи.

Занесох подноса в кухнята. Телефонът иззвъня. Преди да мога да се добера до него, тя вече бе вдигнала деривата в дневната. Когато се върнах, тя тъкмо окачваше слушалката и се усмихваше.

— Тя затвори.

— Коя е тя?

— Една жена. Казах й да почака, за да те повикам. Тя рече: „Забравете“. Звучеше ядосана. — Лукава усмивчица. „Ревнива.“ Повдигна рамене. — Извинете ме.

— Много кофти, Мора. Липсата на всякакви маниери да не е част от служебните ти задължения?

— Съжалявам. — Този път изглежда наистина се извиняваше.

Една жена. Посочих вратата.

— Сбогом, госпожице Бенън.

— Слушайте, това наистина бе просташко. Извинявам се.

Отидох до вратата и я отворих.

— Вече казах, че съжалявам. — Пауза. — Окей. Забравете за договора. Искам да кажа, щом не ви вярвам, едно парче хартия не би имало никаква стойност, нали? И така, аз ви вярвам.

— Трогнат съм — завъртях бравата.

— Казвам ви, че съм съгласна.

— Време за отстъпление — подхвърлих.

— Добре де, какво искате в замяна?

— Три неща. Първо — обещание да стоите на страна.

— Колко дълго?

— Докато не ви кажа, че е безопасно.

— Неприемливо.

— Пожелавам ви всичко хубаво, Мора.

— По дяволите! Много ви се иска!

— Преди да продължим, нека да бъдем наясно. Никакво следене, подслушване, никакви измами.

— Веднага схванах.

— Кой е връзката ти в участъка? Човекът, който ти е съобщил за липсващото досие.

Тя се шокира.

— Какво ви кара да мислите, че той или тя са от управлението?

— Ти спомена юридически данни.

— Не си въобразявайте разни работи. — Мъчеше се да изглежда загадъчна. — Както и да е, няма да издам източниците си.

— Просто се увери, че той или тя са безпристрастни. За собствена безопасност.

— Добре.

— Обещаваш ли?

— Да! Това второ ли беше?

— Не, първо. Второ — трябва да ми съобщаваш всичко, което научиш за връзката между Ренсъм и Круз.

— Само онова, което вече ви съобщих. Дисертацията. Той е бил научният й ръководител. Имали са общ кабинет в Бевърли Хилс.

— Това ли е всичко?

— Това е.

Гледах я достатъчно дълго, преди да реша дали й вярвам.

— А третото какво е?

— На каква тема беше дисертацията?

— Вече ви казах, че я прегледах набързо.

— Какво запомни?

— Ставаше дума нещо за близнаци — близнаци и раздвояващи се личности и мисля още за его интегритет. Използвала бе много терминология.

— Трето — да ми направиш фотокопие.

— Няма да стане. Да не съм ви секретарка!

— Не си. Върни я там, откъдето си я взела — вероятно университетската библиотека, отдела по психология. Сам ще си направя фотокопие.

— По дяволите, ще взема да донеса утре ксерокопието.

— Никакви посещения — напомних й аз. — Изпрати го с експресна поща.

Написах адреса и й го подадох. Тя го пъхна между страниците на книгата.

— По дяволите! И с пациентите ли се държите толкова авторитарно?

— Това е положението. Имаме общ бизнес.

— Вие, да. Аз не получих нищо, освен голи обещания.

Начумери се.

— Най-добре е да бъдете в моя отбор, доктор Делауер. Ще се добера до тази история на всяка цена.

— Когато науча нещо, което може да бъде изнесено в пресата, вие ще бъдете първия човек, на когото ще се обадя.

Вече на половината път към вратата тя се обърна:

— Още нещо — не съм някаква скапана тийнейджърка. На двайсет и една съм. От вчера.

— Честит рожден ден! И дано да доживеете още много такива.

След като се уверих, че колата й е потеглила, набрах Сан Луис Обиспо, за да се опитам да оправя някак възникналото недоразумение с Робин. Разговорът не доведе до забележим напредък и макар и дружелюбно, тя отново отказа да се прибере вкъщи.

Чух щракване на ключалката и видях Майло. Поздрави ме и бързо се изнесе от кухнята.

— Алекс, там ли си още? — попита Робин разтревожена от мълчанието ми.

— Някой влезе.

— Да не е мъничката мис „Редки зъби“?

— Не, това е едрият господин Стърджис.

— Поздрави го от мен. И му кажи да те държи далече от всякакви неприятности.

— Ще бъде изпълнено. Всичко хубаво.

— И на теб, Алекс. Наистина ти го желая. Скоро ще се обадя. Чао.

— Чао.

Той бе в библиотеката, ровеше из книгите ми по психология. Правеше се на заинтригуван.

— Здравей, сержанте.

— От висшата лига, обаче. Извинявай, но шибаната врата беше отворена. Колко пъти съм ти казвал да я заключваш?

Приличаше на старо овчарско куче с мокра козина. Изведнъж ми се прииска да облекча неудобството му.

— Нямам никакви тайни. Временна раздяла. Тя си е в Сан Луис Обиспо. Ще се оправим. Ти вече се беше досетил, нали?

— Имах някакви съмнения. Изглеждаше смачкан. А и не говореше за нея по обичайния начин.

— У теб се прояви детективът — отидох до бюрото и започнах без нужда да подреждам документи.

— Надявам се, че вие, приятели, ще се оправите. И двамата бяхте свестни хора.

— Опитвай се да избягваш миналото време — реагирах остро.

— Оле, пак сгазих лука. Признавам си.

Приближих се до него и го потупах приятелски по гърба.

— Забрави това, големи момко. Нека поговорим за нещо по-приятно. Като например убийството. Днес продължих да се ровя и открих някои интересни неща.

— Продължаваш да си вреш носа навсякъде? — Той бе възприел същия бащински тон, с който аз разговарях с Мора.

— Библиотеката, Майло. Нищо особено.

— При теб всичко е възможно. Както и да е, разкажи ми своите разкрития, аз ще ти разкажа моите. Но не с пресъхнало гърло.

Върнахме се обратно в кухнята, отворихме си няколко бири и пакет солети. Разказах му за измисленото от Шарън детство — произхода от богато семейство на Източното крайбрежие, което съвпадаше с това на Круз и осиротяването, което пък бе като отражение на живота на Белдинг.

— Тя сякаш е събирала фрагменти от живота на чужди хора с цел да си изгради свой собствен, Майло.

— Е, добре, какво друго би могло да означава всичко това, освен че е била изпечена лъжкиня?

— Вероятно сериозен проблем със самоличността. Воля за запълване на празноти. Може би собственото й детство е било изпълнено с насилие или раздяла. Може би роля е изиграл и факта, че е била близначка. А връзката с Белдинг е нещо повече от съвпадение.

Разказах му за купоните с генералите от Пентагона.

— Уединени къщи в Холивуд Хилс, Майло. Онази от „Джалмиа“ напълно подхожда на определението. Майка й е работела за приятелския кръг от партитата. Трийсет и пет години по-късно Шарън живееше в една такава къща за купони.

— Накъде биеш сега? Че старият особняк й е бил баща ли?

— Това със сигурност би обяснило изчезването на досието й по заповед от най-високо място, но кой знае? Начинът, по който тя увърташе истината, вече ме кара да се съмнявам във всичко.

— Мислиш като ченге.

— Проверих в няколко книги за Белдинг, включително и „Инвалидът милиардер“. Може би част от съдържанието ще ни е от полза.

— Книгата бе една фалшификация, Алекс. Може би. Как успя да я откриеш все пак? Мислех, че шибаното произведение е конфискувано.

— Попитах библиотекарката. Очевидно, големите библиотеки са получили сигнални екземпляри. Заповедта за изземване се е отнасяла само до книжарниците. Както и да е, била е забравена там през седемдесет и трета, много малко читатели са я искали.

— Рядко срещана проява на добър вкус от страна на читателската публика. Нещо друго?

Разказах му за срещата с Мора Бенън.

— Мисля, успях да я убедя да се отдръпне, но тя има източник в участъка.

— Знам кой е.

— Майтапиш ли се?

— Не. Казаното от теб ми изясни нещо. Преди три дни един третокурсник от Южна Калифорния обикаляше из офисите на участъка. Задаваше прекалено много въпроси за станали наскоро самоубийства, сякаш си пъхаше носа из досиетата. Моят източник ми докладва за това. Притесняваше се да не е някой от централата, да шпионира наоколо.

— Той все още ли души?

— Не, обиколката завърши и момчето е вън оттам. Вероятно е някое гадже, което се чуди как да си осигури една нощ с нея. Няма значение, но ти си направил добре като си поохладил ентусиазма й. Цялата тази работа продължава да става все по-съмнителна и чудновата и доста трудна за разплитане. Вчера Трап се появи в дома на Круз много преди момчетата от отдел „Убийства“, усмихваше се злобно и искаше да разбере как съм приел съобщението, след като официално все още се водя в отпуска. Отговорих, че съм се явил по-рано в участъка и съм попълвал някаква документация на бюрото си, когато анонимен глас е съобщил за касапницата и е дал адреса на Круз. Пълна измишльотина, на която никой не би повярвал. Но Трап не се задълбочи, просто ми благодари за инициативата и каза, че оттук той поема случая.

Майло се навъси, изпука със ставите на пръстите си.

— И това копеле ми е колега.

— Видях го по новините.

— Пълни глупости! И освен това се говори, че Трап се опитва да пробута версията за сексманиак. Но онези жени не приличаха на жертви на сексуално насилие. Нали направих оглед — нито краката им бяха разтворени, нито дрехите разкъсани. А доколкото моят източник в управлението можа да заключи, след като изследва състоянието на телата, не е имало нито борба, нито тормоз.

— Как са умрели?

— Пребити и разстреляни — няма начин да се разбере кое е било първо. Ръцете са били завързани на гърба, по един куршум в тила.

— Екзекуция.

— Това би била и моята работна хипотеза.

Той си изкара яда на солетите, трошеше ги и тръскаше трохите от ризата си. Свърши бирата си и отиде да взема втора от хладилника.

— Има ли още нещо? — попитах.

Той седна, наведе назад глава и изля бирата право в гърлото си.

— Кога е настъпила смъртта. Анализът на разлагането не е точна наука, но след като толкова много гнилоч е образувана в едно помещение с климатична инсталация независимо от отворената врата, онези тела трябва да са престояли доста там. По всичко личи, че става въпрос за дни, а не за часове. Между четири и десет дни, според хипотезата на източника ми. Но тъй като знаем, че Круз са били живи миналата събота на онова парти, това стеснява обхвата от четири до шест дни.

— Което значи, че може да са били убити и преди и след смъртта на Шарън.

— Правилно. И ако е било преди, започва лекичко да се подава главата на глупав сценарий, потвърждаващ твоята теория за Расмусен. Обадих се в шерифството на Нюхол. Познават го добре: пълен алкохолик, периодично им създавал неприятности, раздразнителен, няколко изстъпления, действително е убил баща си — пребил го е до смърт, после го застрелял. Сега вече знаем, че подозренията падат върху Расмусен, но не само върху него. Той е бил пълен неудачник, вероятно не е притежавал и половината от нейния коефициент за интелигентност. Тя си е имала сериозна причина да мрази Круз и я е споменала на Расмусен. Въобще не е имало нужда да бъде директна. Като например: „Върви и убий това копеле“. Просто е обикаляла около темата, обяснявала е как Круз я е наранил, може да е използвала и хипноза. Ти каза, че е владеела хипнозата, нали?

Кимнах.

— И така, възможно е да я е използвала, за да накара Расмусен да се размекне. Като си е мечтаел да е белия рицар за своята любима, той е отишъл и се е направил на господин Великия Екзекутор.

— Убивайки баща си отново — добавих аз.

— А, да, ти си психиатърът. — Усмивката му угасна. — Слугинята и съпругата са умрели, защото са се оказали не където трябва.

Престана да говори. Мълчанието ме отпрати другаде.

— Какво има?

— Представям си я как урежда убийството.

— Това е просто сценарий.

— Ако е била толкова хладнокръвна, защо се е самоубила?

Той вдигна рамене.

— Смяташ ли, че би могла да го направи?

— Не. Имаше си проблеми, но никога не е била жестока.

— Да чука всичките онези пациенти, въобще не е било акт на милосърдие.

— Тя никога не е била перверзно жестока.

— Хората се променят.

— Известно ми е, но не я виждам като убийца, Майло. Нещо не пасва.

— Тогава забрави за хипотезата. Това са теоретични глупотевини все пак. Мога да ти измисля още десет различни хипотези. Номерът е да намерим доказателства. Съществуват твърде много въпроси без отговор. Например, дали няма записи на телефонни разговори между Расмусен и Ренсъм във времето между смъртта на Круз и нейната? Разговорът от Нюхол до Калифорния е междуградски и по принцип лесно може да бъде проследен. Направих опит, но всички записи бяха изтеглени и запечатани, благородство от страна на моите работодатели. А кой пръв е съобщил за смъртта на Ренсъм? По принцип, ако искам да узная това, просто бръквам в картотеката. Но досие въобще нямаше. Благосклонно решение на работодателите ми.

Той се изправи, прокара ръка по лицето си и започна да обикаля из кухнята.

— Отидох с колата до къщата й тази сутрин, исках да поговоря със съседите й, да проверя дали някой от тях не се е обадил в полицията. Дори успях да разбера кой живее от другата страна на каньона, дори отидох там да науча дали някой нещо не е забелязал или чул — някой воайор с телескоп например. Нищо. Две от четирите къщи на нейната задънена уличка са необитаеми. Собствениците са извън града. Третата е притежание на една артистка на свободна практика, стара дама, която пише романи за деца, живее затворено, страда от лош артрит. Искаше да помогне. Проблемът бе в това, че от нейната къща не се вижда какво става у Ренсъм — само входната алея за колите. От никъде няма добър изглед всъщност.

— Архитектура, подходяща за къща за партита.

— Както и да е, от градината си артистката може да види кой идва и кой си отива. Случайни посетители. Мъже и жени, включително Расмусен — влизане и излизане след около час.

— Пациенти.

— Това предполага и тя. Но всичко това престанало преди около половин година.

— По същото време са я заловили, че спи с пациентите си.

— Вероятно е решила да се оттегли. С изключение на Расмусен. Продължила е връзката си с него. Пак идвал, но не така често и допреди един месец. Актрисата си спомня зеления пикап. Описва и един мъж, който прилича на Круз. Той е престоявал по-дълго, по няколко часа всеки път, но го е виждала един-два пъти само. Което нищо не значи. Тя не е могла непрекъснато да наблюдава — може и по-често да е идвал. Друго интересно нещо е, че снимката на Трап не й говореше нищо. Което означава вероятно, че той не е бил от кръга на любовниците й. А ако копелето разследва случая, той въобще не си е направил труда да разговаря с най-близкия съсед, не е взел основни данни. Като цяло — подлизуркото е замесен в покриването на случая. А пък аз съм извън него. По дяволите, Алекс, това ми качва адреналина.

— Има и други въпросителни. Сценарият ти се базира на някакъв вид неприязън между Шарън и Круз. Тя наистина имаше проблеми, каза ми го на партито. Но нищо не доказва, че те са били с Круз. По време на смъртта й тя все още е била регистрирана като негова асистентка. Тя се появи на партито, за да му засвидетелства уважение, Майло. Наистина видях, че спори с онзи старчок, за който ти разказах. Нямам представа кой е той.

— Какво още?

— Има още много други фактори, които трябва да имаме предвид: Белдинг, Линда Лание, шантажирания лекар, какъвто и да е бил. И Шърлий — липсващата близначка. Обадих се на Оливия Брикермън, направих опит да се добера до архива на „Меди Кал“. Компютърът се скапа, надявам се скоро да науча нещо.

— Защо все още се занимаваш с тази работа? Дори и да я откриеш, няма да си в състояние да разговаряш с нея.

— Може да открия някой, който я познава — познавал ги е и двете. Не вярвам да разберем някога Шарън, без да знаем повече за Шърлий, за отношенията между тях двете. Шарън възприемаше Шърлий като нещо повече от сестра — те бяха психологически партньори, двете половинки на цялото. Близнаците могат да развиват идентични проблеми — Шарън е избрала тази тема, или нещо от този род за докторската си дисертация. Десет към едно, че е писала за себе си.

Това го накара да се замисли.

— Изчиства си авгиевите обори и защитава докторска степен? Така ли е възнамерявала да оправи нещата?

— Не съвсем. Но е успяла да се добере до много неща.

— Е, добре. Продължавай да търсиш близначката. Но не очаквай кой знае какво.

— Ами ти?

— Остават ми още ден и половина, преди Трап да ме забие в някакво тъпашко разследване. Тъй като си имаме работа с история, чиято давност е трийсет и пет години, може би ще трябва да изнамерим някой да ни пообразова. Някой, който е бил съвременник на онези събития. Има такъв, но той е непредсказуем, а и не сме толкова добри приятели.

— Какво пък, ще направя опит. Утре сутрин ще ти се обадя. През това време гледай да прочетеш онези книги и списания. Чичо Майло ще те шашне, когато най-малко го очакваш.

Изправи се, тупна се по бедрата и излезе.

19

Прекарах остатъка от деня в проучване на Леланд Белдинг. Започнах оттам, докъдето бях стигнал — разпускането на сенатската комисия.

Веднага след строгото мъмрене милиардерът се хвърлил във филмовия бизнес, преименувайки студиото си в „Магнафилм“. Сам пишел сценариите, бил режисьор и продуцент на верига от батални саги, представящи недодялани герои индивидуалисти, разрушители на установения ред, които триумфират. Всички те били подложени на остра критика като механични и безинтересни. Публиката останала равнодушна.

През четирийсет и девета той купил холивудски рекламен вестник, уволнил кинокритика и назначил свой човек, който да пише положителни критики. Купил и верига от киносалони и ги наводнил със своята стока. Още по-големи загуби. През 1950-та изпаднал в още по-дълбоко усамотение от всякога. Открих само едно материалче за следващите две години от живота му. „Магна“ получила патент за подсилен с алуминий пояс, който притискал дебелините и деформациите по тялото, но повдигал бюста. Устройството, разработено за една актриса, склонна към напълняване, било наречено „Магна Корсаж“. Американките не си паднали по него.

В края на петдесет и втора той се появява като нов човек — Леланд Белдинг — публична личност; посещавал премиери и партита, кавалерствал на начинаещи кинозвезди в ресторантите „У Чиро“, „Трокадеро“, „Мокамбо“. Произвел още една поредица от филми, блудкави комедии, скучни от повтарящите се изтъркани фрази.

Премества се от „монашеския“ си апартамент в сградата на „Магна“ в едно имение в Бел Еър. Поръчал си най-мощния в света частен реактивен самолет, облицован с леопардова кожа и тапициран с антично орехово дърво, свалено от стените на френски замък опреди няколко века, който той сринал до основи.

Започнал да купува с цели купища картини на старите майстори, успял да плати повече от Ватикана на един търг за съкровища, задигнати от Палестина. Сдобил се със състезателни коне, жокеи, треньори, цял хиподрум. Купил един бейзболен отбор, цял пътнически влак, който превърнал в терен за купони. Събрал и цяла плеяда суперлуксозни и модерни автомобили: „Дюсие“, „Корд“, „Пакард“ и „Ролс Ройс“ и то не по една бройка. Трите най-големи диаманта в света, аукционни къщи, претъпкани със старинни мебели, казина във Вегас и Рино, огромно разнообразие от къщи, простирайки се от Калифорния, та чак до Ню Йорк.

За пръв път в живота си започнал да участва в благотворителни прояви — с големи суми и много показност. Предоставял дарения на болници и научноизследователски центрове, при условие че ще бъдат наречени на негово име и той ще подбира персонала. Организирал благотворителни балове за подпомагане на операта, балета и симфоничния оркестър. През цялото това време събирал харем: актриси, богати наследнички, балерини, кралици на красотата. Най-желаният ерген най-накрая си бе влязъл в ролята. На повърхността — радикална промяна на личността. Но един журналист от „Вог“, правейки репортаж за купона, даден от Белдинг за музея на изкуствата „Метрополитън“, го описва като „стоящ встрани, мрачен, нервен, по-скоро наблюдател на тържествата, отколкото като участник в тях“. Взирал се в гледащите го с обожание цинични очи, като малко момче, заключено в стая, пълна със сладкиши — толкова много сладки неща, а то е загубило апетита си за сладко.

След като бе направил толкова партита, очаквах да открия нещо за Уилям Хък Видал. Но нямаше нищо, дори и снимка, което да намекне, че бившият „консултант по мениджмънт“ е взел участие в метаморфозата на своя бос. Единственото споменаване на Видал в началото на петдесетте бе в едно бизнес списание във връзка с началната разработка на един бомбардировач. Материалче, посветено на „У. Хък Видал, първи вицепрезидент и председател на борда на директорите на «Магна»“.

Единият мъж тръгва от бизнесмен и стигна до плейбой. Другият преминава точно обратния път. Сякаш Белдинг и Видал бяха курдисани на психотестер, вървящ на зигзаг. Превключващи се самоличности.

После, в началото на 1955-та, всичко това напълно спира. Белдинг отменил галавечеря за „Обществото на болните от рак“, напълно изчезнал от погледа. После започнал онова, което едно списание нарекло „най-голямата оказионна разпродажба в историята“. Именията, колите, накитите и другите парадни предмети за богатска употреба били продадени — с голяма печалба. Дори и киностудиото с прякор „Магнафлоп“ спечелило милиони, пресметнати в недвижима собственост.

Пресата се чудеше каква ли ще бъде новата „фаза“ на Белдинг. Но такава нямало и много скоро станало ясно, че актът на изчезването е постоянен. В средата на шейсетте нито Белдинг, нито „Магна“ бяха споменавани някъде, освен във финансовите и технически списания.

Шейсетте. Осуалд. Раби. Хофман и Рубин. Стокли и Рап. Изобилие от актьори, които желаят да се събличат пред камерата. На никой не му пука за богатия отшелник, който някога бе правил слаби филми.

През шейсет и осма се съобщава за смъртта на Леланд Белдинг „някъде в Калифорния, след продължително боледуване“. В съответствие със завещанието на ергена милиардер, група бивши служители на „Магна“ ще съставят ръководството на корпорацията, като постът председател на борда преминава в Уилям Хък Видал.

И това бе всичко. До седемдесет и втора, когато бивш репортер и наемен писач на истории за духове, наречен Сийман Крос, написва книга, за която твърди, че е биография на Леланд Белдинг. Според Крос, милиардерът е фалшифицирал смъртта си, за да постигне „истински мир“. А сега, след като е медитирал в уединение в продължение на седемнайсет години, решил, че има какво да разкаже на света и избрал Крос за свой хроникьор, комуто да дари стотици часове интервюта за предложената книга. После рязко сменил мнението си и прекратил проекта.

Независимо от това, Крос продължил напред и завършил книгата, като я озаглавил „Инвалидът милиардер“, получавайки „солиден шестцифров аванс“. По време на много краткия си живот романът произвел фурор.

Не си падах по този вид литература и не му бях обърнал достатъчно внимание по онова време. Но сега направо го изгълтах на един дъх, не го оставих, докато не го изчетох до края.

Тезата на Крос бе, че лична трагедия в началото на петдесетте — трагедия, за която Белдинг отказвал да говори, но Крос предположил, че е любовна — превърнала младия милиардер във вманиачен плейбой. Последвал сериозен духовен колапс и няколко години възстановяване в частна клиника за душевноболни. Човекът, който излязъл оттам, „изпитвал болезнен страх и отвращение, мания за преследване, изцяло самовглъбен и посветен на странна лична философия, комбинация между източна религия, агресивно вегетарианство и индивидуализма на Айн Рандиш, превърнат в крайност“.

Крос твърдеше, че многократно е посещавал дома на Белдинг — херметично затворена геодезична крепост, някъде из пустинята, която милиардерът никога не напускал. Начинът на транспорт бил драматичен. Крос бил докарван винаги със затворени очи, винаги през нощта до едно летище за хеликоптери на около час път от Ел Ей — намекът бе за Ел Сегундо. После се летяло до крепостта в продължение на два часа и тихомълком бил връщан обратно преди пукване на зората.

Той твърдеше, че крепостта е снабдена с пулт за компютърно управление на комуникациите, с помощта на което Белдинг можел да наблюдава и ръководи международния си бизнес, да регулира въздушната и водопроводната инсталации (създадени от „Магна“ за НАСА), автоматично вакуумиране и химическа дезинфекция на околната среда, а една спираловидна мрежа от тръби, валове, клапани и хидравлика доставяла пощата, бележки, стерилната храна и питиета и обратно оттам се изхвърляли боклуците и екскрементите. В крепостта не бил допускан никой друг, освен Белдинг, не се позволявали снимки или рисунки. Крос бил принуден да води интервютата си от една колиба на колела, разположена така, че да граничи с таблото за високоговорителите на крепостта.

Ние комуникирахме с помощта на двуканална микрофонна система, управлявана от Белдинг. Когато искаше да го видя, имах достъп до един чист пластмасов прозорец — панел, който той можеше да затъмни с докосването на един бутон. Използваше това затъмнително табло не много често, за да ме накаже, когато съм задал неправилен въпрос. Не ми обръщаше внимание, докато не му поднасях извиненията си и обещавах да бъда послушен.

Чудновата история, но най-странна от нея бе частта, в която Крос описваше Белдинг:

Отслабнал почти до размерите на концлагерист от Освиенцим, изцяло покрит с брада, с дълги, тук-таме посивели коси, достигащи до средата на гърба му, на провисналата му шия висяха кристални гердани и огромни кристални пръстени на всеки пръст. Ноктите на тези пръсти бяха лакирани в блестящо черно, бяха изострени като връхчета на карфица, и бяха поне пет сантиметра дълги. Кожата му имаше мъртвешки зелено-бял цвят. Очите му зад дебелите лещи с розови рамки бяха изпъкнали като на страдащ от базедова болест и никога не преставаха да се движат, въртейки се от едната страна към другата и проблясвайки като отвратителните конски мухи. Но от всичко намирах най-неприятен гласа му — равен, механичен, напълно лишен от емоции. Глас, лишен от човещина. Дори и сега потрепервам, като си го спомня.

Позицията, която Крос заема, докато развива повествованието, е на смесица между отвращение и привличане. Той не е могъл да прикрие антипатията си към милиардера, но не е могъл и да се откъсне от него.

На равни интервали от време Белдинг прекъсваше нашите разговори, за да подъвче сурови зеленчуци, да изпие неимоверни количества стерилизирана вода, а после да клекне, за да уринира или дефекира изцяло пред погледа на пишещия тези редове, в едно медно гърне, което държеше върху някаква прилична на олтар платформа. Веднъж гърнето остана върху олтара повече от петнайсет минути, той го премести и изхвърли през канализационния смукателен канал. По време на процеса на екскрецията върху изпитите му, хищнически черти се изписваше самодоволно, почти религиозно изражение и макар той да отказваше да дискутира ритуала, рефлективното ми впечатление бе: самообожание, логическата кулминация на един живот на разюздан нарцисизъм и неограничена власт.

Втората част на книгата бе пълна глупост: Крос разсъждаваше върху слабостта на обществото, която би могла да създаде едно чудовище като Белдинг, транскрипции на драсканиците на Белдинг за значението на живота — едва прикрита смесица от индуизъм, нихилизъм, квантова физика и социален дарвинизъм, включващи обвинения към „духовните и морални пигмеи, боготворящи слабостта“.

Биографията завършваше с взрив от авторски словоизлияния.

Леланд Белдинг представлява всичко лошо от капиталистическата система. Той е гротескния резултат от концентрацията на прекаленото богатство и власт в ръцете на постоянно правещ грешки превъртял човек. Той е император на самозадоволяването, фанатичен мизантроп, който вижда в другите форми на живот потенциални източници на бактериални и вирусни инфекции. Той е прекалено загрижен за собственото си тяло на молекулярно ниво и не би желал нищо друго, освен да преживее дните си на планета, лишена от какъвто и да е друг животински и растителен живот, с изключение на тези организми, които са необходими да поддържат останките от разбития живот на един Леланд Белдинг.

Издателите успели да запазят излизането на „Инвалидът милиардер“ в пълна тайна. Тя бе изненадала дори „Магна Корпорейшън“. Книгата привлякла вниманието след публикуването и се изкачила мигновено към върха на класацията за документалната литература. Постигнат бе рекорд в продажбата на евтин роман. „Магна“ побърза да осъди Крос и издателите му, твърдейки, че това е една фалшификация и клевета. Представени бяха медицински и юридически документи, доказващи разбира се, че Белдинг е умрял години преди времето, за което Крос твърди, че е взел интервютата. Журналистите бяха заведени на гробището в двора на офисите на фирмата. Бе ексхумирано едно тяло и разпознато като това на Белдинг. Издателят на Крос започна да нервничи и поиска от писателя да представи своите данни.

Той отново ги успокоява и дава предизвикателна пресконференция за пресата — пред един магазин в Лонг Бийч, Калифорния. Бе натъпкал трийсет кашона с бележки, много от тях според твърденията подписани и датирани от Леланд Белдинг. Камерите жужаха, той отключи мазето, започна да отваря кутия след кутия, за да открие единствено, че във всяка една има натъпкани бележки, нямащи нищо общо с Белдинг. Полудял от ярост, той продължаваше да търси, вадейки стари есета от университетските му години, бележки за платен данък, смачкани течения на вестници, касови бележки — последен изблик на един живот, който съвсем скоро щеше да бъде разсипан.

Нито дума за Белдинг. Ужасът по лицето на Крос бе даден в едър план, когато твърдеше, че е жертва на заговор. Но когато полицейското разследване заключи, че никой, освен Крос, не е влизал в подземието, а неговата редакторка даде показания, че никога не е виждала с очите си въпросните записки, доверието към Крос се изпари.

Издателите му, изправени пред общественото унижение и юридически противник достатъчно богат и безпардонен, че да ги доведе до банкрут, бързо се предадоха. Изписаха цели вестникарски страници с извинения към „Магна Корпорейшън“ и паметта на Леланд Белдинг. Мигновено спряха бъдещи публикации и конфискуваха всички доставени в магазините и на дистрибуторите книги. Върнаха обратно рекордния аванс за изданието с меки корици. После издателите осъдиха Крос да им върне получения аванс, плюс лихвите, плюс пропуснатите ползи и нанесени щети. Крос отказа, нае адвокати, и започна да съди. Издателската къща заведе криминално дело с обвинение за фалшификация и изопачаване в Нюйоркския областен съд. Крос бе арестуван, бореше се против екстрадиране, загуби, изпратиха го на Изток, бе затворен за пет дни на Рикърс Айлънд. През това време той започна да твърди, че е бил бит и изнасилен. Опита да продаде историята на това си изпитание на няколко списания, но никой не се заинтересува.

Пуснат под гаранция, той е открит една седмица по-късно в една стая под наем в долната част на Източен Ню Йорк, с глава, пъхната във фурната и бележка на пода. Признаваше, че книгата е била измислена, дръзка фалшификация. Той бил поел риска, защото предположил, че „Магна“ ще се засрами да се рекламира като му се противопостави, не бил искал да обиди никого и съжалявал за болката, която е причинил.

Още една смърт.

Зарових се в списанията, търсейки материал за фалшификацията. В „Тайм“ имаше огромна статия, придружена със снимка на Крос с вериги в затворнически дрехи. До нея имаше снимка на Уилям Хък Видал.

Шефът на „Магна“ бе сниман, докато слиза по стълбите на съда, с широка усмивка на лицето, пръстите на едната ръка показваха буквата „V“ — победа!

Познавах това лице. Голямо, квадратно, с тъмен тен. Тесни, бледи очи, няколко руси кичура бяха останали върху темето му, подстригано канадска ливада.

Провинциална физиономия.

Лице, по-младо с петнайсет години, на човека, когото бях видял с Шарън на партито. Старият шейх, когото тя се бе опитала да убеди в нещо.

20

На другата сутрин позвъних на Майло и му разказах онова, което бях научил.

За момент не направи никакъв коментар, но после ми съобщи:

— В единайсет съм уредил урок по история за двама ни. Може да успеем да свържем някои липсващи ни брънки.

Пристигна в десет и десет. Качихме се на севила и той ме насочи на изток по „Сънсет“. Булевардът бе по неделному празен, дори и в квартала на казината и проститутките. Само тук-таме рехави групички от рокери с коси като птичи пера бяха насядали из тротоарните кафенета, смесвайки се с наркомани и проститутки; всички се опитваха да се отърсят от преживяното предната нощ.

— Здравословно — рече Майло и извади цигара. — Заради теб отново пропуших. — Запали я и издуха пенестия дим през прозореца.

— Какви пушиш? Панамски ли са?

— Трансилвански.

Пуфкаше с ентусиазъм. Само след секунди колата се изпълни с мъгла от дим.

Подминахме „Ла Бреа“ и „Уестърн“. Свършиха кафенетата, останаха само заведения за бърза закуска, заложни къщи, магазини за стоки с намаление и хора с все по-тъмен цвят на кожата. През прозореца се чуваше само смях и музика от транзистори, подправени с взрив от испанска реч. По булеварда се разхождаха цели семейства. Родители — достатъчно млади, за да са самите те деца, начело на домочадия от чернокоси херувимчета.

— Тук пък, това е здравословно — подметнах аз.

Той кимна.

— Каймакът на помията, истина ти казвам. Горките дяволчета дават откуп за всичко, което притежават на шибаните койоти, биват изнасилвани, ограбвани и пребивани, само и само да се прехвърлят през телената мрежа. А после ние се държим с тях като с вредна сган и ги връщаме обратно, сякаш шибаната държава не е изградена от емиграцията, по дяволите. Ако прародителите ми не се бяха натоварили на параход и не се бяха преместили от Канада, сега щях да си копая картофи някъде из Каунти Корк. И вероятно щеше да ми е по-добре.

Пресякохме „Хоспитал Роу“, минахме покрай „Уестърн Педс“, където бях прекарал толкова години от живота си.

— Къде отиваме?

— Ти само карай. — Той смачка фаса в пепелника. — Слушай, трябва да ти кажа още нещо. Вчера, след като си тръгнах от вас, отидох в Нюхол и говорих с гаджето на Расмусен.

— Как я откри? Не ти бях съобщавал името й.

— Не се притеснявай. Твоята целомъдреница е непокътната. Шерифът на Нюхол е взел нейните показания за инцидента. От него получих адреса.

— Как е тя?

— Изглежда много добре се е възстановила — вече има ново гадже. Кльощав Казанова с лукави очички и мръсни ръце. Помисли, че ще го арестувам и почти бе излязъл наполовина от прозореца, преди да го успокоя.

Той се протегна и прозя.

— Както и да е, попитах я дали Расмусен напоследък е поработвал повечко. Отговори, че не е. Характерът му го вкарвал непрекъснато в бели. Никой не го искал в бригадата си. Тя е издържала и двамата през последните шест месеца, карайки онази камионетка с храната за работниците. После изтърсих въпроса за хилядата долара на възглавницата му, а тя едва не си подмокри гащичките. Въпреки че шерифът й е оставил парите, тя се уплаши да не й ги конфискувам, или поне остатъка от тях. Има шанс онзи боклук да е похарчил голяма част от тях с двете си ръчички. Успокоих я, казах й, че ако ни сътрудничи, ще може да запази и остатъка за себе си. Тя ми хвърли един поглед, който значеше: „Ти пък, откъде може да знаеш за всичко това?“. Попитах я: „Колко пари бяха, Кармен? Признай си“. Закашля се, замънка нерешително, опита се да се направи на непукистка, но за съжаление не й достигна воля и накрая просто изстреля цялата истина. Напоследък Ди Джей се натъкнал на купища пари, харчел като невидял, купувал скъпи резервни части за пикапа. Тя не бе напълно сигурна за точната сума — „нали разбирате?“. Но открила „нали разбирате?“ още четири хиляди и четиристотин в един от „нали разбирате“ чорапите му.

— Колко отдавна е било това „напоследък“?

— Преди няколко седмици. Най-малко една седмица преди всички да започнат да измират.

— Ами ако това е било заплащане за убийство, нали ти е ясно какво означава? Предумишлено убийство. Някой го е планирал. Режисирал го е.

Нареди ми да завия на ляво по една неозначена алея, която се виеше нагоре, западно от „Сънсет“. Минахме покрай купчини смет, струпани до банкета, фасади, изрисувани с графити, планини от талашитени отпадъци, изпочупени витрини и разбити щайги. След още половин километър вече лъкатушехме по разнебитен път през буренясали парцели. В някои от тях имаше килнати бараки, които всеки момент щяха да рухнат. Алеята направи завой и премина в макадам. След петдесет метра и черният път свърши до една кирпичена стена. На ляво — трънясала ливада, на дясно от нея в далечината се виждаше магистралата.

— Паркирай — нареди Майло.

Слязохме. Макар и толкова нависоко, все още се чуваше рева на колите.

Кирпичената стена бе опасана на върха от телена мрежа. Дървената врата се люлееше на разкапаните от времето панти. Нямаше нито брава, нито ключалка. Само ръждясал метален клин бе забит в дървото. На него бе завързана кожена връвчица, на края на която висеше стар, корозирал чан. Над вратата имаше керамична плоча с надпис: „Рю де Оскар Уайлд“.

Погледнах нагоре към телената мрежа.

— Къде са оръдейните кули?

Майло се намръщи, хвърли камък и удари чана, той издаде тъп звук.

И сякаш по команда отвътре ни заля порой от животински звуци. Кучета, котки — и то голямо количество. И топуркане от стопански двор. Кудкудякане, блеене на кози. Животните се приближаваха и шумът се усили дотам, че почти заглуши звука от магистралата. Най-силно блееха козите. Накараха ме да се сетя за магьоснически ритуали. Тръпки ме побиха.

— Не казвай, че не съм те водил на интересни места — каза Майло.

Животните започнаха да драскат по вътрешната страна на стената, успях да усетя миризмата им.

— Здрасти — извика Майло.

Нищо. Той повтори поздрава, удари чана няколко пъти. Накрая един цвилещ, прегракнал глас с неизвестен пол каза:

— Кой е там?

— Майло.

— И к’во от това? От мен какво се очаква да направя? Да те посрещна с реверанс или с „Мутон Ротшилд“?

— За начало, вземи да отвориш вратата.

— Че то не е толко просто.

Но вратата взе, че се отвори. Пред нас застана старец с увиснали на задника доста широки, бели боксьорски шорти, червен копринен шал около врата и дълга индианска огърлица от мидени черупки, която стигаше до обезкосмените му гърди. Зад гърба му една армия четириноги се блъскаше, приклякаше и риеше с копита прахта: дузина кучета от неизвестна порода, няколко настръхнали котарака, а в останалото пространство — пилета, гъски, патки, овце, няколко черни нубийски козела, които ближеха праха и се опитваха да гризнат маншетите ни.

— Усмири ги — рече Майло със смразяващ тон.

Старецът послуша заповедта: „Долу, тихо“. В тона му не личеше ентусиазъм. Изчака ни да минем през вратата и старателно я затвори зад себе си.

Той бе среден на ръст и съвсем слаб, но много отпуснат, с тесни раменца и възлести крака с разширени вени, тесен и хлътнал гръден кош, увиснали като на бабичка гърди и подуто коремче. Кожата му имаше цвят на червено вино от слънчевите лъчи и бе с мазни пори. Косата върху главата му бе като рядък бял пух, сякаш я бе залепил върху голото си теме и после я бе пресукал като прежда. Брадичката му бе тясна, носът — голям и сплескан, а очите близко разположени и толкова дръпнати, че все едно бяха затворени. Тънките му, рехави мустачки продължаваха от двете страни на устата му, през брадичката и висяха два сантиметра надолу.

Той ни изгледа, намръщи се и плю на земята.

Ганди, болен от гастрит.

— Добър ден, Елстън. Радвам се, че те намирам в обичайното добро разположение на духа. — Гласът на Майло накара кучетата да се разлаят.

— По-кротко. Дразниш ги по обичайния за тебе начин.

Старецът ме доближи и загледа изпитателно, като движеше език от вътрешната страна на едната си буза, проточвайки шия. Излъчваше странна смесица от миризми: кокошарник, френски одеколон, ментолов мехлем.

— Не е зле — отсече накрая той. Допря рамото ми. Свих се, без да искам. Погледът му се втвърди и той отново се изплю.

Майло пристъпи по-близо до мен.

— Това е доктор Алекс Делауер. Приятел ми е.

— Пак ли лекар? — Старецът поклати глава и се обърна към мен. — Обясни ми нещо, Къдравко, какво, по дяволите, всички вие високообразовани медици намирате в такава грозна, недодялана буца като него?

— Приятел — каза Майло. — Каквото се намира при приятел. Той не е обратен, Елстън.

Старецът вдигна кльощавата си китка и зае превзета поза.

— Ама разбира се, че не е, миличка. — После плесна шепата си в моята. — Какъв лекар си ти, доктор Алекс?

— Психолог.

— О-о. — Той рязко се отдръпна и ме погледна с пренебрежение. — Не харесвам такива като вас, винаги анализирате, винаги давате оценки.

— Елстън, ти ме обсипа с достатъчно помия по телефона. Нямам апетит за повече. Ако искаш да помогнеш, добре. Ако пък не, пак добре, а ние ще те оставим да си играеш на фермер.

— Такъв грубиян. Недодялан, нетактичен грубиян. Пълен с ярост. Защото все още не може да се приеме такъв, какъвто е. Смята, че може да се справи с всичко това, като се прави на по-ли-цай.

Погледът на Майло проблесна. Очите на стареца се отвориха широко в отговор. Левият ирис бе син, десният — млечносив с катаракт.

— Цъ, цъ, нашето скъпо ченге е ядосано. Пази си нервите, буцо. Е, добре. Ти приличаш на получовек само когато си раздразнен. Когато станеш истински груб.

— Не харесвам такива като вас — изимитира го Майло. — Винаги анализирате, винаги давате оценки.

— Стига сме се занимавали с този боклук. Хайде да се омитаме — каза ми той.

— То си е ваша работа — рече старецът, но с тревога в гласа. Едно непослушно дете, което бе прекалило с глезотиите пред родителите си.

Тръгнахме обратно към колата. Всяка наша стъпка караше кучетата да лаят все по-силно.

Старецът извика:

— Глупак такъв! Никакво търпение! Кога ли си имал?

Майло не му обърна внимание.

— Просто така става понякога, грубиянино, обектът на твоето разследване е някой, когото познавам добре. Дори съм срещал това деградирало копеле.

— Хайде стига бе — подхвърли през рамо Майло. — Ти сигурно и Джийн Харлоу си чукал.

— Защо не, може и това да съм правил. А моят дял какъв ще е все пак? — Старецът крещеше, за да надвика животинската гълчава.

Майло спря, вдигна рамене и се обърна:

— Добра воля.

— Ха.

— И сто долара за времето, което си ни отделил. Но забрави.

— Най-малкото, което ти, грубиянино, би могъл да направиш, е да се бе държал цивилизовано!

— Опитах се, Елстън. И винаги се опитвам.

Старецът стоеше с ръце на кръста. Боксьорските му гащи се вееха, а косата му бе настръхнала като снопчета захарен памук.

— Е, да, ама не се опита достатъчно старателно! Къде ти беше въведението? Правилното, цивилизовано въведение. — Той ни се закани с юмрук и увисналата му кожа затанцува.

Майло се поклони и се обърна.

— Тебе едно въведение ли ще те направи щастлив?

— Не се прави на ритнат, Стърджис. Не съм получавал радост от много дълго време. А може ли грубиянството да ме предразположи?

Майло изруга под носа си.

— Хайде, да направим още един опит.

Върнахме се обратно. Старецът гледаше встрани от нас, движеше челюстта си и правеше всичко възможно да запази достойнство. Шортите се бяха кръстосали.

— Елстън, запознай се с доктор Алекс Делауер. Алекс, представям ти господин Елстън Кроти.

— Недостатъчно — изпухтя старият мъж.

— Детектив Елстън Кроти.

Старецът протегна ръка:

— Детектив първа степен Елстън Дж. Кроти Младши, полицейско управление Лос Анджелис, централен отдел — в оставка.

Здрависахме се. Той изпъчи гърди.

— Трябва ви асът на централния отдел за борба с организираната престъпност, докторе? За мен е удоволствие да се запознаем.

Старецът отвори една остъклена врата и я затръшна зад гърба си. Майло успя да я задържи. Влязохме вътре.

Къщата бе малка, неосветена и толкова натъпкана с всякакви вехтории, че едва можеше да се мине. Промушвахме се на сантиметри между купчини стари вестници, кули от струпани кашони, щайги за плодове, натрупани дрехи, сиво грундирано пиано, три дъски за гладене, ограждащи колекция от радиочасовници с различна степен на разпад. Мебелите, които бяха успели да оцелеят в този безпорядък, бяха евтини, от тъмно дърво, тапицирани столове с покривчици за глава и мильо. Вехтошарски панаир.

— Седнете — каза Кроти. Той изтръска едни вестници от люлеещ се стол и потъна в него. Дигна се облак.

Майло и аз си почистихме едно диванче със стърчащи пружини и създадохме още една буря от прах.

Кроти се покашля, Майло извади портфейла си и му подаде няколко банкноти. Старецът ги преброи, разпери ги като ветрило и ги стисна между пръстите си.

— Добре, нека не се бавим. Белдинг Леланд, капиталистическа свиня, прекалено много пари, никакъв морал, прикрито педи. Латентен.

— Защо ни казвате това? — попитах и чух Майло да изпъшква.

Кроти се обърна към мен:

— Защото съм шибан експерт по латентното, т.е. потайното, доктор Психо, ето затова. Ти може би и да си получил диплома, но аз притежавам опита. — Той се захили и добави: — Горе ръцете пред опита.

— Хайде да се насочим към Белдинг — рече Майло.

Кроти се направи, че не го е чул.

— Нека ти кажа, Къдравко, това, което наистина познавам, са скритите работи. В продължение на трийсет години вървях по този шибан път.

Майло се прозя и затвори очи.

— На тоя шибаняк му доскуча. Ако въобще някой трябва да слуша, това е именно той. По дяволите, нима мислиш, че някой в неговото положение би тръгнал да ме издирва, да коленичи пред мен и да моли за натрупаната от мен мъдрост. Но не, как се срещнах с тоя пън за първи път? Полумъртъв в интензивното, сладкият Рик масажираше сърцето ми, връщайки ме към живот. И тогава тоя грубиян се появява в цял ръст като лесбийка в полицейско шоу, гледайки нервно часовника си и очаквайки с нетърпение да свърши смяната на Рик, Шибаната Красавица и Звярът.

Погледна към Майло и поклати пръст.

— Ти винаги си бил нетърпелив. Тогава аз угасвах, а ти мислеше единствено за члена си.

— Нека не изглежда опасно за живота, Елстън. Просто имаше стомашно разстройство. Газове. Доста разнообразно меню, недостатъчно целулоза за храносмилането.

— Това ти го казваш. Що не си свършиш сам работата, Психо? До теб седи една шибана творба на природата. Ще ти бъдат необходими години, преди да минеш през най-горния слой на опровержението.

— Белдинг — отсече Майло. — Или връщай обратно хляба.

— Белдинг — повтори Кроти. — Капиталист. Отвратителен. Защото бе прикрит. Знам какво причинява това на всеки.

Той стана и погледна към купчина кутии на земята. Коленичи пред една от тях и пъхна вътре двете си ръце.

— Ето че потегляме — каза Майло.

Кроти измъкна отвътре подвързан в кафяво албум, прелисти страниците, избърса чело и седна до мен.

— Тук. — Върхът на пръста му сочеше снимка на млад мъж в полицейска униформа. Черно-бяла, с назъбени краища, същата като на Шарън и Шърлий.

Младежът в полицейската униформа стоеше до патрулна кола на улица, обградена с палми. Чертите на лицето му бяха деликатни, почти девически, очите му — големи и кръгли. Невинни. Гъста, чуплива, черна коса с път по средата, трапчинка на дясната буза. Красиво момче, но с вид на лесно обидчив човек, като младия Монти Клиф.

— Хвърли поглед на тази. — Кроти посочи друга снимка на същата страница.

Същият мъж в цивилна премяна, изправен до един „Додж“, който вече бях видял паркиран на алеята. Носеше спортен екип, а ръката му бе прегърнала едно момиче през талията. Тя бе с шорти и бюстие, стройничка. Лицето й бе задраскано с химикалка.

— Тогава си бях едно говедо — рече Кроти. Той дръпна албума, затвори го и го тръсна на земята. — Онези бяха правени през четирийсет и пета. Току-що се бях уволнил от флотата на Чичо Сам. Бях спечелил нашивки в Тихия океан, въобразявах си, че съм дар божи за жените и продължавах да си казвам, че онези дребни моряшки епизоди с члена ми и сладкото шведско кюфтенце, са били просто един лош сън. Независимо че докато го правех с него се чувствах така, както би трябвало да се усеща любовта. А всичките „мръсници“, които бях заковавал, си бяха прекарвали по-добре времето от мен.

Той се тупна по гръдния кош.

— Бях „сладурче“ като Мери Пикфорд, но се опитвах да си втълпя, че съм един шибан Гари Купър. И какъв по-добър начин за свръхкомпенсация на чувството за мъжка малоценност от носенето на полицейската униформа и голямата палка?

Той се засмя.

— В деня, когато получих уволнителното, веднага подадох документи за полицията. В деня на завършване на полицейската академия, вече се мислех за „краля на хетеросексуалната любов“. Това, че бях лесбийка в униформа щеше да уреди много от проблемите ми. Шефът още щом ме погледна, вече знаеше точно къде да ме изпрати. При тоалетната паплач в парка „Макартър“ в Холивуд. Бях велик, изблъсках толкова много педита, колкото никой друг. Повишиха ме, назначиха ме в отдела за борба с организираната престъпност, прекарах следващите десет години от живота си в блъскане на още повече педита, а всъщност шибах себе си, напивах се всяка нощ. Станах детектив за рекордно кратък срок, но не бях нищо повече от шибана примамка. Устните ми започнаха да загрубяват от целувки с толкова много мъжки проститутки. Бях любимец на целия отдел — тяхното тайно шибано оръжие. Слагах туш на миглите си, ходех на частни купони, качен на високи токчета, мърдайки грубо задните си части из цветнокожите райони — което даваше шанс на другите свине да пречукат някоя луда глава.

Той ме доближи, хвана яката ми и отвори широко здравото си око. Потеше се и изглеждаше пребледнял, въпреки че в слабата светлина бе трудно да си сигурен.

— Знаеш ли причината да бъда толкова шибано добър, Къдравко? Щото дълбоко в себе си аз не играех. Бам-бум в страничната алея, а после се появяваха следващите свине от отдела с техните юмруци и палки. Още една касапска кола, пълна с педита, бързо потегляше за областния затвор. Пребити до посиняване, повръщащи кръв. Много рядко някой от тях се обесваше в килията си. Момчетата от отдела казваха — чудесно отърваване, по-малко писмена работа. Аз се кикотех най-силно, бях най-чевръст от копелетата.

Мустакът му потрепери.

— В продължение на десет години бях експерт по тормоз и убийства на хомосексуалисти, а не престанах да се чудя защо се прибирах вкъщи всяка нощ, повръщайки стомашните си сокове и напивайки се, докато черният ми дроб не станеше на пихтия.

Той пусна яката ми. Майло бе обърнал глава и гледаше някъде в пространството.

— Аз се самоизяждах, ето затуй. Докато не прекарах отпуската си на юг в Тихуана. Пресякох границата, търсейки приключение, напих се като кютюк в едно евтино кръчме, докато наблюдавах как магаре оправяше една жена. Повърнах навън и накарах един файтонджия да ме закара в публичен дом. Но той ме разпозна и ме заведе в едно скапано къще в покрайнините на града. Стените бяха от мукава, боядисана в тюркоазнозелено, вътре и вън бе пълно с пиленца. Двайсет и четири часа по-късно аз вече знаех кой бях, знаех, че съм хванат в клопка. Онова, което не ми бе ясно, бе как да се измъкна от капана.

Той сгъваше и разгъваше банкнотите, накрая ги смачка в шепата си.

— Никакви такъми за бързо самоубийство, продължавах да бълвам помията. Една година по-късно през февруари ми се откри възможност. Някой покани отдела на голямо соаре в Кахуенга — пиячи на абсент и танцуващи момчета, джазбенд изцяло от педита, приспособления за пушене на марихуана. Доплувах там, облечен в моряшка риза и червен шал — този шибан шал. Само за трийсет секунди се натъкнах на приятно на вид русо дете, възпитаник на реномиран университет. Изведох го навън, заключих вратата, оставих го да ме целуне, а после едва не се разплаках, когато той се скапа. Претърсиха навсякъде, продъниха цялата шибана къща, но аз просто си седях встрани и записвах признанията на русото момче.

Той спря и отново избърса потта от челото си.

— Рано на другата сутрин се явих, за да пусна заповедта за арестуването му, но те си бяха отишли. И него го нямаше. Вбесих се, проучих го и установих, че е син на градски съветник, атлетически шампион, абсолвент в Харвард, чел е речта от името на студентите при завършването, шеф на студентското градче. Привилегирован. Напуснах полицията с големи почести, пълна пенсия, плюс допълнителна сума в брой за уреждане на „инвалидност“. Русокосият се върна в Бостън, ожени се за пари, родиха му се четири деца и стана шеф на банка. Аз си купих „Ранчо Илегало“[5]. Тук си дадох сметка какъв съм, опитах да изкупя вината си за онези десет години като помагах на другите, раздавайки мъдрост на онези, които я приемат. — Той хвърли поглед на Майло, който не му обърна никакво внимание. — Щастлив край, така ли е, доктор Психология?

— Надявам се.

— Тогава надеждите ти са напразни, защото точно сега онова русо момче го пренасят на носилка в Алтадена, умиращ от СПИН шибан скелет. Самотен, защото женичката и четирите му деца са го отритнали, като сквернословно телефонно обаждане. Открих го, ходих му на посещения. Всъщност вчера го видях и му смених шибаните пелени.

Майло се покашля. Кроти се обърна към него.

— Белдинг — отвърна Майло, вадейки тефтера си. — Затуй сме дошли да говорим.

— А, така ли — каза с отвращение Кроти.

Никой не продума за известно време.

— Господин Кроти, защо мислите, че Белдинг е бил латентен? — започнах пръв аз.

Старецът се закашля и махна с ръка.

— А, кой, по дяволите, знае. Може и да не е бил. Може би аз съм пълен с помия. Само едно нещо мога да ти кажа, той не беше „чукач“, независимо как пресата преиначаваше срещите му с всичките онези артистки. Наистина съм го срещал. На едно парти. Той имаше навик да назначава ченгета за охрана. А понякога, не съвсем извън задълженията, управлението му се слагаше по страхотен начин — целуваха богатия му задник, докато не блеснеше.

— Бъди по-конкретен — каза Майло.

— Да, правилно. Веднъж, трябва да е било през четирийсет и девета или петдесета ме изтеглиха от едно разследване по обвинение за изтезаване на деца и ме изпратиха на един от купоните му в Бел Еър. Голямо благотворително парти, цял симфоничен оркестър, всички първенци се мотаеха напред-назад, множество женска плът, голямо чукане из гардеробните. Но всичко, което „чукача“ Белдинг правеше, бе да наблюдава останалите. Такъв беше той — зяпач. Като някаква шибана камера на два крака. Помня, че си помислих какво студено копеле бе — потискащ другите. Потаен.

— Това ли ти беше срещата с него?

— Да. Стиснахме си шибаните ръце все пак.

— Защо го нарекохте порочен? — попитах.

— Наричам убийството порочно.

— Кого е убил?

Кроти си избърса челюстта и се покашля.

— Хиляди хора, скапаняко — всички онези, които шибаните му самолети бомбардираха.

Майло изглеждаше отвратен.

— Благодарим ти за политическия коментар. Още нещо имаш ли да ни кажеш за Белдинг?

— Доста ви казах.

— А нещо за дясната му ръка — Видал?

— Били Сводника ли? И той беше на партито. Много мазен. С хубави зъби. Прекрасни на вид зъби.

— Нещо друго, освен състоянието на неговите зъби?

— Предполагаше се, че той бе човека, който доставяше на Белдинг момичета.

— А нещо за партитата с Пентагона? — попита Майло. — Онези, за които Белдинг е бил разследван. Управлението имаше ли задължение да осигурява охраната на тях?

— Не би ме изненадало. Както вече казах, управлението играеше напълно в неговия отбор.

— Назови имена — настоя Майло с приготвен за целта молив.

— Беше много отдавна.

— Слушай, Елстън, не ти платих стотачка, за да получа нещо, което няма да ми свърши работа дори и в клозета.

Кроти се засмя.

— Момче в твоето положение не получава нищо в клозета, скапльо.

Майло прокара ръка по лицето си. Устните му бяха стиснати до посиняване.

— Добре де, добре. Двамата, които бяха в малкото джобче на Белдинг, си бяха чифт боклуци, наречени Хюмъл и Де Гранцфелд. Вече работеха към управлението, когато аз пристигнах — като шефове на отдели. Много скоро Хюмъл бе преназначен за шофьор на шефа. След година вече бе лейтенант в отдела в Нютън, а това на нищо не приличаше, защото той бе една расистка свиня. Използваха го да ходи на Мейн стрийт и да пребива цветнокожи проститутки. Носеше ръкавици от свинска кожа, за да се предпази от инфекция.

— Как разбра, че те двамата са от хората на Белдинг?

— То си бе ясно от начина, по който израстваха, без да го заслужават — те бяха свързани. И двамата винаги се обличаха хубаво, хранеха се добре. Де Гранцфелд имаше голяма къща в Алхамбра, коне, овощни градини. Нямаше нужда да си Шерлок, за да се сетиш, че са в нечие джобче.

— В доста джобчета, освен това на Белдинг.

— Не ме прекъсвай, грубиянино. По-късно и двамата напуснаха полицията и отидоха да работят за Белдинг. Заплатата им бе поне шест пъти по-голяма от всички рушвети, които бяха получавали.

— Малките им имена — попита Майло.

— Роял Хюмъл. Виктор де Гранцфелд — по прякор Вики Бияча. Той беше простак, подлец и доносник, не беше як, но бе точно толкова садистичен, колкото и Хюмъл. Докато работеше в отдела, бе главен ковчежник — координираше събраното от залозите и сводниците. Когато Хюмъл се премести в Нютън, веднага взе Де Гранцфелд да му стане шеф на дневната охрана. Първи приятели, и те самите бяха вероятно двойка латентни. По-късно и двамата бяха издигнати да оглавят „Метро Наркотикс“ — това стана в началото на петдесетте. Имаше голяма паника срещу дрогата, а управлението знаеше, че ще получи увеличение на субсидиите, ако направи големи удари.

— Добре. Хайде да поговорим за къщите, които Белдинг е притежавал — „терените за купони“. Знаеш ли къде са се намирали някои от тях?

Кроти се разсмя.

— Терени за купони ли? Не звучи ли хубавичко? Откъде го измисли, грубиян такъв? Терени за купони. Това си бяха терени за чукане. Всички така ги наричаха, защото господин Белдинг ги използваше с такава цел. Водеше „големите риби“, а там цял яхър руси красавици им „чистеше лулите“, докато те не втасваха да си сложат шибания подпис, където бе необходимо. Но не зная нито едно от местонахожденията им. Никога не съм бил канен на онези соарета.

Изправи се, провря се странично покрай стена от кашони и мина през вратата на нещо, което приех за кухня.

— Извинявай, че си принуден да изслушаш всичко това — рече Майло.

— Всичко е наред. Беше интересно.

— Не и след хилядния път.

— Одумвате ме, нали? — Кроти се бе върнал от кухнята с чаша вода в едната ръка, а другата бе свита в юмрук.

— Не. Просто се възхищаваме на декора — отвърна Майло.

— Ха. — Старецът отвори свободната си ръка, а шепата му бе пълна с хапчета. — Витамини — уведоми ни той и глътна част от тях с помощта на водата, направи гримаса, сдъвка още и се натисна по стомаха. — Започвам да се уморявам. Вървете по дяволите и ме оставете да си почина.

— Таблетките все още не действат — каза Майло.

— Карай по-живо.

— Приготвил съм ти още няколко имена. Актриса на име Линда Лание. Според слуховете била една от русокосите красавици на Белдинг. И един лекар, когото е шантажирала с порнофилм. Дай му физическото описание, Алекс.

Когато свърших, Кроти бе пребледнял и бързо остави чашата сред боклуците. Избърса потта от челото, изгуби равновесие и се хвана с две ръце за проядения от молци гръб на един от столовете. Изду бузи.

— Разкажи ни, Елстън.

— Защо си пъхаш носа в купчина писма, недостигнали до получателя си, скапаняко?

Майло поклати глава.

— Знаеш правилата.

— Разбира се, идваш тук, изстискваш цялата информация и ми подхвърляш трошици.

— Със стотачка се купува много информация — отвърна Майло, но извади портфейла и даде на стареца още пари.

Кроти се изненада. Той гледаше втренчено банкнотите.

— Линда Лание и лекарят от филма — повтори Майло.

— Във връзка с Белдинг ли?

— Във всякаква връзка. Хайде, Елстън, изплюй камъчето. После ще те оставим да сънуваш твоя швед.

— И ти сигурно познаваш тези сънища — подхвърли Кроти. Гледаше в пода, рошеше мустаците си, скръсти крак върху крак. — Линда Лание. Добре, добре. Всичко се върти в кръг, нали? Като моето русо банкерче и всичко друго в този шибан свят.

Изправи се, постоя прав, проправи си път към сивото пиано, седна пред него и издрънка няколко ноти. Инструментът отдавна не бе акордиран. С лявата ръка изсвири едно фалшиво буги-вуги, а с дясната натискаше безцелно високи тонове.

После така внезапно, както бе започнал да свири, престана.

— Това е ужасно странно, грубиянино. Ако не ми бе ясно, щях да започна да използвам думи като съдба — не че съм желал да ми се месиш в съдбата. — Изсвири няколко акорда от бавен блус, остави ръцете си да се отпуснат отстрани на тялото му. — Лание и доктора — твърдиш, че са го правили на филм?

Майло кимна и ме посочи.

— Той го е гледал.

— Тя бе красива, нали?

— Да, наистина — отговорих.

— Хайде, изплюй камъчето — настоя Майло.

Кроти едва-едва се усмихна.

— Позаобиколих истината. Когато ме попита дали Белдинг е убиец, изтърсих тая политическа помия, понеже не знаех кое ли педи преследваш. Всъщност, мислех го буквално, но не исках да се вкарвам в това, защото нищо не мога да докажа.

— Не ти се налага да доказваш каквото и да е. Просто ми кажи каквото знаеш. — Майло преброи още банкноти. Кроти ги сграбчи.

— Вашият лекар ми прилича на един, който се казваше Нюрат. Доналд Нюрат, медик. Ти прекрасно го описа, Къдравко, а аз знаех, че двамата с Линда имат нещо помежду си.

— Как го узна? — попита Майло.

Кроти се почувства неудобно.

— Хайде, Елстън.

— Е, добре. Едно от задълженията ми, когато не ловях в капан педита, бе да работя по случая с нелегалните аборти. По онова време имаше три начина едно момиче да се отърве от неприятностите: да подхвърли бебето в някоя алея, да се подложи в ръцете на някой касапин с бяла манта, или добро медицинско обслужване на висока цена. Нюрат се числеше към последната категория. Много лекари го правеха. Но все още бе криминално престъпление първа степен. Което означаваше потенциална възможност за смъкване на добри рушвети за управлението. Имаше една група от доказани майстори на аборта — двайсетина лекари. Работеха из целия град, уважавани момчета, с установена клиентела. Те даваха процент от своите такси в замяна на протекция от страна на отдела и като гаранция, че никой вън от клуба няма да може да влезе в тяхната система. И всичко си бе по мед и масло. Имаше едно приятелче — народен лечител от долината, което насила се мъчеше да се включи в бизнеса на клуба, като взимаше наполовина за един аборт. Седмица, след като бе започнал, те го взривиха, използвайки жена ченге, която просто се бе случило да е бременна в момента. Бейл отрече, набутаха го в затворническа килия заедно с най-тежките случаи. Докато бе окошарен, домът му бе разпердушинен, а някой сплашил дъщеря му, докато се връщала от училище.

— Много хубавичко — каза Майло.

— По този начин се действаше в онези времена, грубиянино. Да не си мислиш, че сега е много по-различно?

— Ти с положителност твърдиш, че Нюрат е бил от онези специалисти по аборти.

— Имам факти за доказателство. Взех веднъж рушвета от офиса му. Голям, чудесен апартамент в Уилшър близо до Уестърн. — Той спря и погледна Майло. — Точно така, аз също изпълнявах ролята на човека с торбата. Не бе любимата ми задача, но имах достатъчно наум, за да не се притеснявам, че съм получил дребен подкуп за нещо, което и без това щеше да се случи. По дяволите, днес всяко дете може да влезе спокойно в болница и да си излезе само след половин час, напълно изрязано. Е, добре, къде беше голямата далавера, нали?

— Продължавай да разказваш.

Кроти го изгледа с презрение.

— Вършехме си работата след часовете за преглед, да няма никой наоколо. Взимах асансьора до офиса му, уверявах се, че никой не ме следи, почуквах на вратата според уговорката. След като вече бях вътре, никой от двамата не говореше, правехме се, че нищо не се е случило. Той ми връчваше бежов плик, преброявах за всеки случай и се омитах.

— Що за лекар беше той?

— Акушер. Там имаше прекрасно стоманено инструментариумче, ха? Нюрат много даваше, но и много взимаше.

— Имаше ли нещо между него и Лание?

— Една вечер, след като бях взел парите, отидох да похапна в близкия китайски ресторант, преди да се върна в управлението. Седях в едно закътано ъгълче, когато Нюрат влезе с това платиненорусо парче. Беше тъмно, не ме забелязаха. Тя го държеше за ръка — изглеждаха направо погълнати един от друг. Седнаха точно срещу мен, плътно един до друг и заговориха на висок тон. Обикновена изневяра, само дето това маце бе наистина елегантно, не бе проститутка. След няколко минути тя отиде в дамската тоалетна и успях добре да разгледам лицето й. Точно тогава се сетих коя е — от партито на Белдинг. Носеше черна рокля без гръб, силно изрязана отпред и с много кожи от норка. Заради норката реших, че е за богат пикльо. Заби се в паметта ми, понеже беше страхотна. Перфектно лице, безупречно тяло. Но елегантна. Висока класа.

Той премести поглед към мен.

— Не съм безчувствен към жените, доктор Психология. Вероятно се възхищавам на тези създания повече от всички хетеротъпкачи.

— И какво още?

— Нищо повече. Поръчаха си няколко питиета, гугукаха си и после тръгнаха, без съмнение за някой мотел. Никаква далавера. След около една година лицето на мацето бе по страниците на всички вестници. И колкото повече научавах за случилото се, толкова любопитството ми растеше.

Покашля се отново.

— Имаше наркотици и много стрелба. Тя бе убита заедно с някакво приятелче, което се оказа неин брат. Вестниците ги изкараха големи пласьори. Тя имаше договор с едно от студиата на Белдинг, никога не бе участвала в какъвто и да е филм. Вероятно това бе силно доказателство, че е било само прикритие. Няма значение, че повечето играчи никога не са работели. И макар да бе момиче за парти, никой вестник не обели дума за това. И братът работеше в студиото, като сценичен работник. И двамата — слаба ракия. Въпреки това си бяха плащали за онова скъпичко теренче на Фонтейн — с десет стаи. Притежаваха модерна кола, живееха прекалено разточително. Вестниците вдигнаха голяма врява около скъпите й кожи и бижута. Много подробно описаха как тя и брат й са се издигнали от двойка дребни мошеници от Тексас — понеже те всъщност си бяха такива. Истинското й име беше Юлайлий Джонсън. Брат й бе гнусен малък боклук на име Кейбъл. Занимаваше се с уличните пласьори, които никога не доживяват до старини, но въобще не е прекалявал. Залагал е скромни суми. Съвсем не приличаха на онези страхотни пласьори, нали? Но управлението така го поднесе на вестниците, а те пък го глътнаха като бонбонче. Хероин за триста хиляди долара бе открит из къщата им — дяволски много за ония години. Обществеността повярва на това.

— Ти обаче, не.

— По дяволите, не. Никой не пласираше такова количество дрога южно от Фресно, без връзка с мафията — Коен или Драгна. Със сигурност не и една двойка дребни риби от Тексас, които нямаха никого зад гърба си. Проверих досието на брата — пияница и разюздан тип, разгулен живот, дребни кражби, насилие. Рекетьор. Никакви връзки с никого. Никой от улицата не го е виждал с марихуана в джоба. Цялата работа вонеше. А понеже Хюмъл и Де Гранцфелд бяха осъществили стрелбата, вонята се разнасяше до небето.

— Защо се зае с разследването, Елстън?

Кроти се засмя.

— За всеки случай си търсех опорна точка, но този път бе много страшно. Не исках да го докосвам. Още ми е заседнала буца в гърлото. Сега пък ти си се разровил отново, не е ли прекрасно?

— Как се е случило?

— Според твърденията, имало анонимно обаждане в „Метро Нарк“ за голямо количество наркотик в къщата на Фонтейн. Обаждането било прихванато от Хюмъл и Де Гранцфелд, които за подкрепа взели няколко униформени полицаи, но ги накарали да стоят навън, докато те двамата претърсват помещенията. На Западния фронт всичко е спокойно. И ненадейно — бум-бум. Униформените се втурнали вътре. Двамата Джонсън били разстреляни на късове върху пода в дневната. Хюмъл и Де Гранцфелд вече слагали етикетчета на гигантската доза наркотик. Версията на управлението е, че те почукали на вратата, били посрещнати с неприятелка стрелба, разбили вратата и се втурнали вътре покривайки с куршумна канонада всичко пред погледа си. Много умничко, а? Едно момиче за парти и дребен мошеник, заели се с наркобизнес.

— Някаква комисия за разследване на стрелбата? — попита Майло.

— Много забавно, грубиянино.

— Дори и след като жена е била разстреляна? Обикновено са много педантични в такива случаи.

— Това стана през петдесет и трета, времето на Макарти, страхотна кампания срещу наркотиците. Шефът изпитваше мания за преследване към всеки пласьор, дръзнал да се появи в училищен двор. А управлението представи Лание като страхотна пласьорка. Едва ли не, шибаната невеста на дявола. Хюмъл и Стики Вики не само че не бяха разследвани, ами ги превърнаха в герои — на пагоните им се появиха нашивки на майори.

Това е било през петдесет и трета. Точно преди Леланд Белдинг да се превърне в плейбой.

Годината на раждане на Шарън и Шърлий.

— Линда Лание имала ли е деца? — попитах.

— Не. Щях да го помня. Такива неща се появяват във вестниците. Защо? Да не сте попаднали на членове на семейството, готови за мъст.

— Мъст срещу кого? — попита Майло.

— Белдинг. Този фалшив тъпкач бе оставил навсякъде автографа си.

— Защо го казваш?

— Хюмъл и Де Гранцфелд бяха негови момчета. Лание беше негово момиче за парти — издръжката на това местенце при Фонтейн сигурно е било за него, все едно ние с вас да отскочим да похапнем. В процеса на задаване на въпроси успях да разбера, че Лание е била нещо повече от момиче за парти. Знаело се е, че си влиза в частния му кабинет в студиото, стояла е по няколко часа и си е тръгвала щастлива. Тая работа е известна на чиновниците, но нито ред не излезе в пресата. Реших, че между тях има нещо, тя сериозно е застрашавала Белдинг, а той е трябвало да се отърве от нея.

— Каква заплаха е могла да бъде тя? — попита Майло.

— Кой знае? Вероятно е започнала да го притиска с нещо. Може братчето да е сложило ръка на погрешното рамо.

— Лекарят Нюрат трябва да е бил сладкия татко — предположи Майло.

Кроти поклати глава.

— Нюрат имаше проблеми с парите. Съпругата му постоянно играеше на комар, той пък трябваше да й плаща залозите. Затова първоначално е започнал да прави незаконни аборти. И още нещо — домът на Лание в сградата на Фонтейн бе собственост на Белдинг.

Двамата с Майло се спогледахме.

— Копелето по онова време притежаваше половината град.

— Нюрат е бил акушер, вероятно Лание го е посещавала професионално.

— Бременна ли? — рече Кроти. — Да не е мародерствала Белдинг, че е бащата? Разбира се, защо пък не?

— Колко време след стрелбата Хюмъл и другия „как му беше името“ напуснаха? — попита Майло.

— Много скоро. Може би два месеца след като ги възвеличаха и издигнаха в чин. Сега ми разкажете повече за филма с участието на Лание и Нюрат.

— Секс между лекар и пациентка. Лекарят не е знаел, че е пред камерата — отговорих.

— Още един шантаж. Братът — допълни Майло.

— Вероятно.

— С какво биха могли да шантажират Нюрат?

— Кой знае? Може и чрез майсторите на аборт, а може и заради проблемите на жена му с хазарта. И двете биха могли да съсипят репутацията му — практикуваше сред висшето общество. Богати дебелани от „Хенкок Парк“, очакващи да им дойде времето за раждане.

— Той все още ли практикува?

— Кой знае?

— Какво стана с Хюмъл и Де Гранцфелд?

— Де Гранцфелд умря няколко години, след като се премести в Невада. Любовна връзка с омъжена жена, съпругът имал лош нрав. Доколкото ми е известно, Хюмъл все още е във Вегас. Знам със сигурност едно нещо, той все още има влияние в управлението, или поне допреди няколко години.

— Как го постигаше? — попита Майло.

— Има племенник, истински фашистки кретен, пияч, почти изхвърлен от академията, екстра копелдак, шибана издънка на стария пън. Бе забъркан в скандал за обир в Холивудското управление преди няколко години, абсолютно готов да се изправи пред борда по правата, че и нещо повече. Но нищо не му се случи, освен преместването в Рампартс. После изведнъж момчето се прероди в новопокръстен християнин, повишиха го в чин капитан в Западен Ел Ей.

Спря, погледна към Майло и се захили като дете в Коледното утро.

— Значи, затуй била цялата работа?

— Коя? — попита невинно Майло.

— Грубиянино, какъв лукав язовец си ти. Тръгнал си по следите на този боклук, нали? Накрая и ти да свършиш нещо полезно.

21

Кроти изведнъж стана много гостоприемен, предложи ни кафе и кейк, но ние благодарихме и отклонихме поканата, оставайки го да стои на портата под чана, обграден от своите животинки.

— Проклетичък старец — казах, когато вече бяхме в колата.

— Самохвалко — потвърди Майло. — Започна да лее поток от ругатни в мига, когато се оказа, че е серопозитивен.

— Оле, боже.

— Да-а. Онези хапчета не бяха витамини, а някакъв режим за укрепване на имунната система. Победи хепатита преди няколко години. Въобразява си, че ако е достатъчно проклет, ще надвие и тази болест. Затова си направих майтап с него.

Мина известно време, докато обърнем колата по алеята. Вече на „Сънсет“ Майло промълви:

— Значи Трап изплаща стари дългове на чичо си. Трябва да се провери какво прикрива сега.

— Може би убийство, което трябва да изглежда като самоубийство?

— Ти продължавай да се връщаш все към тази тема, да видим какво ще излезе. Къде обаче е доказателството?

— Белдинг и „Магна“ имат богат опит в прикриването на дейности.

— Белдинг е мъртъв.

— „Магна“ продължава да съществува.

— Какво? Някаква корпоративна тайна ли? Това страшилище от хром и стъкло.

— Не, винаги участват хора. Винаги излиза, че хора са в основата.

След няколко пресечки той каза:

— Убийствата у Круз въобще не са подправени да изглеждат като нещо друго.

— Трудно е да стане с три трупа, затова пък Трап използва версията за убийство на сексуална основа. А може би убийството на Круз не е било част от плана, ако го е извършил Расмусен, както ние си представяме.

Лицето на Майло помръкна.

— Бих пийнал — каза той.

— На мене ми е рано.

— Не казах, че искам, а че бих могъл да го сторя. Описателно изявление.

— О, така ли.

— Какво ще кажеш за теорията на Кроти? Лание и брат й шантажират Белдинг и Нюрат.

— Клипът наистина показва, че Нюрат е бил рекетиран.

— Клипът. Ония двамата порно любители къде казаха, че са го открили?

— Не обясниха. Само твърдяха, че бил скъп.

— Бих се обзаложил. Хайде да минем покрай тях и да проверим дали не биха могли да са по-конкретни.

Карах към Бевърли Хилс и завих вляво при Кресчънт. Улиците бяха празни. Хората, които си позволяваха да рушат сгради за два милиона с цел да построят нови къщи за пет милиона, предпочитаха да стоят у дома и да играят със своите играчки. Паркирахме пред чудовищната зелена сграда на Фонтейн и слязохме от колата.

Прозорците бяха затворени, паркингът празен. Майло не получи отговор на позвъняването си. Опита отново, изчака няколко минути, преди да тръгнем обратно към колата.

— Последния път тук имаше четири коли. Ясно, че не са излезли да закусят наоколо.

Преди да може да ми отговори, от съседната къща се чу тракане, което привлече вниманието ни. Пълничко, чернокосо момче на около единадесет караше скейтборда си нагоре-надолу по алеята за коли, слаломирайки между три мерцедеса.

Майло му махна с ръка. Момчето спря, изключи уокмена и се загледа в нас.

Майло му показа старата си златна значка, момчето даде тласък на скейтборда и тръгна към нас. То отвори бравата на портата, мина през нея и се засили.

— Здрасти — рече Майло.

Момчето надникна да види значката.

— Ченге от Бевърли Хилс, а? — каза то с много тънък акцент. — Така ли е, чиче?

Косата му бе блестящо черна, лицето — кръгло и пълно. Имаше шина на зъбите. Бузите му бяха с едва доловим тъмен оттенък на кожата. Носеше червено горнище на анцуг, на което имаше неотменния девиз: „КАРАЙ СЪРФ ИЛИ УМРИ“ и широки червени шорти, стигащи под коленете. Бордът му беше от черен графит. Той завъртя колелцата му и продължи да ни се усмихва.

Майло скри значката и попита:

— Как се казваш, синко?

— Равизкхад Бижан. Шести клас.

— Драго ми е да се запозная с теб, Бижан. Търсехме хората от съседната къща. Да си ги виждал напоследък?

— Господин Гордън. Разбира се.

— Правилно. И жена му.

— Те заминаха.

— Къде заминаха?

— На екскурзия.

— Къде на екскурзия?

Момчето повдигна рамене.

— Взеха куфари — „Вюитон“.

— Кога стана това?

— В събота.

— В събота, вчера ли?

— Разбира се. Заминаха. И колите им пренесоха. С голям камион. Два ролс-ройса, гангстерския линкълн с бели калници и страхотния тъндърбърд.

— Качиха всичките коли на един камион, така ли?

Кимване.

— Имаше ли някакво име на камиона?

Неразбиращ поглед.

— Букви. Отстрани на камиона. Името на транспортната фирма?

— А, да. Червени букви.

— Помниш ли какво означаваха буквите?

Тръсване на главата.

— Какво са направили? Изгорели са? Бутнали са човек?

Майло едва прикри усмивката си. Наведе се и доближи лицето си до момчето.

— Извинявай, синко, не мога да ти кажа. Следствена тайна.

Ново объркване.

— Следствена информация, Бижан. Тайна.

Очите на момчето светнаха.

— А, тайните служби. Бонд. Джеймс Бонд.

Майло го гледаше строго.

Момчето ми хвърли един поглед. Прехапах устни, за да не се разсмея.

— Кажи ми, Бижан. По кое време в събота бяха натоварени колите?

Момчето започна да жестикулира с ръце, за да ни покаже вероятно, че е било в „Нула седем, нула, нула часа“.

— В седем сутринта ли?

— Естествено, сутринта. Татко отива в офиса, аз пък му нося „Марк Кроса“.

— „Марк Кроса“ ли?

— Куфарчето за документи — предположих аз.

— Естествено — каза детето. — Чиста кожа. Като за началници.

— Ти носеше куфарчето на баща си в седем сутринта, когато видя да товарят колите на господин Гордън. Значи и баща ти ги е видял?

— Разбира се.

— Баща ти сега у дома ли си е?

— Не. В офиса.

— Къде е офисът?

— В Сенчъри Сити.

— Как се казва фирмата, в която работи?

— „Пар-Кал-Дивелъпърс“ — отвърна момчето, предлагайки доброволно телефона, който Майло си записа.

— Ами майка ти?

— Не, тя не видя. Спеше. Все още спеше.

— Някой друг, освен теб и баща ти, дали не е видял?

— Не.

— Бижан, когато товареха колите, г-н и г-жа Гордън тук ли бяха?

— Само господин Гордън. Много бе ядосан за колите.

— Ядосан.

— Винаги, когато става дума за колите. Веднъж, без да искам, ударих ролс-ройса с топка, той се ядоса, почна да врещи. Винаги е ядосан. За коли.

— Някой стори ли нещо на колите, докато ги товареха?

— Не, естествено не. Господин Гордън подскачаше наоколо, крещеше на червените мъже, казваше им да внимават, наричаше ги „Идиоти, не драскайте колите“. Винаги се сърди за коли.

— Червени мъже значи — повтори Майло. — Хората, които откараха колите, с червени дрехи ли бяха облечени?

— Естествено. Като екип от бокса на колите „Инди 500“.

— Работнически комбинезони — промърмори Майло, докато драскаше в тефтера.

— Двама мъже. Голям камион.

— Е, добре. Справяш се страхотно, Бижан. Какво стана когато колите вече бяха откарани с камиона?

— Господин Гордън се върна вкъщи. Излезе с г-жата и Роси.

— Роси коя е?

— Прислужницата — отвърнах аз.

— Разбира се — потвърди момчето. — Роси носеше „Вюитон“-ите, а може би „Гучи“.

— После какво се случи?

— Дойде таксито.

— Спомняш ли си цвета на таксито?

— Естествено. Син.

— Таксиметровата фирма от Бевърли Хилс — поясни Майло, докато записваше.

— Всички се качиха в таксито.

— И тримата ли?

— Разбира се. И „Вюитон“-ите, а може би един от „Гучи“-тата на камиона. Излязох да им махна, но те не отвърнаха на поздрава ми.

Майло сложи автографа си на един от „Найковете“ на детето, даде му визитна картичка и лист хартия от неговия тефтер с изписани инициали на полицейското управление на Лос Анджелис. Махнахме му с ръка за сбогом в отговор на неговото махване и го оставихме да се пързаля напред-назад по празната пресечка.

Влях се в трафика в източната част на „Сънсет Парк“. Паркът бе претъпкан с туристи, които се шляеха около действащите фонтани и се криеха на сянка под короните на дърветата.

Пръв се обадих:

— Събота. Те са се измъкнали в деня, когато бяха разкрити убийствата у Круз. Знаеха достатъчно, за да се страхуват, Майло.

Той кимна.

— Ще се свържа с таксиметровата фирма и ще се опитам да разбера кой е откарал колите. Да видим дали ще мога така да ги проследя. Ще проверя в техния пощенски клон за адрес, на който да им препращат кореспонденцията — не е вероятно, но човек никога не знае. Ще се обадя на бащата на детето също, въпреки че едва ли е забелязал толкова, колкото Бижан. Момчето бе с набито око, не мислиш ли?

— Ти залагаш на твоя Ралф Лорънс — казах и за първи път от много време двамата се разсмяхме.

Но веселото ни настроение бързо отшумя и по времето, когато пристигахме у дома, вече съвсем бяхме помръкнали.

— Скапан случай. Прекалено много умрели хора, прекалено отдавна.

— Видал все още е жив — подхвърлих аз. — И всъщност изглежда мозъкът му е съвсем бистър.

— Видал ли? Как го нарече Кроти — Били Сводника. От къде е тръгнал и е стигнал чак до шеф на борда на директорите. Стръмно изкачване.

— Острите шипове би трябвало да оставят белези, заедно с няколко глави, върху които трябва да се стъпи.

22

Възнамерявах в понеделник сутринта да се върна в библиотеката и да потърся нещо повече за Били Видал и за аферата с наркотици, в която е била замесена Линда Лание. Но още в 8:20 на вратата се появи куриерът от „Федерал Експрес“. Носеше само един пакет. В него имаше книга с размерите на речник, с корици от зелена кожа. Бележка, закрепена с ластик върху книгата, гласеше: „Заповядай. Спазих моята част от уговорката. Надявам се да направиш същото. М. Б“.

Отнесох книгата в библиотеката и прочетох заглавната страница:

МЪЛЧАЛИВИЯТ ПАРТНЬОР: КРИЗА НА ИДЕНТИЧНОСТТА И ДИСФУНКЦИЯ НА ЕГОТО В СЛУЧАЙ НА РАЗДВОЕНИЕ НА ЛИЧНОСТТА КАТО ПСЕВДОБЛИЗНАЧЕСТВО

от

Шарън Джийн Ренсъм

Дисертация, представена пред факултета на университета

за частично попълване на изискванията за получаване на научната степен

ДОКТОР ПО ПСИХОЛОГИЯ

юни, 1981

Обърнах на страницата за посвещения.

На Шърлий и Джаспър, които знаеха за мен повече, отколкото някога биха могли да си представят и на Пол, който изкусно ме преведе от мрака към светлината.

Джаспър?

Приятел? Любовник? Поредна жертва?

В раздела за изказване на признателност Шарън бе преповторила благодарностите си към Круз, последвани от бегло споменаване на останалите членове от комисията: професор Сандра Дж. Романски и професор Милтън Ф. Фрейжър.

За Романски никога не бях чувал, вероятно бе постъпила във факултета след моето оттегляне. Извадих указателя на Американската асоциация на психолозите и я открих, че е консултант по обществено здравеопазване в болница в Американска Самоа. Биографичните данни включваха изнасяне на лекции в университета в периода 1981 — 1982. Занимавала се е с изследвания във факултета по антропология към университета. През юни осемдесет и първа тя току-що е била получила докторската си степен. На двайсет и шест години — с две години по-млада от Шарън.

Така нареченият „външен член“, допускан до участие в комисията, обикновено се избираше от студента заради това, че лесно пускаше и нямаше специални познания в областта на изследването.

Бих могъл да се опитам да я открия, но указателят ми бе с тригодишна давност и не бе сигурно дали тя вече не се е преместила.

Освен това близо до дома си имах и по-добър източник на информация.

Трудно за вярване бе, че Плъха се е съгласил да влезе в комисията. Изключителен експериментатор, Фрейжър винаги се бе отнасял с презрение към всичко, макар и далечно свързано с пациентите и гледаше на клиничната психология като на „мекия подстомах на науката за поведението“.

През студентските ми години той бе шеф на факултета и си спомних как ни принуждаваше да спазваме „закона на плъха“, изискващ всеки студент да провежда едногодишни изследвания с животни, преди да премине към кандидатстване за докторска степен. Ръководството на факултета бе гласувало против, но остана изискването всички изследвания за получаване на доктората да съдържат експериментална част — контролни групи и манипулация на различните варианти. Абсолютно се забраняваха изследвания на клинични случаи.

Въпреки всичко този научен труд беше именно такъв.

Очите ми се спряха на последния ред от страницата:

И дълбоки благодарности на Алекс, който дори и с отсъствието си, продължава да ме окуражава.

Обърнах страницата толкова рязко, че тя едва не се скъса. Зачетох дисертацията, която бе спечелила на Шарън правото да се нарича доктор.

Първата глава вървеше доста мудно. Мъчително протяжен преглед на литературата за развитието на идентичността и психологията на близнаците, пълен с бележки под линия, препратки и „жаргона“, за който бе споменала Мора Бенън. Усъмних се, че студентката изобщо ги бе чела.

Втора глава описваше психотерапията на пациентка, отбелязана от Шарън с инициала „Джей“ — млада жена, лекувана от нея в продължение на седем години и чиято „уникална патология и придобитите представи за лечение представляват структурни и функционални, а също и взаимодействени характеристики, преминаващи множество диагностични граници, досега приемани за ортогонални, и представлява забележителна научна и педагогическа стойност при изследване развитието на идентичността, изличаване на его границите и използването на хипнотичните и хипнагогичните регресивни техники при лечението на идиопатичните личностни заболявания“.

С други думи проблемите на „Джей“ бяха толкова необикновени, че биха могли да учат терапевтите за начините на работа на съзнанието.

„Джей“ бе описана като млада жена наближаваща трийсетте, произхождаща от висшето общество. Образована и интелигентна, тя бе дошла в Калифорния, за да търси кариера в неназована професия и се обърнала към Шарън за лечение, поради ниско самочувствие, депресия, безсъние и усещане за празнота.

Но най-разтърсващо от всичко бе онова, което „Джей“ наричаше свои „загубени часове“. От известно време тя започнала да се събужда като след продължителен сън, за да открие, че се е озовала сама в странни места — скитайки по улиците, в кола, паркирана встрани от пътя, евтино хотелско легло или долнопробен бар.

Намерените в чантата й остатъци от билети и квитанции за взети под наем коли подсказвали, че е летяла или шофирала до тези места, но тя самата нямала никакъв спомен да го е правила. Сякаш цели дни бяха откраднати от живота й.

Шарън съвсем точно поставяше диагноза на такива изкривявания във времето, определяйки ги като „състояние на безпаметност“. Подобно на амнезията и хистерията, това е дисоциативна реакция — буквално изключване на психиката от безпокойството и конфликта. Дисоциативният пациент, изправен очи в очи пред свят, изпълнен със стресови ситуации, се самоотлъчва от него и използва всеки възможен начин за бягство.

При хистерията конфликтът се превръща в психически симптом — псевдопарализа, слепота — а пациентът често проявява т.нар. „кротко безразличие“: апатия по отношение на своята инвалидност, сякаш това се е случило на някой друг. При амнезията и състоянието на безпаметност действително има отделяне и загуба на памет. Но във втория случай „белите петна“ са краткотрайни: пациентът помни какъв е бил той или тя преди бягството, и когато излезе от това състояние, е напълно комуникативен. Единствената загадка е случилото се в периода на безпаметност.

Тормозени и пренебрегвани деца отрано се научават да се отделят от ужаса и когато пораснат са предразположени към дисоциативни симптоми. Същото се отнася за пациенти с фрагментирана или неясна самоличност. Нарцисисти. Гранични случаи.

По времето, когато Джей се появила в кабинета на Шарън, нейните периоди на безпаметност толкова зачестили — приблизително един път месечно, че тя започнала да развива страх от излизане вън от дома си и се успокоявала с барбитурати.

Шарън съставила пълна картина на заболяването, търсейки травма в ранно детство. Но Джей настоявала, че детството й било като в приказките — всякакви материални блага на тоя свят, чудесни родители, които я обичали и обожавали до деня на смъртта им при автомобилна катастрофа.

Всичко било прекрасно, твърдяла тя: не съществувало логично обяснение на нейните проблеми. Лечението би трябвало да е кратко — само една настройка и тя щяла да бъде в перфектно състояние.

Шарън бе отбелязала, че този тип екстремно отричане е съвместимо с модела на дисоциативност. Тя решила, че е неразумно да се противопоставя на Джей и предложила шестмесечен пробен период на психотерапия, но когато Джей отказала да се подлага на толкова дългосрочно лечение, се съгласила на три месеца.

Джей пропуснала първата определена среща, както и следващата. Шарън се опитала да й се обади, но телефонът не отговарял. През следващите три месеца не получила никакви вести от Джей и решила, че жената си е променила мнението. И тогава, една вечер, след прегледа на последния пациент, Джей се втурнала в кабинета на Шарън стенеща и отпусната от действието на транквилизаторите, умоляваща за преглед.

Шарън й отделила малко време, за да я успокои и чуе разказа й. Убедена, че промяна на обстановката било единственото, от което се нуждаела („бягство по своя воля“ — бе коментарът на Шарън), тя се качила на самолет до Рим, напазарувала на „Виа Венето“, вечеряла в скъп ресторант и си прекарвала чудесно, докато след няколко дни се събудила на една кална улица в покрайнините на Венеция. Дрехите й били станали на парцали, полугола, издрана и наранена, по тялото и лицето й имало засъхнали петна от сперма. Предположила, че е била изнасилена, но не си спомняла някой да я е нападал. След като се изкъпала и преоблякла, тя резервирала билет за следващия полет до Щатите и от летището направо отишла в кабинета на Шарън.

Вече си давала сметка, че е сбъркала и че се нуждаела от сериозно лечение — била готова да направи всичко, което й се препоръча.

Независимо от този проблясък на самопризнание, лечението не преминавало гладко. Джей била раздвоена за психотерапията, а отношението й към Шарън се променяло от боготворене до словесен тормоз. През следващите две години станало ясно, че раздвоението на Джей представлявало „сърцевината на нейната личност“. Тя представяла две различни физиономии: бедстващото, уязвимо сираче, молещо за подкрепа, даряващо Шарън с богоподобни качества, обсипващо я с ласкателства и подаръци и бушуващото от ярост, сквернословно леке, което твърдяло: „На теб въобще не ти пука за мен. Участваш в тая работа само за да установиш над мен огромна шибана власт“.

Добри пациенти, лоши пациенти. Джей с все по-голяма лекота превключвала между двете и в края на втората година от терапията, промените вече ставали по няколко пъти за един сеанс.

Шарън проверила отново първоначалната й диагноза и стигнала до друго заключение: „Синдром на раздвояване на личността“ — най-рядко срещаното от заболяванията — крайната дисоциация. Въпреки че Джей не изявявала две напълно различни личности, нейните промени имали вида на „латентен синдром на раздвояване“, а усложненията, довели я до необходимост от терапия, са забележимо подобни на онези, проявявани от болни, незапознати със заболяването си.

Шарън се бе посъветвала с научния си ръководител — многоуважавания професор Круз — и той бе препоръчал използването на хипноза като инструмент за диагностициране. Но Джей бе отказала да бъде хипнотизирана, защото се изплашила да не загуби контрол. Освен това, тя настоявала, че се чувства прекрасно и била сигурна, че е почти напълно излекувана. Тя наистина изглеждала много по-добре: белите петна в паметта намалели, последното „бягство“ станало три месеца по-рано. Преборила се с барбитуратите, повишила самочувствието си. Шарън я поздравила, но споделила съмненията си с Круз. Той я посъветвал да изчака и да наблюдава.

Две седмици по-късно Джей прекратила терапията. Пет седмици след това се върнала в кабинета на Шарън, отслабнала с пет килограма и пристрастена отново към успокоителните. От паметта й се губел период от седем дни. Опомнила се в пустинята Мохаве, напълно гола, колата й без гориво, дамската й чантичка липсвала, а в шепата си държала празно флаконче от лекарства. Всяка частичка напредък изглежда била унищожена. Шарън се почувствала отмъстена, но изразила „дълбоко съжаление към регресията на Джей“.

И отново предложила хипноза. Джей реагирала с ярост, обвинявайки Шарън в „жажда към контрол над съзнанието… Ти просто завиждаш, че съм красива и сексапилна, а ти си спаружена кучка с манталитет на стара мома. Не си ми сторила нито капка добрина, как смееш да ми предлагаш да сложиш ръка върху моето съзнание?“.

Джей изхвръкнала от кабинета с твърдението, че „приключва с цялата тая помия и ще си намери друг психолог“. Само след три дни се върнала, надрусана с барбитурати, изгоряла от слънцето, чешела се до кръв и стенела, че „този път наистина е пропиляла времето си“ и желае да стори всичко, за да спре вътрешната си болка.

Шарън започнала лечение с хипноза. Съвсем не изненадващо, Джей се оказала податлив обект — хипнозата по своята същност е дисоциация. Резултатът бил драматичен, почти мигновен.

Джей разбира се, страдала от синдром на раздвоение на личността. В състояние на транс се появили две личности: Джей и Джана — идентични близначки, абсолютни физически копия една на друга, но два противоположни психологически полюса.

Джей имала добри обноски, елегантна, с високи постижения, въпреки че била склонна към пасивност. Тя се отнасяла добре с другите хора и независимо от необяснимите отсъствия във връзка с фюжъна, успявала отлично да упражнява „една хуманна професия“. Тя притежавала „старомодни“ разбирания за секс и любов, вярвала в искрените чувства, брака и семейството, в абсолютната вярност между съпрузите, но признавала, че е била сексуално активна с един мъж, когото дълбоко обичала. Връзката била прекратена въпреки всичко, поради намеса на нейното „алтер его“ — втората й природа.

Джана била толкова просташки шумна, колкото въздържана била Джей. Тя предпочитала ярките перуки, предизвикателно облекло и тежкия грим. Не виждала нищо лошо в „употребата на наркотици и безразборните любовни връзки със случайни минувачи“ и обичала да пие… ягодово дайкири. Гордеела се, че животът й бил като на кучка — „ден да мине, друг да дойде“, хвалела се, че била „царица на шибането, една истинска «Луси Мъзгата», опакована в дрипи и чукаща се с когото й падне и без задръжки“. Доставял й удоволствие разнородният секс; припомнила си едно прати, по времето на което взела „Куаалидес“ и се чукала с десет мъже последователно само за една нощ. „Мъжете — казвала тя през смях — бяха слаби, примитивни маймуни, водени от своята сласт.“ „Краткотрайните сексуални набези са всичко на света. По време на едно такова, мога да поема толкова от онези, колкото ми се прииска.“

Нито една от „близначките“ не знаела за съществуването на другата. Шарън разглеждаше тяхното съществуване като върховна битка за егото на пациента. И независимо от склонността на Джана към шумна изява, именно благовъзпитаната Джей надделявала.

Джей окупирала над 95 процента от съзнанието на пациентката, изграждала имиджа й пред обществото, носела нейното име. Но петте процента, принадлежащи на Джана, били същността на проблема.

„Джана се появява — разсъждаваше Шарън — в периоди на голям стрес, когато съпротивителната система на пациентката е слаба. Периодите на безпаметност са краткотрайни. Тогава тя всъщност «е Джана» и върши неща, с които Джей не би могла да се примири в самовъзприятието си като «перфектна дама». Постепенно, в състояние на хипноза, Джана започнала да се появява все по-често и накрая започнала да описва случилото се през «липсващите часове».“

Периодите на безпаметност били предшествани от напрегнат стремеж към пълно физическо бягство, почти осезаема принуда да офейка. Скоро последвало импулсивно пътешествие. Пациентката си слагала перука, пъхала се в „премяната за парти“, скачала в колата, стигала до най-близката магистрала и карала безцелно много често стотици километри, без ориентир, „дори без да слуша музика, а само звука от собствената й пулсираща кръв“.

Понякога колата я „откарвала“ на летището, а там ползвала кредитна карта, за да си купи билет за където й попадне. Друг път оставала на пътя. И в двата случая пътешествията свършвали с блудство. Една екскурзия до Сан Франциско се превърнала в тридневна оргия със смъркане на наркотици и праведен групов секс с една тайфа ангелчета от парка „Голдън Гейт“. Гълтане на хапове в дискотека, последвано от венозно инжектиране на хероин в панаирджийско стрелбище някъде из Южен Бронкс. Оргии в различни европейски градове, срещи с бездомници и „побъркани улични клошари“.

И участие в порнографски филм някъде из Флорида. „Чукане и духане като суперзвезда.“

Купоните винаги завършвали със загуба на паметта, вследствие поетите дози наркотик. По време на затъмненията Джана отстъпвала, а Джей се събуждала в абсолютно неведение за стореното от нейната „близначка“.

Способността на пациентката да „превключва“ бе загадката на проблема й според Шарън, и тя го бе поставила в центъра на терапевтичната атака. Егото на Джей трябваше да бъде интегрирано, „близначките“ да бъдат изтеглени все по-близо една към друга и накрая да бъдат изправени лице в лице, постигайки някакъв вид сдобряване и сливайки се в една напълно функционираща идентичност.

Шарън признаваше, че този процес е потенциално травматизиращ и не е подкрепен с достатъчно клинични данни. Твърде малко терапевти твърдяха, че наистина са успели да съберат в едно цяло раздвояващи се личности, затова прогнозата за промяна бе доста мъглява. Но Круз я бе окуражил, подкрепяйки теорията й, че след като тези раздвояващи се личности бяха идентични „близначки“, те споделяха една и съща „психична същност“ и би трябвало да са податливи към „периода на безпаметност“.

Под хипноза тя започнала да представя на Джей малки късчета от Джана: кратки проблясъци на шофиране по магистрала, пътен знак или хотелска стая, които Джана вече била споменала. Неутрални сцени от позиране пред камера, така че ако възмущението на пациентката нараснеше твърде много, това да бъде изчистено от паметта й.

Джей реагирала добре, без всякакви външни прояви на яд, макар и да не откликнала на нито един от материалите на Джана и нарушавала препоръките на Шарън, давани извън въздействието на хипноза, тя да си припомня онези подробности. Следващият сеанс бил същия: никакъв спомен, никаква реакция. Шарън отново опитала. Нищо. Сеанс, след сеанс. Празна стена. Въпреки предишната склонност на пациентката към внушение, сега останала напълно равнодушна. Очевидно било предопределено, „близначките“ никога да не се срещнат.

Изумена от съпротивителната сила у пациентката си, Шарън се чудеше дали не е сбъркала в предположението си, че близначеството улеснява интеграцията на личността. Вероятно тъкмо обратното бе истина. Фактът, че Джей и Джана бяха физически идентични, но огледални изображения в психологическо отношение, бе „интензифицирало“ тяхното съперничество.

Тя започнала да изследва психологията на близнаците, особено на идентичните, консултирала се с Круз, и после поела по друга следа: продължила да хипнотизира пациентката, но изоставила опитите за интегриране. Вместо това, тя възприела по свойска роля, просто си разговаряла с пациентката по очевидно невинни теми: сестрите, близначките, приличащите си хора. Водела Джей през напълно спокойни дискусии — има ли специални връзки между близнаците и ако е вярно, какво е тяхното естество? Какъв е най-добрия начин за възпитаване на близнаци, докато са деца? Каква част от подобието на поведението между идентичните хора се дължи на наследственост и каква на генетика?

Движейки се в една посока със съпротивлението, тя го преодоляла. Водела си подробни бележки за езика на тялото на пациентката и тона на говора й, синхронизирала собствените си движения с тях.

Използвала скритото послание в съответствие с теорията на доктор Круз за комуникативната динамика.

Така изминали още няколко месеца. На пръв поглед не ставало нищо повече от приятен разговор между две приятелки. Но пациентката откликнала на променената стратегия, като заспивала все по-дълбоко по време на хипноза. Проявявайки такава дълбока склонност към внушение, че развила пълна кожна анестезия към запалена клечка кибрит, накрая регулирала дишането си към честотата на говора на Шарън. Била готова за директно внушение. Но Шарън никога не го сторила, просто продължавала да си приказва с нея.

И изведнъж по време на петдесет и четвъртия сеанс пациентката спонтанно влязла в ролята на Джана и започнала да описва дивашката нощ, преживяна от нея в Италия — парти в частна вила във Венеция. Тълпа чудаци, хилещи се образи, изобилие от алкохол и наркотици.

Нов разказ на Джана за оргии, но всеки мръснишки детайл бил повторен с абсолютна точност. После, по средата на разказа, нещо друго.

„Сестра ми е там — казала изумена Джана. — Шибаното стайно цвете е там в ъгъла, в онзи грозен стол.“

Шарън: Какво чувства тя?

„Ужасена е. Уплашена до смърт. Мъже смучат зърната на гърдите й — голи и космати. Бабуини, които се клатят върху нея, пъхат си ония работи вътре в нея.“

Шарън: Ония работи ли?

„Техните работи. Те я нараняват и се смеят, а там има и камера.“

Шарън: Къде е камерата?

„Там, в другия край на стаята. Аз съм… о, не, аз го държа, искам всичко да видя, всички светлини са запалени. Но тя не го харесва. И все пак я заснемам, не мога да спра.“

Докато описвала сцената, гласът на Джана бил неуверен и треперел от вълнение. Тя описала Джей — „съвсем като… прилича точно на мен, но нали разбираш, по-невинна. Тя винаги е била по-невинна. Те наистина й налитат. Усещам…“.

Шарън: Какво?

„Нищо.“

Шарън: Какво чувстваш, Джана? След като видя, какво се случи на сестра ти?

„Нищо. — Пауза. — Лошо.“

Шарън: Много лошо ли?

„Ами… малко лошо.“ — Сърдито изражение на лицето. — „Но това си беше нейна грешка! Не върши престъпление, ако не знаеш да подбереш момента, нали? Тя не трябваше да ходи, щом не е искала да играе, нали?“

Шарън: Тя имаше ли избор, Джана?

Пауза. — „Какво искаш да кажеш?“

Шарън: Джей имаше ли друг избор, освен да отиде на партито?

Дълго мълчание.

Шарън: Джана?

„Да. Чух те. Първо мислех — да, сигурно е имала — всеки има избор. После аз…“

Шарън: Какво, Джана?

„Не знам — искам да кажа, че наистина не я познавам. Искам да кажа, ние наистина сме съвсем еднакви, но има нещо у нея, което… аз не познавам. Сякаш ние сме… не знам… нещо повече от сестри. Не знам коя е точната дума, може би част… Забрави.“

Пауза.

Шарън: Партньори ли?

Джана се стреснала. — „Казах да забравиш. Достатъчно за тази помия! Нека си говорим весели неща, какво правех аз на шибаното парти.“

Шарън: Е, добре. Ти какво правеше?

Джана се засуетила, след продължителна пауза: „Не си… спомням. Ау, вероятно все пак е било много досадно… всяко парти, на което тя е ходила, трябва да е било такова.“

Една врата била отключена. Шарън не я бутнала по-нататък. Оставила Джана да си поприказва, изчакала да се разсее ядът й и прекратила сеанса, сигурна, че е станал пробив. За първи път след повече от три години Джей позволила на близначките да съществуват едновременно. И предложила ново решение: думата партньор изглежда съдържала огромен емоционален заряд. Шарън решила да провери това и опитала при следващия сеанс, след като хипнотизирала Джей.

„Какво е това, докторе? Какво каза току-що?“

Шарън: Партньори, предположих, че ти и Джана сте нещо повече от сестри. Или дори близначки. Вероятно вие сте партньори. Психологически партньори.

Джей била замислена, мълчалива, започнала да се смее.

Шарън: Какво смешно има, Джей?

„Нищо. Предполагам, че си права… ти обикновено си права.“

Шарън: Това има ли някакво значение за теб?

„Предполагам, да, въпреки че, ако е мой партньор, тя със сигурност е мълчалив партньор. Никога не сме говорили. Тя отказва да разговаря с мен.“ — Пауза. Усмивката й станала по-ведра. — „Мълчаливи партньори. С какво се занимаваме?“

Шарън: Работа, свързана с живота.

Джей удивена: Така си и мислех.

Шарън: Желаеш ли да поговориш повече по този въпрос?

Джей: Не знам. Предполагам… Може би не. Не. Тя е толкова недодялана и неприятна, просто не мога да я понасям. Да сменим темата, ако нямаш нищо против.

Джей не се появила на следващия сеанс както и на по-следващия. Когато накрая отново се показала след два месеца, изглеждала психически стабилна, твърдяла, че животът й се развива чудесно, просто се нуждаела от „малка пренастройка“.

Шарън подновила хипнотерапията, продължила опита да срещне „близначките“. Още пет месеца безсилие, през които Шарън започнала да мисли за себе си като за неудачница, чудела се дали нуждите на Джей няма да бъдат по-добре обслужени от друг терапевт — „някой с повече опит, може би мъж“.

Но Круз я окуражил да продължи, посъветвал я да има повече доверие в невербалните манипулации.

Още един месец изминал така и Джей отново изчезнала. Пет седмици по-късно се появила, нахълтала в кабинета, докато Шарън преглеждала пациент. Тя нарекла другата жена „шибан боклук“, казала й: „никой пет пари не дава за проблемите ти“ и заповядала да напусне кабинета.

Независимо от опита на Шарън да овладее положението, другата пациентка избягала, обляна в сълзи. Шарън казала на Джей никога да не го прави отново. Джей се превърнала в Джана и обвинила Шарън, че била „чудовищна, егоистична кучка“. „Ти си шибана манипулираща кучка, жадна да отнеме всичко, което притежавам, всичко което представлявам. Желаеш единствено да изсмучеш цялата ми шибана кръв.“ След като заплашила да даде Шарън под съд и да я съсипе, тя излетяла като стрела от офиса.

И повече никога не се върнала.

Край на лечението. Време за размисъл на провалилия се терапевт.

Сто страници от дисертацията бяха посветени на разсъжденията. Сто страници посветени на понеделнишки разбор. Крайният въпрос: Шарън бе разбрала, че опитът й да сдобри Джей и Джана е бил обречен на провал още от самото начало, защото „близначките“ са били необуздани психически врагове. Триумфът на едната, извиквал необходимостта от смърт на другата — психологическа смърт, но такава, че е трябвало да бъде напълно видима, толкова съдбоносна, че може би е трябвало да бъде буквална смърт.

Вместо да търси интеграцията, сега тя разбираше, че е трябвало да работи за укрепване на добрата идентичност на Джей, да се съюзи с добрата близначка и да унищожи „разрушително, ужасяващо разстроената Джана“.

И Шарън заключава: „В психиката на тази млада жена няма място за никакъв вид партньор, а още по-малко за противоположни мълчаливи партньори. Естеството на човешката идентичност е такова, че самото съществуване е, трябва да бъде, един самотен процес. Самотен не постоянно, но обогатен от мощта и задоволството, което идва от самоопределянето и напълно интернираното его“.

„Родени в самота, самотни ще умрем.“

Един дяволски случай. Ако въобще някога е имало случай.

Познавах Джей, правил бях любов с нея, бях танцувал с нея вън на терасата.

Познавах и Джана. Наблюдавал я бях как хвърля ягодово дайкири в камината, как се изплъзваше от рокля, червена като пламък и направи с мен всичко, което пожелае.

Част от дисертацията бе посветена на психологията на близнаците, макар Шарън нито веднъж да не бе признала в писмена форма, че и тя е имала близначка. Нейният собствен мълчалив партньор.

Отказ? Лъжа?

Автобиография.

Тя бе дълбала в собствената си изтормозена психика, създала бе историята на един фалшив случай и го бе предложила като лекарско изследване.

Бе стигнала до край. Някакъв вид авангардна терапия ли?

Точно като порноклипа.

Круз бе нейният ръководител.

От Круз се разнасяше зловоние.

А какво бе станало с Шърлий? Истинският мълчалив партньор. Шарън ли я бе обрекла на мълчание и мрак?

А кой, по дяволите, бе Джаспър?

И дълбоки благодарности на Алекс, който дори и с отсъствието си продължава да ме насърчава.

Скромна, пасивна, благовъзпитана „Джей“. Старомодни разбирания за секс и любов… въпреки че е била сексуално активна с мъж, когото дълбоко обичала… връзката била прекратена, поради намесата на Джана.

Премерих на ръка дисертацията. Четиристотин страници душевни излияния, псевдонаука. Лъжи.

Как, по дяволите, е могла да получи докторат с този боклук? Реших, че знам как да разбера.

23

Преди да изляза, позвъних в офиса на Оливия.

— Съжалявам, скъпи, но системата все още не работи. Може би в края на деня.

— Окей. Благодаря ти все пак. Ще се обадя по-късно.

— И още нещо — болницата, която търсеше, онази там в Глендейл. Разговарях с една приятелка, която работи в „Глендейл Адвентист“. Тя твърди, че в Бренд имало болница, наречена „Рестхейвън Терас“, която наскоро била затворена. Тя била техен консултант.

— Напълно ли е затворена?

— Така каза Арлийн.

— Къде мога да намеря Арлийн?

— В Санта Моника, болницата „Сейнт Джон“. Заместник-директор в социалната служба. Арлийн Меламед.

Даде ми телефонния номер и каза:

— Доста сериозно си се захванал да намериш тази Шърлий, нали?

— Много е сложно за обяснение.

— С теб винаги е било така.

Обадих се в канцеларията на Арлийн Меламед и се представих от името на Оливия, за да преодолея секретарката й. След няколко секунди плътен женски глас каза:

— Госпожа Меламед слуша.

Представих се, съобщих й, че се опитвам да проследя една бивша пациентка, която е била в „Рестхейвън Терас“.

— Кога е лекувана?

— Преди шест години.

— Било е преди мен. Започнах там едва миналата година.

— Тази пациентка имаше разнородни заболявания, нуждаеше се от постоянни грижи. Напълно възможно е да е била там и преди една година.

— Име?

— Шърлий Ренсъм, с две „и“ на края.

— Съжалявам, не се сещам. Това все още не означава нищо. Не съм се занимавала с конкретни случаи, просто оправях документацията. В кое отделение беше тя?

— В една от частните стаи, в задната част на сградата.

— В такъв случай със сигурност не бих могла да ви помогна, докторе. Работех изключително със случаите на „Меди Кал“, опитвах да се сложа в ред счетоводството.

Замислих се за миг.

— Към нея бе прикрепен болногледач, мъж на име Елмо. Черен, мускулест.

— Елмо Касълмайн.

— Познавате ли го?

— След затварянето на „Рестхейвън“ той дойде да работи при мен в адвентистката болница. Много фин човек. За съжаление имахме проблеми с бюджета и трябваше да го освободя — липсваше му достатъчно образование, за да отговори на всички изисквания.

— Имате ли представа къде работи сега?

— След освобождаването той си намери работа в старчески дом в област Феърфакс. Нямам представа дали все още е там.

— Спомняте ли си името на това място?

— Не, но почакайте. Имам го в указателя. Той бе толкова свестен мъж. Имах намерение да поддържам връзка с него, в случай че се появи някаква възможност за работа. А, его го: Елмо Касълмайн, Кинг Соломон Гардънс, ул. „Единбург“.

Записах си го заедно с телефонния номер и попитах:

— Госпожо Меламед, кога затвориха „Рестхейвън“?

— Преди шест месеца.

— Какво място беше?

— Не съм сигурна, какво искате да кажете?

— Кой го поддържаше?

— Една корпорация. Национална организация, наречена „Крони Кеър“. Те притежават верига от подобни места по целия Западен бряг. Май че вършеха добра работа, но по отношение управлението на „Рестхейвън“ никога не се събраха да съгласуват действията си.

— В клинично отношение ли?

— В административно. В клинично бяха адекватни. Не най-добрите, но и съвсем не най-лошите. От гледна точка на бизнеса бяха трагични. В счетоводството им цареше хаос. Назначаваха некомпетентни служители, въобще не си направиха труда да си възстановят парите, които държавата им дължеше. Изпратиха ме, за да оправя нещата, но това бе непосилна задача. Нямаше с кого да разговарям, централният офис е някъде в Ел Сегундо, никой не отговаряше на телефонните повиквания. Сякаш те наистина не се вълнуваха дали ще получат печалба.

— Къде отидоха пациентите след затварянето?

— Предполагам в други болници, напуснах преди това.

— Ел Сегундо значи. Случайно да знаете, дали те не са били собственост на някоя по-мощна корпорация?

— Не бих се изненадала. В наши дни всичко е възможно.

Благодарих й, обадих се на моя брокер Лу Кестър в Орегон и се убедих, че „Крони Кеър“ е поделение на „Магна Корпорейшън“.

— Но се откажи да купуваш акции, Алекс. Те никога не са предлагали акции на борсата. Нито пък „Магна“.

Побъбрихме малко и след това се обадих в Кинг Соломон Гардънс. От информацията потвърдиха, че Елмо Касълмайн все още работи при тях. Но бе зает с пациент и не можеше да разговаря по телефона в момента. Оставих съобщение да ме потърси във връзка с Шърлий Ренсъм и тръгнах към студентския град.

Стигнах в офиса на Милтън Фрейжър в два. Графикът за посещенията бе празен. Почуках, но не получих отговор. Вратата не бе заключена, влязох и открих Плъха, облечен в елегантен костюм от туид. На бюрото му лежаха очила без рамки. Ползваше жълт маркер, за да подчертава пасажи от ръкопис. Завесите на прозорците бяха частично спуснати, придавайки на помещението жълтеникав оттенък. Брадата на Фрейжър бе разрошена, сякаш бе ровил из нея.

Моят професор бюрократ направи някаква гримаса и махна с ръка, което можеше да означава всичко от „Заповядай“ до „Що не вървиш по дяволите“.

Един стол с твърда облегалка гледаше към бюрото. Седнах и зачаках, докато Фрейжър продължаваше да подчертава с резки, неграциозни движения. Бюрото бе претъпкано от още ръкописи. Наведох се и прочетох заглавието на най-горния. Глава на учебник.

Той редактираше, аз изчаквах благоприятен момент. По боядисаните в бежово стени на офиса бяха окачени повече от дузина дипломи и сертификати. Над издраскания линолеум по пода се издигаха метални лавици за книги. Нищо модерно. На една от полиците бе наредена колекция от стъкленици с формалдехид, в които плуваха животински мозъци. Помещението миришеше на стара хартия и мокри гризачи.

Чаках дълго време. Фрейжър привърши единия ръкопис, вдигна друг от купчината и започна да работи по него. Появиха се нови жълти забележки, той тръсна глава, като сучеше кичури от брадата си. Въобще нямаше намерение да спира.

— Алекс Делауер — казах. — Курс 1974-та.

Той вдигна рязко глава, впери поглед в мен, оправи ревера си. Ризата му бе широка около врата, вратовръзката — ръчно изрисуван ужас и толкова стара, че отново бе дошла на мода.

Той ме изучаваше.

— Хъм. Делауер. Не мога да кажа, че си спомням.

Лъжа, но я пуснах да мине.

— Мислех, че сте студент — каза го, сякаш това обясняваше защо не ми бе обърнал внимание. Погледът му се върна към ръкописа. — Ако сте дошли за някакво сътрудничество, ще трябва да почакате. Не приемам никого без предварителна уговорка. Гоня последен срок за публикацията.

— Нов прочит ли?

Отрицание с глава.

— Ревизирано издание на „Парадигмите“.

Разрез, почукване с пръст.

„Парадигми на учението за гръбначните животни“. В последните трийсет години това бе негов запазен периметър.

— Десето издание — добави той.

— Поздравления.

— Е, да, добре, мисля, че поздравленията са си в реда на нещата. Въпреки това, човек почти съжалява, че е задължен някому за новото издание, когато стане очевидно колко тежка е задачата — строги изисквания от страна на търговски мотивирани издатели за включването на нови глави, равнодушни към липсата на тръпка, с която те са постигнати, или съгласуваността, с която са представени.

Той удари по купчината хартия.

— Търпеливото понасяне на всичките тези безсмислици ми показа колко дълбоко са проникнали ниските стандарти. Американските психолози, обучавани след шейсета нямат представа как се прави истинско изследване, да не говорим, че не могат да съставят едно граматически правилно изречение.

Кимнах.

— Дяволски срамно е когато стандартите се снижат. Започват да се случват разни странни неща.

Той вдигна поглед, раздразнен, но слушаше.

— Странни неща, като например неквалифициран търсач на слава да стане ръководител на факултет.

Маркерът замръзна в средата на въздуха. Той направи безуспешен опит да ме погледне отвисоко.

— При създалите се обстоятелства, това е изключително груба забележка.

— Но не променя фактите.

— Какво точно имате предвид, докторе?

— Как Круз успя да наруши всички правила?

— Това е проява на изключително лош вкус. Вас какво ви засяга?

— Наречете ме възмутен възпитаник на вашия университет.

Той пое дълбоко дъх.

— Каквито и възражения да сте имали срещу професор Круз, след преждевременната му смърт се оказват безполезни. Ако, както твърдите, сте толкова загрижен за факултета, не бихте ангажирали времето ми или това на някой друг, за да ни занимавате с тривиални междуличностни проблеми. Ние всички сме безкрайно заети. Цялата тази ужасна афера в огромна степен разстрои работата ни.

— Хващам се на бас, че така е станало. Особено за онези членове на факултета, които са се надявали изцяло на парите на Блелък. Смъртта на Круз подложи всички ви на голяма опасност.

Той остави маркера, направи усилие да прикрие треперенето на ръката си.

— След като ви изтеглиха чердженцето под краката, въобще не се учудвам, че сте принуден да се заемете с това десето издание.

Движейки се сковано, като робот, той се облегна на стола, опитваше се да изглежда небрежен, но се получи тъкмо обратното.

— Въобразявате си, че сте много умно момче, нали? И винаги сте се мислили за такъв. Винаги сте си проправяли път през всичко — правели сте си каквото знаете.

— Аз пък мислих, че не си спомняте.

— Вашата грубост раздвижи паметта ми, млади човече. Спомних си ви съвсем ясно — преждевременно развития младеж, който завърши за три години. В случай че не ви е известно, аз бях против да ви позволим да завършите по-рано, независимо че отговаряхте на всички изисквания. Усещах, че имате нужда да поузреете. Зрялост. Очевидно изминалият период от време не е решил проблема.

Придвижих се до ръба на моя стол, вдигнах жълтия маркер и пак го оставих.

— Въпросът, професоре, не е в моята зрялост. Отнася се за трагичното ниво на вашия морал. Продадохте факултета на този, който предложи най-скъпо. Колко ви плати Круз, за да се оттеглите, а той да се издигне? Накуп ли ви даде цялата сума, или ви определи месечни вноски? Чек или кредитна карта? Или ви ги донесе в брой в кафяв плик?

Той пребледня, тръгна да става от стола, отново потъна в него и ми се закани с възлестия си пръст.

— Дръжте си езика! Не бъдете глупак!

— Що за научен боклук свикахте на събрание, за да ви гласува оставката от поста?

Той отвори широко уста и после пак я затвори, движеше главата и раменете си по такъв начин, че изглеждаше сякаш ризата му ще го погълне.

— Не разбирате положението, Делауер. Ни най-малко.

— Тогава ме осведомете. Каква беше мизата?

Той се обърна с гръб към мен и се взря в хилядите книги; преструваше се, че изучава гръбчето на един от томовете.

— Ако не си спомняте, ще опресня паметта ви. Круз плати средствата за вашия дребен удар в частното предприятие — всички допълнителни суми, печата, производството на лентите. Или със свои собствени средства, или е изтръскал госпожа Блелък. Колко излязоха — десет хиляди? Петнайсет? Той харчеше повече за летния си гардероб. Но за вас това трябва да е бил основен спекулативен капитал.

Не пророни нито дума.

— Несъмнено той е инициаторът на измамата. Предложил е реклама в списанието, в което той води рубрика.

Още по-дълбока тишина, но съвсем пребледня.

— Прибавете към това и непрекъснатия поток от парите на Блелък към вашите академични изследвания и ето че се е получила сладка сделчица и за двама ви. Вече няма нужда да се подмазвате, за да получите средства, нито пък да се преструвате, че отпуснатите суми са ви достатъчни. А Круз влезе във владение, получи мигновено уважение. С цел да се предпази от злите езици и долната завист, той вероятно е уредил някакви пари и за останалите членове на факултетското ръководство. А на вас, непреклонни изследователи, не се искаше нищо, освен просто да си гледате вашата работа. Въпреки това, подозирам, че останалата част от висшия персонал би останала изненадана, ако научи колко допълнителни средства ви е дал като рушвет — ще се изправите ли пред едно страхотно събрание на персонала, за да им обясните, професоре?

— Не — отговори с половин уста. — Няма от какво да се срамувам. Получаването на частни помощи за изследванията е открай време почтена традиция. При сегашното положение на националната икономика, това със сигурност е блестяща идея за бъдещето.

— Вие никога не сте бил човек от бъдещето, Фрейжър. Круз ви натика там.

— Защо правите всичко това, Делауер? Атакувате факултета ли? Та ние ви създадохме.

— Не говоря за факултета. Само за вас. И за Круз.

Движенията на устните му бяха, сякаш преживяше, или се мъчеше да подбере точната дума. Когато накрая проговори, гласът му бе съвсем слаб.

— Няма да откриете скандал тук. Всичко е извършено в нужния порядък.

— Желая да проверя хипотезата си.

— Делауер…

— Прекарах сутринта в четене на интересни документи, Фрейжър. „Мълчаливият партньор. Криза на идентичността и дисфункция на егото в случай на раздвояваща се личност“ и така нататък. Сещате ли се?

Гледаше с искрено неразбиране.

— Дисертацията на Шарън Ренсъм, доктор по психология. Приложена във факултета за частично изпълнение. И призната… от вас. Изследване на единствен случай, а не поредица от емпирични опити — чисто нарушение на всяко правило, което вие пробутвахте. Сам сте написали името си под това проклето нещо. Как е успяла да се промъкне с него? Колко ви плати Круз, за да паднете толкова ниско?

— Понякога правехме известни отстъпки.

— Това излиза извън границите на обичайното.

— Не успях да разбера какво точно…

— Тя е писала за самата себе си. За собствената си психопатология. Префасонирала го е като историята на някакво чуждо заболяване и ви го е пробутала като научно изследване. Как мислите, че реагира Съветът на настоятелите когато разбере? Да не говорим за Асоциацията на американските психолози и нейната комисия по етика. Ами „Тайм“ и „Нюзуик“.

Изпариха се и последните остатъци от неговото самообладание. Стана бял като платно. Спомних си какво ми бе казал Лари за сърдечния удар и се чудех дали не бях прекалил.

— Исусе! Не тръгвайте по този път. Не съм знаел — разсеяност. Уверявам ви, това никога повече няма да се случи.

— Наистина. Круз е мъртъв.

— Оставете мъртвите да почиват в мир, Делауер. Моля ви!

— Нуждая се единствено от информация — казах меко. — Кажете ми истината и ще забравим всичко.

— Какво? Какво искате да знаете?

— Връзката между Ренсъм и Круз.

— Не знам много за нея. Кълна се в Бога! Зная само, че тя бе негово протеже.

Спомних си колко скоро след пристигането на Шарън той я бе снимал.

— Той я доведе със себе си, нали? Спонсорираше кандидатстването й.

— Да, но…

— Откъде я доведе?

— Откъдето бе той самия, предполагам.

— Къде се намира това място?

— Флорида.

— Палм Бийч ли?

Кимна.

— И тя ли беше от Палм Бийч?

— Нямам представа…

— Бихме могли да научим като проверим документите за кандидатстване.

— Кога се дипломира?

— През осемдесет и първа.

Той вдигна слушалката, обади се във факултета и издаде няколко заповеди. Само след миг вече се мръщеше, докато говореше:

— Сигурна ли сте? Проверете пак. — Тишина. — Е, добре. — Затвори и каза: — Досието й е изчезнало.

— Колко удобно.

— Делауер…

— Обадете се в регистратурата.

— Там могат да разполагат само с копие…

— Копие от списъка на предишни училища, посещавани от нея.

Той кимна, набра един номер, изпъчи се пред чиновника и зачака.

После използва жълтия маркер, за да запише нещо върху един от ръкописите и затвори.

— Не е Флорида. Лонг Айлънд, Ню Йорк. „Форсайт“ — колеж за учителки.

Използвах негова хартия и писалка, за да си препиша адреса.

— Между другото, тя имаше отлични бележки — и в предварителните курсове, и в университета. Само шестици. Никакви индикации за нещо друго, освен изключително ученолюбие. Тя вероятно би се справила много успешно и без неговата помощ.

— Какво друго знаете за нея?

— Защо държите да научите всичко това?

Погледнах го без да мигам и нищо не отговорих.

— Не съм имал работа с нея. Круз бе този, който проявяваше личен интерес.

— Колко личен?

— Ако намеквате нещо… би трябвало да знам.

— Защо точно това да предполагам?

Забави отговора си, изглеждаше притеснен.

— Не е тайна, че той бе известен с определени… склонности. Нагони.

— Тези нагони бяха ли насочени към Шарън Ренсъм?

— Не, аз… Това не бяха неща, на които съм обръщал някакво внимание.

Повярвах му.

— Мислите ли, че определената му склонност й е помагала да изкарва тези отлични оценки?

— Абсолютно не. Това е просто…

— Как успя да я пробута?

— Той не я е пробутвал. Той беше неин спонсор. Оценките й бяха отлични. Неговото спонсорство бе допълнителен фактор в нейна полза — нищо необичайно. На факултетските членове винаги е разрешавано да спонсорират кандидат-студентите.

— Кога колегите от клиниката са имали такова влияние?

Дълго мълчание.

— Сигурен съм, че знаете отговора.

— Кажете ми все пак.

Той се покашля, сякаш бе готов да се изплюе. Произнесе единствена дума:

— Пари.

— Парите на Блелък, нали?

— Да, както и тези на Круз — той произхожда от богато семейство, движил се е в същия социален кръг като госпожа Блелък и хората от този сорт. Знаете колко редки са този вид контакти в академичните среди, особено в един държавен университет.

— На него се гледаше като на нещо повече от един обикновен колега от клиниката.

— Колега от клиниката, подготвен за психологическа война.

— Не ви разбрах, простете.

— Няма значение. Значи той беше вашия мост между града и парите.

— Правилно. Няма нищо срамно в това, нали?

Спомних си какво бе казал Лари за това, че Круз е лекувал едно от децата на Блелък.

— Смятате ли, че връзката му с госпожа Блелък се е дължала единствено на еднаквия социален статус?

— Доколкото ми е известно, да. Моля ви, Делауер, не правете нещо зловещо от всичко това, не забърквайте и нея. Факултетът е изправен пред потресаващи финансови ограничения. Круз донесе значителни средства със себе си и обеща да използва връзките си за получаването на щедри дарения от госпожа Блелък. Спази добросъвестно обещанието си. В замяна му предложихме безплатен пост.

— Безплатен, в смисъл че не е взимал заплата. Получил е цяла лаборатория с оборудването. За порнографските си изследвания. Истинска академична тръпка.

Той се сепна.

— Не беше толкова просто. Факултетът не се предаде като блудница. Минаха месеци, преди да потвърдим заповедта за назначението му. В ръководството се проведоха тежки дискусии, имаше забележителна опозиция и не на последно място бе моята собствена. Човекът страдаше силно от липса на академически препоръки. Рубриката му в това тъпо списание бе прекалено агресивна. Въпреки това…

— Въпреки това, на края надделя целесъобразността.

Той сучеше масури от брадата си.

— Когато чух за неговите… изследвания, си дадох сметка, че пускането му тук е било една грешка в оценката, но бе невъзможно да се поправи, без да злепоставим факултета.

— И вместо това го направихте шеф на факултета.

Той продължи да играе с брадата си. Няколко крехки косъма паднаха на бюрото.

— Да се върнем към дисертацията на Ренсъм. Как мина през критичния поглед на факултета?

— Круз дойде при мен с изискване да бъде нарушено експерименталното правило за един от неговите студенти. Когато ми каза, че тя има намерение да представи клинично проучване, веднага отказах. Той настояваше, изтъкваше отличния й успех. Каза, че тя била необикновено надарен клиницист и затова си струвало, а случаят, който искала да представи, бил уникален, съдържал значителни изследователски заключения.

— Колко значителни?

— Можели да се публикуват в специализирано списание. Въпреки това не успя да ме склони. Но продължаваше да ми оказва натиск, всеки ден ме тормозеше, идваше в кабинета ми, прекъсваше моята работа с цел да защитава тезата си. Накрая се предадох.

Накрая. Като при запълване на каса с пари.

— Когато прочетохте дисертацията, съжалихте ли за решението си?

— Помислих, че е тъпа, но не по-различна от всяко друго клинично изследване. Психологията не трябваше да излиза от лабораторията, да остане вярна на научните си корени. Не трябваше да й се позволява да се превръща в такава зле дефинирана лечителска глупост. Оставете психиатрите да се въргалят из цялата тази мръсотия.

— Вие нямахте представа, че е автобиографична?

— Разбира се, не! Как бих могъл? Никога не съм я срещал, освен на устния й изпит.

— Трябва да е бил тежък изпит. Круз, вие, като негова марионетка и външен член: Сандра Романски. Помните ли я?

— Ни най-малко. Знаете ли в колко комисии съм участвал? Ако имах и най-малка представа за някаква нередност, веднага щях да тропна с крак — можете да бъдете сигурен.

Успокоих го.

— Бях съвсем странично обвързан.

— Колко задълбочено сте я прочел?

— Не достатъчно задълбочено, все пак. — Каза го, сякаш даваше важни показания. — Повярвайте ми, едва погледнах проклетото нещо!

Слязох долу в канцеларията на факултета. Казах на секретарката, че работя с професор Фрейжър, уверих се, че досието липсва и се обадих на информацията в Лонг Айлънд, за да взема номера на колежа „Форсайт“. Тамошната администрация потвърди, че Шарън Ренсъм е посещавала училището от 1972-ра до 1975-та. Никога не бяха чували за Пол Питър Круз.

Обадих се в моята служба за някакви съобщения. Нищо от Оливия или Елмо Касълмайн. Но доктор Смол и детектив Стърджис се бяха обаждали.

— Детективът каза да не го търсите, той ще се свърже с вас — уведоми ме операторката.

Тя се изкикоти нервно.

— Детектив. Пак се забърквате в нещо интригуващо, доктор Делауер?

— Едва ли. Просто обичайната работа.

— Вашето обичайно вероятно е голямо тичане, в сравнение с моето, доктор Делауер. Приятен ден.

Един и четиридесет и три. Изчаках седем минути и се обадих на Ада Смол. Тя вдигна телефона.

— Алекс, благодаря ти, че се обади толкова бързо. Младата жена, която препоръча, Кармен Сийбър… тя дойде на два сеанса и не се появи на третия. Обаждах й се няколко пъти, накрая успях да я намеря вкъщи и се опитах да й поговоря. Но тя се дърпаше, твърдеше, че е добре и вече не се нуждае от терапия.

— Тя е добре, наистина. Пак се е оплела с някакъв наркоман и вероятно му дава всяко пени, което припечели.

— Откъде знаеш?

— От полицията.

— Ясно. — Пауза. — Е, добре, все пак ти благодаря за препоръката. Съжалявам, че не свърших работата.

— Аз съм този, който трябва да се извинява. Ти ми направи услуга.

— Няма нищо, Алекс.

Исках да я попитам дали Кармен не е хвърлила някаква светлина за смъртта на Расмусен, но предварително знаех, че няма да наруши лекарската тайна.

— Ще се опитам да й се обадя следващата седмица, но не съм оптимистка. И двамата добре знаем каква е силата на съпротивата.

Сетих се за Денис Бъркхалтър.

— Всичко, което можем да правим, е да се опитваме.

— Вярно е. Кажи ми, Алекс, ти как се чувстваш?

Отговорих мигновено.

— Направо страхотно. Защо?

— Ако нещо не съм в час, моля да ми простиш. Но и двата пъти, когато разговаряхме напоследък, ти звучеше… стегнат. Напрегнат. Под пълна пара.

Фразата, която бях използвал в терапията, за да опиша нестабилното състояние на духа, което ме обземаше в периоди на стрес. Онова, което Робин винаги наричаше хиперпространство. И успяваше да ме приласкае и успокои…

— Поуморен съм, Ада. Добре съм. Благодаря, че попита.

— Радвам се да го чуя. — Нова пауза. — Ако някога наистина се нуждаеш да споделиш нещо, на твое разположение съм.

— Ще го сторя, Ада. Благодаря, и ти се пази.

— Ти също, Алекс. Добре се грижи за себе си.

Тръгнах пеша към северния край на градчето. Спрях за чаша кафе от автомата, преди да вляза в научната библиотека.

Отново отидох при периодичния индекс. Не открих нищо за Уилям Хък Видал, освен делови статии преди съдебния процес по повод на книгата „Инвалидът милиардер“. Проследих назад в годините и намерих статия в „Тайм“ за прослушванията в Сената във връзка с разследването на генералите от Пентагона. Бях я пропуснал, докато търсех материал за Белдинг.

Видал току-що се бе появил за първи път пред комисията и списанието се опитваше да хвърли светлина върху произхода му.

Снимка в едър план показваше лицето му с по-малко бръчки и рядка руса коса. Ослепителна усмивка — хубавите зъби, които Кроти си спомняше. Очи на умно момче. Видал бе описан като „човек от хайлайфа, който заемайки доходоносния пост на консултант в киното, е демонстрирал нещо повече от липса на чар, а именно вещина и стабилни връзки“. Източници от Холивуд предполагаха, че именно той е убедил Леланд Белдинг да навлезе във филмовата индустрия.

И двамата са следвали в „Станфорд“. Като абсолвент Видал бил президент на мъжки клуб, към който е принадлежал и Леланд Белдинг. Но сътрудничеството им било случайно. Бъдещият милиардер е отбягвал организациите, никога не е посетил нито една проява на клуба.

Деловите им взаимоотношения се задълбочили през 1941-ва. Видал служел като „посредник“ в търговията между Белдинг и „Блелък Индъстриз“, която доставяла военновременна стомана на „Магна Корпорейшън“ на по-ниски цени. Видал представил Белдинг на Хенри Ебът Блелък — имал чудесната възможност да го стори, защото Блелък бил негов зет — женен за сестра му, бившата Хоуп Естес Видал.

Видял бях описани като последната издънка на стара, високоуважавана фамилия, чийто корени стигат до „Мейфлауър“, но вече със загубено влияние. Хенри Блелък, родом от Лондон, син на коминочистач, бил записан в „Синята книга“ след женитбата си за Хоуп през 1943-та. От името Видал все още се процеждаше социален статус. „Тайм“ се чудеше дали настоящите проблеми на брата Били със Сената биха променили статуквото.

Били и Хоуп — брат и сестра. Това обясняваше присъствието на Видал на партито, но не и отношенията му с Шарън. Нито пък за какво си бяха говорили…

Продължих да търся името на Блелък. За Хоуп нямаше нищо, а за Хенри само неща, свързани с бизнеса. Натрупал богатство от стомана, пътища и недвижимо имущество. Като Леланд Белдинг и той притежаваше сам всичко това и никога не се явяваше пред обществото. За разлика от Белдинг той бе стоял настрана от водещите новинарски заглавия.

През 1953-та умира на петдесет и девет години, от удар по време на сафари в Кения, оставяйки скърбяща съпруга — бившата Хоуп Естес Видал. И дарения на „Фондация по сърдечни заболявания“ вместо цветя…

Нито дума за деца. Ами тогава чие дете е лекувано от Круз? Вдовицата оженила ли се е повторно? Продължих да се ровя из справочника. Шест месеца след смъртта на Хенри, „Блелък Индъстриз“ е продадено на „Магна Корпорейшън“ за неназована сума. Упадъкът на богатството на Блелък се отдаваше на неспособността му да се адаптира към новите реалности, особено към нарастващото значение на презокеанското въздухоплаване.

Намекът бе ясен: самолетите на Белдинг бяха помогнали влаковете на Блелък да бъдат извадени от употреба. Тогава „Магна“ бе връхлетяла и бе разпердушинила остатъците.

Макар че според вида на именията на Блелък, тези остатъци са били доста значителни. Чудех се дали братът Били не си бе поиграл отново на „посредник“, като е внимавал нейните интереси да бъдат защитени.

Още един час ровене не донесе нищо допълнително. Зачудих се къде другаде бих могъл да надзърна, слязох в приземния етаж и потърсих от информацията обществени регистри. Съобщиха ми, че „Синята книга“ на Лос Анджелис се пази в отдел „Специални колекции“, който е затворен до края на деня.

Мислите ми се насочиха към по-ниските слоеве на социалната стълбица, още една история между брат и сестра. Зарових се във вестникарски течения, за да открия нещо за наркоудара на Линда Лание.

Бе по-трудно, отколкото очаквах. От всички местни вестници само „Таймс“ бе индексиран и то само от 1972-ра насам. „Ню Йорк Таймс“ бе индексиран още от 1851-ва, но не съдържаше нищо за Линда Лание.

Отправих се към отделението за вестници на втория етаж — стени с чекмеджета и редици от машини за микрофилми. Показах факултетската си карта, попълних формулярите, започнах да търся.

Елстън Кроти бе датирал скандала през 1953-та.

Допуснах, че Линда Лание е майката на Шарън, което означаваше, че тя би трябвало да е жива по време на нейното раждане — 15 май. Това стесняваше границите на търсенето през пролетта на 53-та. Започнах с „Таймс“, но държах за резерва „Хералд“, „Мирър“ и „Дейли Нюз“.

Отне ми цял час, докато открия статията. Девети август. „Таймс“, който не се занимаваше много с криминални престъпления, не бе отделил много място, но останалите вестници я бяха сложили на първите си страници, заедно с кървавата проза, снимки на потайните „дистрибутори“ и ченгетата, които ги бяха убили.

Материалите бъкаха с информацията в стил „Кроти“, минус неговия цинизъм. Линда Лание Олайлий Джонсън и брат й Кейбъл Джонсън, крупни „трафиканти на хероин“, открили огън срещу патрул на „Метро Нарк“ и загинали при ответния огън. С една-единствена „операция за проучване“ детективите Роял Хюмъл и Виктор де Гранцфелд бяха сложили край най-един от най-хищническите кръгове за наркотици в историята на Ел Ей.

Снимките на детективите ги показваха как се хилят, коленичили сред купища бял прашец. Хюмъл бе широк и с вид на бизон, с летен костюм и шапка с широка периферия. Стори ми се, че съм доловил сянка от Сирил Трап в продълговатата челюст и тесни устни. Де Гранцфелд имаше тяло с формата на круша, мустакат, с малки очички и носеше смачкан двуреден костюм и тъмен „Стетсън“ на главата. Имаше вид на човек, комуто целият свят е крив, сякаш ако се усмихнеше, щеше да ни благослови.

Нямаше нужда да проучвам снимката на Линда Лание Юлайлий Джонсън, за да открия русата сексбомба, която бях гледал как прелъстява доктор Доналд Нюрат. Снимката бе с високо качество, професионална, студийна работа — от типа брулена от вятъра поза на три четвърти от лице с ласкава усмивка като за рекламни диплянки.

Лицето на Шарън с платинена перука.

Кейбъл Джонсън бе увековечен в затворнически костюм, приличаше на лош човек, небръснат, с подпухнали очи, коса — блестяща от брилянтин и характерната за ония ранни години на рокендрола прическа с голям перчем. Погледът му бе ленив, но излъчваше онзи блясък, който издава жажда за оцеляване. По-скоро лукавство, отколкото интелигентност.

Криминалното му досие бе определено като „обширно“: арести по обвинение в изнудване — правил опити да рекетира някакви дребни брокери от Източен Ел Ей, пиянство на обществени места, нарушаване на обществения ред, дребни кражби и големи обири. Тъжна, но твърде нищожна одисея, която с нищо не подкрепяше вестниците, които бяха лепнали етикета на него и сестра му „наркотрафиканти от висшата лига“, безпощадни, изтънчени, но преди да умрат, сколасали да залеят града с нелегални наркотици.

Бяха цитирани анонимни полицейски източници, които твърдяха, че Джонсън били свързан и с „мексикански мафиоти“. Израснали в Южен Тексас, в пограничния град Порт ъф Уолас — „гангстерско убежище, известно на пазителите на закона като входен пункт за кафявия хероин“. Изнесли се към Лос Анджелис с намерението да предлагат тази субстанция на учениците от Брентууд, Пасадена и Бевърли Хилс.

Като част от пъкления им план, те си намерили работа в неназовано филмово студио. Кейбъл станал сценичен работник, а Линда актриса на договор, която чакала по-големи роли. Тази работа била прикритие за „търговията с наркотици в средите на филмовото общество, една част от обществото — отдавна известна, че е пристрастена към забранената дрога и неконформистки личностни нрави“. И двете групи бяха известни като привърженици на партии с ляв уклон, също посещавани от известни комунисти и други пройдохи.

Наркотик и болшевизъм — главните демони на петдесетте. Достатъчно, за да превърне убийствената стрелба по красива млада жена в нещо приятно, достойно за уважение.

Направих някои и други копия от материалите. Нищо, което да свързва Линда Лание с Леланд Белдинг, нито дума за терените за партита. И нищо за дете. Да не говорим за близнаци.

24

Стари истории, стари връзки, но нишките се преплитаха. Но така и не бях открил нещо, което да ми помогне да разбера Шарън — как бе живяла и защо тя, а и много други хора бяха умрели.

В десет и половина се обади Майло и допринесе за пълното ми объркване.

— Копелето Трап не загуби нито миг и започна да ми слага динени кори. Иска реорганизация на архивата на смъртните случаи — чиста простотия. Направих се на разсеян, все едно че съм си запушил ушите. Твойто момиче Ренсъм е страдало от остра алергия към истината. Няма досие от раждането й в Ню Йорк. Няма фамилия Ренсъм нито в Манхатън, нито пък на „Парк авеню“, а още по-малко в някой от останалите богаташки квартали — прерових до края на четиридесетте. Същото важи и за Лонг Айлънд: в Саутхемптън живее малко, но сплотено общество, местните полицаи твърдят, че няма Ренсъм в телефонния указател, няма семейство с такова име, което някога да е живяло в големите замъци.

— Тя е посещавала тамошния колеж.

— „Форсайт“. Не точно там, но близко. Как разбра?

— От копията на документите й в университета. А ти как разбра?

— От „Социално осигуряване“. Подала е документи през седемдесет и първа и е дала за свой адрес този на колежа. Но там името й се появява за първи път, сякаш дотогава не е съществувала.

— Ако имаш някакви връзки в Палм Бийч, Флорида, опитай. Круз е практикувал там до седемдесет и пета. Когато се преместил в Калифорния, я довел със себе си.

— Аха. По-напред съм от теб. За него наистина намерих множество документация. Роден е в Ню Йорк, „Парк авеню“, ако трябва да бъдем точни. Голям апартамент, който продал през шейсет и осма. Фирмата, извършила замяната на частната собственост, откри адреса в Палм Бийч, а аз им позвъних. Не се преговаря лесно с полицията в богатските градчета — много покровителствено се отнасят към гражданите си. Казах им, че Ренсъм е станала жертва на обир, открили сме част от нейните вещи и я търсим, за да й ги върнем. Започнаха да я издирват. Нищо. Нищичко, Алекс. Така че Круз я е забърсал някъде другаде. А като стана дума за Круз, той съвсем не е бил такава звезда, както ми го описа. От моя източник в данъчното получих достъп до данъчните декларации на приятелчето. Лекарската му практика едва му е докарвала по трийсет хилядарки годишен доход, при сто долара на час. Което означава не повече от пет-шест часа седмично. Не ще да е бил прекалено ангажиран психотерапевт. Още пет хилядарки получавал от писане. Останалият половин милион бил печалба от инвестиции: акции и дивиденти, недвижимо имущество и дребно предприятийце, наречено „Криейтив Имидж Асошиейтс“.

— Порнофилми.

— Обявил го като „продуциране и мениджмънт на образователни материали“. Двамата със съпругата му били единствените притежатели на акции, декларирал е загуби в продължение на пет години и после го закрил.

— В кои години?

— Нека видя, а ето го: от седемдесет и четвърта до седемдесет и девета.

Последната година на Шарън в колежа и първите й четири в университета.

— И какво излиза, Алекс, богатото момче си е живяло от полученото наследство. Нехаен тип.

— Той се е движил по повърхността на живота на другите хора. В армията са го научили да води психологическа война.

— Той за нищо друго не е ставал. Когато бях медик, ми се напълниха очите от такива като него. В по-голямата си част, пълни боклуци. Виетнамците им се подиграваха. Както и да е, основната нишка на цялата история е, че Ренсъм се появява като твое основно гадже фантом с богат патрон. За всички други практически цели, тя е била пусната с парашут през седемдесет и първа.

— Мартини в слънчевата стая.

— Това какво значи?

— Нищо важно. Съществува още една възможност. Прегледах вестникарските материали, отразяващи случая на наркотрафикантите Лание/Джонсън. Линда и брат й са от Южен Тексас, едно градче Порт ъф Уолас. Може пък там да има някаква архива.

— Може би. Имаше ли нещо във вестниците, което Кроти да не ни е разказал?

— Единствено, че заедно с наркоудара е замесена и „Червената заплаха“ — говорело се, че Джонсън са участвали и в нелегални партии. При така създаденото настроение в страната, това трябва да е гарантирало подкрепата за разстрела. Хюмъл и Де Гранцфелд са провъзгласени за най-добрите в занаята.

— Чичо Хюмъл — отрони той. — Обадих се до Вегас. Още е жив, работи за „Магна“ — шеф на охраната в „Казбах“ и две други казина, собственост на фирмата там. Живее в голяма къща в най-хубавата част на града. Възмездие за греха, а?

— Още храна за размисъл. Били Видал и Хоуп Блелък са брат и сестра. Видал е уреждал сделки между съпруга на Блелък и Белдинг. След смъртта на съпруга й, „Магна“ я е купила доста евтиничко. След смъртта на Белдинг, Видал станал шеф на „Магна“. Госпожа Блелък обслужвала банковите сметки на Круз — вероятно защото се опитвал да излекува едно от децата й. Но по нищо не личи тя някога да е имала деца.

— Исусе! Някога да си усещал, Алекс, че ние с теб играем по правилата на някой друг? На шибания стадион, който принадлежи другиму?

Той прие да тръгне по тексаската следа и преди да затвори телефона ме предупреди да внимавам.

Искаше ми се да се обадя отново на Оливия, но наближаваше единайсет, двамата с мъжа й отдавна си бяха легнали, затова изчаках до девет на следващото утро. Позвъних в офиса, където ми съобщиха, че госпожа Брикермън е в Сакраменто по работа тази сутрин и ще се върне всеки момент.

Опитах се да се свържа с Елмо Касълмайн, но той отново бе на смяна, зает с пациент. Метнах се на севила и се отправих към областта Феърфакс, на улица „Единбург“.

Паркирах в една пресечка. Тръгнах назад и на отсрещния тротоар зърнах здрав и набит чернокож мъж. Той буташе инвалидна количка. Ускорих крачка, за да го разгледам по-добре. Бяла престилка върху сини джинси. Липсваше острата като свредел брадичка, както и обичката. Косата му бе оредяла съвсем и откриваше почти голо теме. Мускулестото тяло бе станало по-меко, лицето по-отпуснато с двойна брадичка, но физиономията бе същата, която помнех от „Рестхейвън“.

Пресякох улицата, настигнах го.

— Г-н Касълмайн?

Той спря, погледна назад. В количката имаше възрастна жена. Тя въобще не ме забеляза. Освен шапката, тя носеше закопчана догоре жилетка, а краката й бяха покрити с шарено одеяло. Косата й бе редичка и мека, боядисана изцяло в черно. Ветрецът подухваше през нея, излагайки на показ бели петна от скалпа й. Сякаш спеше с отворени очи.

— Това съм аз. — Същият висок глас. — А вие кой ли може да сте?

— Алекс Делауер. Вчера ви оставих съобщение.

— Това не ми помага много. Все още не ви познавам по-добре, отколкото преди десет секунди.

— Срещали сме се преди години. Преди шест години. В „Рестхейвън Терас“. Дойдох с Шарън Ренсъм. Посетихме сестра й Шърлий.

Жената в количката започна да подсмърча и хленчи. Касълмайн се наведе, погали я по главата, извади носна кърпичка от джинсите си и изтри носа й.

— Хайде, хайде, г-жо Липшиц, всичко е наред, той ще дойде да ви вземе.

Тя се нацупи.

— Хайде сега, г-жо Липшиц, миличка, вашите близки ще дойдат да ви вземат, не се притеснявайте.

Жената вдигна лицето си нагоре. Имаше остри черти, бе беззъба и сбръчкана като празна пазарска торба. Очите й бяха бледокафяви и с тежък грим. Върху напуканите устни бе поставено яркочервено червило. По някакъв начин изпод цялата тази разруха и козметичната маска, грейна искрица красота.

Очите й се напълниха със сълзи.

— Ау, госпожо Липшиц — рече Касълмайн.

Тя издърпа одеялото чак до устата си и задъвка плата.

Касълмайн се обърна към мен и меко каза:

— Когато стигнат до определена възраст, никога не могат да се стоплят, независимо от климата. Вечно са недоволни от нещо.

Г-жа Липшиц извика. Устните й се повъртяха около една дума известно време и накрая я оформиха: „Парти!“.

Касълмайн коленичи отстрани, освободи одеялото от захапката й, уви го около нея.

— Разбира се, че ще идеш на партито, сладурче, но ще трябва да внимаваш, да не си развалиш грима, като плачеш така. Нали?

Той подпря с два пръста брадичката на старицата и се усмихна.

— Нали?

Тя го погледна и кимна.

— До-о-обре. Я колко сме красиви днес, сладурче. Съвсем издокарани и ще идем да се забавляваме.

— Парти — промълви старата жена.

— Разбира се, че ще има парти. А ти си толкова прекрасна, Клара Силия Липшиц, че ще бъдеш красавицата на вечерта. Хубавите момчета ще се редят на опашка, за да танцуват с теб.

Порой от сълзи.

— Недей, не плачи повече. Той ще те заведе на партито — трябва да изглеждаш много хубава.

Ново усилие да произнесе следващата дума:

— Късно.

— Малко по-късничко, Клара Силия. Сигурно е попаднал на задръстване, нали си спомняш какво ти разказах за всичките ония коли. Или пък е спрял пред някой цветарски магазин да ти купи красив букет. Красив букет от розови орхидеи, които знае, че ти много харесваш.

— Късно.

— Още малко — повтори той и започна да бута количката.

Аз вървях отстрани.

Той започна тихичко да пее, с приятен тенор, толкова висок, че преминаваше във фалцет.

Музиката и монотонното тракане на колелата по тротоара приспаха старицата. Главата й клюмна на гърдите.

Спряхме точно пред приюта „Кинг Соломон“. Касълмайн погледна в двете посоки и свали количката от тротоара, като продължаваше да пее.

Госпожа Липшиц спеше. Той я буташе по зеления цимент, разменяйки поздрави с някои от останалите възрастни хора, стигна до дъното на рампата и ми каза:

— Изчакайте тук. Ще се върна при вас веднага щом приключа.

Докато го чаках успях да вляза в съдържателен разговор с един старец, който твърдеше, че е участвал в битка заедно с Теди Рузвелт.

Когато Касълмайн се върна, тръгнахме обратно по алеята. Предложих да пием по чаша кафе.

— Не пия кафе. Хайде да се поразходим. Честно казано, не си спомням за вас. Не и като за някаква по-специална личност. Сещам се, че доктор Ренсъм дойде на посещение с един мъж, защото това се случи един-единствен път. — Разгледа ме. — Не, не мога да твърдя, че това сте били вие.

— Изглеждах по-различно. Имах дълга коса и брада.

Той повдигна рамене.

— Възможно е. Както и да е, с какво бих могъл да ви помогна?

Равнодушен. Разбрах, че не знае за Шарън. Скръцнах със зъби и казах:

— Доктор Ренсъм умря.

Спря, сложи и двете си ръце върху лицето.

— Умря ли? Кога?

— Преди седмица.

— Как?

— Самоубийство, г-н Касълмайн. Писаха по вестниците.

— Никога не съм чел вестници. Достатъчно лоши вести получавам и без това. О, не — такова мило, красиво момиче. Не мога да повярвам.

Нищо не казах.

Той продължаваше да си клати главата.

— Какво е я принизило чак до там, че се е принудила да направи такова нещо?

— Точно това искам да разбера.

Очите му бяха влажни и кървясали.

— Вие ли сте нейния мъж?

— Да, преди години. Не се бяхме виждали дълго време, срещнахме се на парти. Тя твърдеше, че нещо я безпокои. Не успях да разбера какво. Два дни по-късно вече я нямаше.

— О, боже! Толкова е ужасно.

— Съжалявам.

— Как го е направила?

— С хапчета. И изстрел в главата.

— О, господи! Много е безсмислено — красив и богат човек да направи такова нещо. По цял ден бутам количките с възрастните хора. Те бавно гаснат, губят способността си да вършат каквото и да е, но продължават да живеят, нищо друго освен спомените не ги крепи. И ето че някой, като доктор Ренсъм захвърля всичко настрана.

Продължихме да вървим.

— Просто няма никакъв смисъл — повтори той.

— Знам и мислех, че може би вие ще сте в състояние да ми помогнете да разбера.

— Аз ли? Как?

— Като ми разкажете каквото знаете за нея.

— Онова, което знам не е много. Тя бе хубава жена, винаги добре облечена и на мен ми изглеждаше щастлива, неотменно се държеше добре с мен. Бе много привързана към онази нейна сестра — вие не можахте много да я опознаете. Някои от тях, все благородни хора, започват да чувстват вина, че са изоставили близките си, кълнат се в Бога, че редовно ще ги посещават и ще се грижат за всичко. Но не след дълго те се уморяват, започват да идват все по-рядко. Мнозина от тях изчезват напълно. Но доктор Ренсъм винаги беше край бедната Шърлий. Всяка седмица, точна като часовник. В сряда следобед от два до пет. Понякога — два или три пъти седмично. И не просто седеше, тя я хранеше, оправяше и обичаше това нещастно момиче, без да получава някаква отплата.

— Някой някога да е посещавал Шърлий, освен доктор Ренсъм?

— Никой, освен когато тя дойде с вас. Единствено доктор Ренсъм като часовник. Наблюдавах това до деня, в който напуснах.

— Кога напуснахте?

— Преди осем месеца.

— Защо го направихте?

— Защото и без това щяха да ме уволнят. Доктор Ренсъм ми подшушна, че ще затварят болницата. Каза, че ми е много благодарна за всичко, сторено от мен за Шърлий, съжаляваше, че не може да ме вземе със себе си, но твърдеше, че Шърлий ще продължи да бъде гледана добре. Каза, че съм извършил голяма промяна. Даде ми в брой хиляда и петстотин долара, за да покаже, че го вярва. Това трябва да ви покаже каква бе тя. Не мога да разбера как е могла да падне толкова ниско.

— Значи тя знаеше, че „Рестхейвън“ ще бъде затворена.

— И не сбърка. Само след няколко седмици всички получиха циркулярно писмо на розова хартийка. „Уважаеми колега“. Моя приятелка работеше в отделението, предупредих я, но не ми повярва. Стана така, че тя дори не получи съобщение, нито обезщетение, а само едно „Бай-бай, Чарли, ние фалирахме. Няма повече да се занимаваме с този бизнес и т.н.“.

— Имате ли представа къде доктор Ренсъм заведе Шърлий?

— Не, но повярвайте ми, сигурно ще е на хубаво място. Тя обичаше онова момиче, държеше се с нея като с кралица. — Той спря и се начумери. — Ами кой ще се грижи за бедното създание след нейната смърт?

— Не знам. Нямам представа къде е сега. Никой нищо не знае.

— О, боже! Това започва да звучи застрашително.

— Сигурен съм, че е добре. Семейството има пари. Тя разказала ли ви е нещо повече за тях?

— На мен не е.

— Но вие знаехте, че са богати.

— Тя плащаше сметките в „Рестхейвън“, значи бе богата. Освен това, всеки би казал, че е богата, само като я види — начина, по който се обличаше и полагаше грижи за себе си. А беше и лекар.

— Доктор Ренсъм е плащала сметките, така ли?

— Това бе написано най-отгоре на болничния картон: „Цялата финансова кореспонденция да се изпраща на доктор Ренсъм“.

— Какво още имаше в картона?

— Пълната история на лечението. Дори за известно време доктор Ренсъм бе наела логопед. Той идваше редовно, но си губеше времето. Шърлий въобще не можа да проговори. Същото стана и с учителя по Брайлова азбука. Доктор Ренсъм опита всичко. Тя обичаше онова момиче — просто не мога да си представя как се е унищожила и е изоставила бедното същество.

— Имаше ли история на заболяването в картона?

Той поклати глава.

— Участваха ли и други лекари в лечението на Шърлий?

— Само доктор Ренсъм.

— Нямаше ли лекари?

— А вие какво мислите, че бе тя?

— Тя бе психолог. Да не ви е казала, че е доктор по медицина?

Той помисли малко.

— Трябва да се сетя. Не, не е. Но начинът, по който се зае със случая на Шърлий — пишеше заповеди на терапевтите… просто съм разбрал погрешно.

— Шърлий сигурно е имала усложнения със здравето. Кой я лекуваше?

— Нормално е да си го мислите, но много интересно, като изключим останалите й проблеми, тя наистина бе съвсем здрава. Сърцето й бе много здраво, нормално кръвно налягане, чисти дробове. Единствено трябваше да бъде обръщана, хранена, постоянно да й се сменят пелените и така можеше да си живее вечно. — Той погледна към небето, поклати глава. — Чудя се къде ли е нещастното създание.

— Доктор Ренсъм някога говорила ли е за инцидента?

Веждите му се извиха арка.

— Какъв инцидент?

— Удавянето, причинило всички проблеми на Шърлий.

— Сега пък ме шашнахте.

— Тя се удавила, когато била малко момиче. Доктор Ренсъм ми разказа случката, твърдеше, че именно това е причинило мозъчното увреждане на Шърлий.

— Е, за това не знам, защото онова, което тя на мен ми разказа, бе напълно различно — бедното момиче така било родено.

— Родена сляпа, глуха и саката?

— Точно така. Разнородни вродени деформации. Бог ми е свидетел, достатъчно такива неща съм видял.

Той пак поклати глава.

— Мултиплицирани вродени деформации. Бедното същество така е започнало живота си, никога не е имало друг шанс.

Беше към обяд, когато спрях на една бензиностанция и позвъних в офиса на Оливия. Госпожа Брикермън се била върнала от Сакраменто, но не я очаквали в офиса днес, така ме уведомиха. Набрах домашния й номер, оставих го да звънне десет пъти и тъкмо щях да затворя, когато тя вдигна, останала без дъх.

— Алекс, току-що влизам, буквално. От летището. Прекарах сутринта в закуска със сенатски съветници, като се опитвах да им измъкна повече пари за нас. Каква сбирщина! Ако някой от тях въобще някога е имал сериозна мисъл в главата си, то е било доста отдавна. Тъпаци.

— Знаеш, че се мразя, дето те безпокоя, но се чудех дали…

— Системата отново е в строя. Да, работи от тази сутрин. И само, за да ти покажа колко те обичам, използвах главния компютър в Сакраменто, за да тръгна по следите на твоята Шърлий Ренсъм. Съжалявам, но няма нищо. Наистина открих една личност под това име, пише се по същия начин. Но бе в архивите на „Меди Кал“. Дата на раждане 1922-ра, а не 53-та.

— Имаш ли адреса й?

— Не. Ти ми каза 53-та и не можех да си представя, че се интересуваш от възрастна гражданка.

— Има смисъл.

— Ти наистина си заинтересован?

— Може и да съм… ако не ти създава много…

— Е, добре. Само ми позволи да си сменя този официален костюм и ще се опитам да се свържа с помощничката си и да преодолея нейната компютърна фобия. Ще ми отнеме малко време. Къде мога да те намеря?

— Обаждам се от външен телефон.

— Някакъв бордей, като в криминален филм ли? Алекс, в какво си се забъркал?

— Разравям едни кости.

— Олеле. Какъв е номерът там?

Прочетох й го.

— Ами това е съвсем наблизо. Откъде се обаждаш?

— Бензиностанция в Мелроуз, близо до Феърфакс.

— О, за бога! Ти си на две минути път. Ела да ме видиш как се правя на детектив.

Къщата на Брикермън бе малка, скоро боядисана в бяло, с покрив от испански керемиди. Покрай входната алея бяха насадени множество цветя. Самата алея бе запълнена от огромния „Крайслер Ню Йоркър“ на Оливия.

Тя бе оставила незаключена вратата. Албърт Брикермън бе в дневната по хавлия и чехли, с вперен в шахматната дъска поглед. Измуча нещо в отговор на поздрава ми. Оливия бе в кухнята, облечена в бяла памучна блуза и моряшка пола с гигантски размер. Вареше яйца. Косата й бе къносана, бузите — закръглени и червени. Бе на около шейсет, но кожата й бе гладка като на младо момиче. Тя ме сръга и ме цапна по мекия задник.

— Как ти се струва? — попита, изтривайки ръце в полата си.

— Много широко помещение.

Тя се засмя, изгаси огъня под яйцата.

— Ако моят баща социалист можеше да ме види отнякъде! Можеш ли да си представиш на моята възраст да се блъскам и да крещя по ония шантави митинги?

— Просто продължавай да си повтаряш, че работиш вътре в системата, за да я промениш.

— Да, разбира се. — Тя ми посочи кухненската маса. Сервира по една чиния, извади с лъжица яйцата и ги гарнира с ориз и салца, напълни и по една чаша с кафе. — Представям си, че ми остават една или две години. После сбогом на всички глупости и се приготвям за някое сериозно пътешествие. Не че принц Албърт ще се помръдне, но имам една приятелка — загуби мъжа си миналата година. Планираме да идем до Хаваите, Европа, Израел.

— Звучи страхотно.

— Звучи страхотно, но ти изгаряш от нетърпение да влезем в компютъра.

— Когато е удобно.

— Сега ще се обадя. Ще отнеме малко време, докато Моника успее да задейства системата.

Обади се на помощничката си, даде указания, повтори ги и затвори.

— Стискай палци. А междувременно, нека похапнем.

И двамата бяхме гладни, затова се нахвърлихме върху храната. Точно когато бях започнал втората порция с яйца, телефонът иззвъня.

— Добре, Моника, точно така. Да. Натисни бутона „ТЪРСИ“, всички главни букви. Добре. Сега натисни главно „М“, интервал, главно „К“, главно „Р“, после бутона „Ритърн“ — два пъти. „КАЛ“. „К-А-Л“ — също всичко с главни букви. Добре. После главни „ЛА“, интервал, главно „В“, интервал, бутони две, три, шест. Така ли е? Опитай отново. Ще чакам… добре. Сега натисни бутон „Ритърн“ само веднъж още, после бутона „Хоум“… Намира се под седмицата… Не, остави контролния бутон, докато работиш, там вляво на клавиатурата, „КОНТРОЛ“. Да, добре. Какво се появи на екрана? Добре. Хайде сега напиши следното име. Ренсъм… какво? Нищо. Откажи се. Р-Е-Н-С-Ъ-М. Запетайка. Шърлий — с две „и“ на края, не „ей“. Ш-Ъ-Р-Л-И-Й… Точно така, добре. Какво се появява?… Добре, дръж го там, Моника. Ще ида да си взема молив, а ти ще ми продиктуваш рождената дата и адреса.

Тя започна да пише, а аз се изправих и гледах през рамото й.

Ренсъм, Шърлий. Родена: 1/1/22

„Рурал Рут“ 4, Уилоу Глен, Калифорния 92399.

— Добре, благодаря ти, Моника.

— Попитай я за Джаспър Ренсъм.

Погледна насмешливо нагоре към мен.

— Моника, не изтривай още екрана. Напиши: ДОП. ТЪРС. Изчакай да започне отново да мига за секунда… Хвана ли го? Добре, сега Ренсъм — същото име като одеве, запетайка Джаспър… Не „Дж“… Правилно. Джаспър. Добре… Така ли? Дай ми рождената дата.

Тя записа: 25/12/20. Същият адрес.

— Още веднъж ти благодаря, Моника. Имаш ли още много работа?… Тогава си тръгни по-рано. Ще се видим утре. — Тя окачи слушалката. — Двама стари Ренсъм на цената на една млада, скъпи.

Тя погледна към листа хартия отново и посочи датите.

— Нова Година и Коледа. Много умно. Какъв ти е шансът? Кои са тези хора?

— Не знам. Уилоу Глен. Имаш ли карта на щата?

— Няма нужда. Била съм там. То е към областта Сан Бернардино, близо до Юкайпа. Когато децата бяха малки, имах навик да ги водя там на разходка да си берат ябълки.

— Ябълки ли?

— Ябълки, скъпи. Малки, червени, кръгли неща. Защо се чудиш?

— Не знаех, че там растат ябълки.

— Растяха преди време. Но една година отидохме там и не намерихме нищо. Всички градини бяха унищожени. Преди бе такава благодат, Алекс. Вече нищо не е останало. Освен госпожа Нова Година и господин Коледа.

25

Магистралата „Сан Бернардино“ ме изстреля като грахово зърно през цев покрай смътните очертания на промишлени зони, жилищни комплекси и паркинги за коли с площи, по-големи от някои градчета. Точно след Помона и областния панаир пейзажът преминаваше в селскостопански дворове, птицеферми, големи магазини и складове. Успоредно на магистралата имаше железопътни релси. Товарни вагони на „Котън Боул“ и „Съдърн Пасифик“ бяха изоставени на релсите.

Карах през пусти, изпепелени от слънцето хълмове, покрай по-малки ферми и стопански дворове, стръмни полета с люцерна, коне, пасящи мудно в жегата. Изходът от Юкайпа се стесняваше до еднолентов път, който минаваше покрай гробище за трактори.

Насочващата стрелка ме отпрати към един покрит мост и по прав като бръснач път, който свършваше на полето — плантации с цитрусови плодове и авокадо, обори за овце и необработваеми ниви.

Пътят за Уилоу Глен правеше остър завой след счупен пътен знак и отдавна свободното ранчо „Джъмбо Търки“. Черният път се извиваше и катереше към планината. Въздухът бе по-хладен и чист.

Асфалтът свърши при два еднакви телефонни апарата, окачени на пилони, целите облепени с реклами от сервизния клуб на Търговската палата. Една висяща между двата поста верига поддържаше знак с надпис: „Селище Уилоу Глен, 432 жители“.

Спрях и погледнах отвъд знака. Селцето изглежда не бе нищо повече от тесничка, селска търговска уличка, засенчена от плачещи върби и борове, и място за паркиране. Дърветата се разделяха в далечния край на паркинга, пътят се превръщаше в трамбован прах. Покарах още малко, паркирах и тръгнах из чистата, суха горещина.

Първото нещо, което привлече вниманието ми, бе огромна черно-бяла лама, преживяща сено в малка кошара. Зад кошарата имаше оградена къща, боядисана в брик с бели орнаменти. Табелката над вратата гласеше: „ЦЕНТЪР ЗА ЗАБАВЛЕНИЯ НА УИЛОУ ГЛЕН И ЗООЛОГИЧЕСКА ГРАДИНА“. Затърсих човешко присъствие, но не открих. Махнах с ръка на ламата и получих в замяна влажен поглед от преживното.

Открих множество други сгради — всичките малки, дървени, небоядисани и свързани помежду си с дъсчени пътеки. „РАЯТ НА ХЮ УУДКАРВЪР“, „МАГАЗИН ЗА АНТИКИ — ВЪЛШЕБНАТА ГОРА“, „СЪКРОВИЩНИЦАТА НА ГРАНИ“. И всяка една с плътно затворени капаци.

Една от колибите бе наречена „ЯБЪЛКОВ СОК & САЙДЕР“, друга „МЕД ОТ ДЕТЕЛИНА“. Но приятният аромат идваше от съседната врата — боядисана в зелено дървена ограда с надпис: „КАФЕНЕ «ГОЛДЪН ДЕЛИШЪС»“. „КОБЛЪР“. Фасадата на кафенето бе от бели талпи и прозорци от цветно стъкло. Върху стъклата бяха изрисувани черни клонки с розови и бели цветчета, зелени, червени и жълти ябълки. Вратата бе отворена. Влязох вътре.

Всичко блестеше от чистота и също бе боядисано в бяло — масички за пикник и пейки, бял вентилатор на тавана раздвижващ горещия въздух, облицован с плексиглас тезгях и три високи столчета, висящи растения и стар, меден касов апарат, плакат, изработен на циклостил, рекламираше астролог от Юкайпа. Зад тезгяха седеше млада жена, пиеше кафе и четеше учебник по биология. Зад гърба й междинно прозорче откриваше гледка към кухня от неръждаема стомана. Седнах. Тя вдигна поглед. Деветнайсет или двайсет, с рязко вирнато носле, подрязана руса, къдрава коса и широки черни очи. Облечена бе в бяла блуза и черни джинси, бе стройна, но с едър ханш. Върху блузата носеше значка във формата на зелена ябълка, на която пишеше: „УЕНДИ“.

Тя се усмихна. Бе на възрастта на Мора Бенън. Не толкова изискана без съмнение, но някак си по-зряла от репортерката.

— Здрасти. Какво да ви поднеса?

Посочих чашката й за кафе.

— Като за начало едно и на мен.

— Разбира се. Сметана и захар?

— Черно.

— Бихте ли желали да видите менюто?

— Благодаря.

Тя ми поднесе пластмасов правоъгълник. Богатият избор ме изненада. Бях очаквал бургери и пържени картофи, но имаше поне дузина предястия, някои комбинирани, с реверанс към модерното. Към всяко имаше отбелязани инициали, посочващи съответното вино: „Ш“ за шардоне, „ИР“ за йоханесбургски ризлинг. На гърба на листа за менюто имаше пълен списък от вина — висококачествени френски и калифорнийски, както и местно ябълково вино, препоръчано като „леко и с вкус на плод, подобно на совиньон — бяло“.

Тя донесе кафето.

— Нещо за ядене?

— Препоръчвате ли ми „Обяд на ябълкоберача“?

— Разбира се — каза тя и ми обърна гръб. Започна да отваря хладилника и различни шкафове и чекмеджета, побърника малко, сложи върху тезгяха прибори и ленена салфетка и сервира порция перфектно нарязана ябълка и дебели парчета сирене, гарнирани с джоджен.

— Заповядайте — каза тя, като добави пшеничена питка и масло, оформено като цвете. — Козето сирене е добро, произведено е от едно семейство баски, тук близо в Лома Линда. Животните са хранени само по естествен път.

Тя зачака.

Яйцата на Оливия все още не се бяха смлели в стомаха ми. Опитах малка хапка.

— Страхотно.

— Благодаря. В колежа уча кулинария. Иска ми се някой ден да имам собствено ресторантче. Свикнах да работя тук, като част от задължителния стаж.

Посочих учебника.

— На лятно училище ли сте?

Тя се намръщи.

— Последни изпити. Тестовете не са моя специалитет. Още кафе?

— Разбира се. Днес е доста спокойно.

— Така е всеки ден. През сезона на брането. От септември до януари имаме много туристи в почивните дни. Но не е като по-рано. Хората знаят за брането на череши в Бомонт, но не сме направили достатъчно реклама. По-рано не бе така. Селото е построено през 1867-ма. Хората бяха свикнали да се прибират вкъщи с пълни кошници ябълки. Но хората от големия град дойдоха и накупиха земи. Не се полагат грижи.

— Забелязах измрелите овощни градини по пътя насам.

— Не е ли тъжно? Ябълките се нуждаят от грижи, точно като децата. Всичките онези лекари и адвокати от Ел Ей и Сан Диего купиха градините, за да не плащат данъци, а после просто ги оставиха да загинат. Ние се опитвахме — моето семейство и аз — да разработим отново това място. Вестникът на Ориндж Каунти „Реджистър“ можеше да пусне материал за нас, това би ни помогнало. Междувременно продължаваме да произвеждаме конфитюр и мед, получаваме все повече поръчки по пощата. Освен това аз готвя за пътниците и хората от селскостопанската комисия, които минават насам, като си изкарвам и стажа по този начин. Вие да не сте държавен служител?

— Не. А ламата откъде е?

— Седрик ли? Той е наш, на моето семейство. Къщата ни е зад кошарата му. Мама и братята ми точно сега са там, оформят зоологическата градина. Следващото лято вече ще имаме напълно обзаведена зоологическа градина с всякакви животни. Ще развлича малките деца, докато родителите им пазаруват. Седрик ни е любимец. Татко го купи. Той е доктор в Юкайпа. Там живеем и ние през по-голяма част от времето. Мина един цирк — цигани или нещо подобно, с онези шарени каравани. Те се установиха в една от нивите, дигнаха шатра. Един от мъжете си изкриви гръбнака, докато правеше акробатичен номер. Татко му го намести, но мъжът нямаше с какво да плати, затова татко взе Седрик вместо пари. Той обича животните. И тогава ни дойде идеята за зоологическа градина. Сестра ми учи животновъдство. Тя ще ръководи зоопарка.

— Звучи страхотно. Вашето семейство ли притежава цялото селище?

Засмя се.

— Иска ми се да е така. Не, само къщата, кошарата на Седрик и тези задни магазинчета. Предните магазини са собственост на други хора, но те не идват често. Грани от магазина за сувенири умря миналото лято, а семейството й още не е решило какво искат да правят. Никой не вярва, че нещата в Уилоу Глен могат да се променят, но ние сме длъжни да опитаме.

— Според указателната табелка, тук би трябвало да живеят 432 души. Къде са останалите?

— Мисля, че броят е преувеличен, но има и други семейства. Неколцина са градинари, а останалите работят долу в Юкайпа. Всички са в другия край на селцето. Трябва да идете дотам.

— Зад дърветата ли?

Отново се разсмя.

— Да. Трудно е да се види, нали? Приличат на хора в капан. — Тя погледна чинията ми. Задъвках в отговор, преместих я настрани полупълна. Тя не се предаваше. — Няма ли да обядвате? Сготвила съм преди двайсет минути.

Гледаше ме толкова жадно, че не можах да откажа.

— Разбира се.

Сложи пред мен огромно квадратно маслено тесто заедно с лъжица.

— Много е тежък и ще бъде по-добре, отколкото с вилица. — После отново сипа кафе в чашата ми.

Напълних устата си с пай. Ако бях гладен, би било великолепно. Имаше прекрасен вкус и аз не пропуснах да я похваля. Тя засия.

— О, благодаря ви много, господине. Ако искате още едно парче, ще ви го завия за вкъщи. Направила съм достатъчно, а лакомите ми братя ще го излапат без дори да ми благодарят.

Потупах се по стомаха.

— Нека видя как ще се оправя и с този.

След като се преборих с още няколко хапки, тя попита:

— Щом не сте някой шеф, какво ви доведе тук горе?

— Търся някого.

— Кого?

— Шърлий и Джаспър Ренсъм.

— Какво искате от тях?

— Те са свързани с моя приятелка.

— Как са свързани?

— Не съм сигурен. Може би са нейни родители.

— Не ще да ви е много близка приятелка.

Оставих лъжицата.

— Доста е сложно, Уенди. Знаеш ли къде мога да ги намеря?

Тя не отговори веднага. Когато очите ни се срещнаха, погледът й бе изпълнен с подозрение.

— Какво има?

— Нищо. Просто обичам хората да бъдат честни.

— Какво те кара да мислиш, че аз не съм бил?

— Идвате тук горе и говорите, че Шърлий и Джаспър може би са нечии родители, биете целия този път, само за да им предадете поздрави.

— Вярно е.

— Ако имате някаква представа кой… — Тя се спря, размисли. — Няма да бъда несъстрадателна. Нека просто кажа, че никога не съм знаела да имат някакви роднини, поне през петте години, откакто аз живея тук. Никой не ги е посещавал.

Тя погледна часовника си и почука с пръст върху тезгяха.

— Свършихте ли, господине? Защото вече трябва да затварям, ще уча.

Отместих настрана чинията.

— Къде е селски път номер четири?

Тя вдигна рамене, свали тезгяха и взе учебника си. Станах.

— Моля, сметката.

— Пет долара.

Дадох й ги. Тя ги хвана за ъгълчето, предпазвайки се от допир с мен.

— Какво има, Уенди? Защо си разтревожена?

— Знам какъв сте.

— Какъв съм?

— Банкер. Искате да затворите останалата част от селището, точно както направихте с Хю и Грани. Опитвате сладки приказки с другите притежатели на нотариални актове, купувате всичко на безценица, така че да го превърнете в някакъв мошенически проект.

— Ти си страхотна готвачка, Уенди, но не толкова способен детектив. Нямам нищо общо с никакви банки. Психолог съм от Лос Анджелис. Казвам се Алекс Делауер. — Извадих си личната карта от портфейла, шофьорската книжка, лиценза, картата от медицинския университет. — Ето, виж сама.

Тя се направи на отегчена, но внимателно разгледа документите.

— Е, добре. И какво? Независимо, че сте такъв, каква работа имате тук?

— Моя стара приятелка, също психолог на име Шарън Ренсъм, почина наскоро. Тя не остави преки наследници. Има определени неща, които говорят, че е свързана с Шърлий и Джаспър Ренсъм. Намерих адреса им, реших, че може би те биха искали да поговорим.

— Как умря тази Шарън?

— Самоубийство.

Това прогони цвета от лицето й.

— На колко години беше?

— На трийсет и четири.

Тя гледаше встрани, като се занимаваше с приборите.

— Шарън Ренсъм. Чувала ли си за нея?

— Никога. Никога не съм чувала Шърлий и Джаспър да са имали деца, точка. Имате някаква грешка, господине.

— Може би. Благодаря за обяда.

Тя извика зад гърба ми:

— Селски път номер четири? Продължете около два километра след училищната сграда. Има изоставена преса. Завийте надясно и продължете. Но само си губите времето.

Първоначално реших да тръгна пеша, но не знаех колко път трябва да измина. Севила не се държеше много добре на селския път, подскачаше, тресеше се и бе нестабилен по неравностите. Накрая открих коловози и тръгнах по тях. Бутах колата напред, минах покрай пресата, сред океан от плевели. В далечния край имаше горичка от плачещи върби. Между рехавите листенца на дърветата успявах да зърна метални, съвсем ръждясали сгради.

Шърлий и Джаспър Ренсъм изглежда не бяха много гостоприемни.

Уенди бе решила, че не е възможно някога да са били родители, но се спря преди да обясни защо мисли така.

Не желаеше да бъде „строга съдница“.

А може и да беше уплашена?

Вероятно Шарън ги бе скрила там — пазила бе в тайна това място за добро, изграждайки измислици за чисто и перфектно детство, с цел да възпре реалността, която бе прекалено ужасяваща, за да й се противопостави.

Чудех се в какво ли се замесвах. Оставих собствената си измислена представа за Джаспър/Шърлий да се рее: гигантски селски мутанти, без зъби и с болни от катаракт очи, облечени с мръсни престилки, заобиколени от олигавени, зъбати мастии и посрещащи моето пристигане с едри сачми.

Спрях и се ослушах за кучета. Тишина. Дадох газ, но си казах, че трябва да не забравя да проверя старата представа.

Когато стигнах до върбите нямаше място, откъдето да влезе колата. Изключих двигателя, пристъпих навън, промуших се през наведените клони и минах през трупите. Чух шум от водни капки. Глас, мърморещ беззвучно. И тогава стигнах до обиталището на Джаспър и Шърлий Ренсъм.

Две бараки върху малка площ от кал. Чифт мънички, примитивни сгради, подпрени отстрани с неравно отрязани дървета и покрити с тенеке. На мястото на прозорците, листове восъчна хартия. Между двете бараки имаше дървена работилничка, на чиято врата бе издълбан полумесец. Между работилничката и едната барака бе опънато въже за простиране, на което висеше избеляло бельо. Отвън до работилницата имаше резервоар за вода на метални подпори, а до него малък генератор за електричество.

Половината от земята бе засадена с ябълкови дървета. Около дузина фиданки бяха събрани накуп и етикетирани. Една жена стоеше до тях и ги поливаше с градински маркуч, свързан с водния резервоар. Водата се лееше между пръстите й, изглеждаше сякаш тя пръска, подхранвайки дърветата със соковете на своето тяло. Водата се стичаше на земята, правеше си кални улеи, после се превръщаше в кална пяна.

Тя не ме бе чула. Около шейсетгодишна, тантуреста и много ниска — около метър и петдесет, със сива коса, подстригана по момчешки късо, с равни, тъпи черти. Бе кривогледа, със зяпнала уста, което подчертаваше увисналата челюст. Гъсти косми покриваха брадата й. Носеше риза на сини щампи от материя, много напомняща на спално бельо. Подгъвът на ризата тук-таме беше провиснал. Бе сграбчила маркуча с две ръце, сякаш бе жива змия и се бе задълбочила в поливането.

— Здравейте — казах аз.

Тя се обърна, примигна няколко пъти и вдигна маркуча, както си пръскаше. Водата се насочи към ствола на една от фиданките.

Усмивка. Простодушна.

Махна с ръка, колебливо, като дете, срещащо непознат.

— Здравейте — повторих.

— Здрасти. — Имаше лоша артикулация.

Приближих се.

— Вие ли сте госпожа Ренсъм?

Това кръстоса очите й.

— Шърлий?

Няколко резки кимвания.

— Туй съм аз. Шърлий. — Във възбудата си изтърва маркуча и той започна да се върти и пръска. Опита се да го сграбчи, не успя, но получи пълна струя вода в лицето. Вдигнах калния гумен кабел, извих го, измих мръсотията и отново й го върнах.

— Благодаря. — Отри лице в ризата, за да го избърше.

Извадих чиста носна кърпичка.

— Благодаря. Сър.

— Шърлий, моето име е Алекс. Приятел съм на Шарън.

Бях се приготвил за изблик на мъка, но получих още една усмивка. По-лъчезарна.

— Красивата Шарън.

Заболя ме сърцето. Насила изричах думите, едва преглътнах миналото време.

— Да, тя е красива.

— Мойта Шарън… писмо… да го видиш?

— Да, искам.

Погледна надолу към маркуча и се отнесе в мисли.

— Чакай.

Бавно, предпазливо, тя се отдалечи от фиданките и се насочи към водния резервоар. Отне й много време, докато затвори канелката и още повече, за да навие маркуча на земята. Когато бе готова, погледна към мен с гордост.

— Великолепно — казах. — Хубави дървета.

— Красиви. Ябълки. Госпожа Лайдекър ги даде на Джаспър. Дървенца — бебенца.

— Вие сами ли ги отглеждате?

Кикот.

— Не. Гейбиъл.

— Гейбриъл?

— Да.

— Мога ли да видя онова писмо от Шарън?

— Да.

Последвах тътрещата се походка на плоските ходила към една от колибите. Стените бяха неизмазани, напукани и с влажни петна. Подът бе от талашит, таванът — чиста ламарина. Преграда от снаждани летви разделяше на две пространството. Едната половина бе кухня — с хладилник, електрически котлон, антична пералня на колелца. До хладилника бяха оставени кутии с прах за пране и препарат против насекоми.

Другата половина бе стая с нисък таван, застлана с оранжев мокет. Легло от боядисано в бяло ковано желязо и постлано с войнишки одеяла, почти заемаше цялото помещение. Одеялото бе опънато и добре подпъхнато като в казарма. До едната стена имаше електрически нагревател. Слънцето се процеждаше златно и нежно през закритите с восъчна хартия прозорци. Мястото блестеше от чистота.

Единствената друга мебел бе малък скрин от необработен бор. Върху него бе поставена кутия от тебешири, заедно с няколко молива, почти изцяло изтъпени и купчинки листове за писане — изрядно подредени и затиснати с камък. Най-горният лист бе рисунка. Ябълки. Примитивни. Детски.

— Ти ли я нарисува, Шърлий?

— Джасп. Той добър рисувач.

— Да, той е добър. Къде е той сега?

Тя напусна колибата и посочи към работилничката.

— Работи.

— Ясно.

— Рисува много добре.

Кимнах в знак на съгласие.

— Писмото, Шърлий.

— О! — Усмивката й стана по-широка, чукна се с пръст по главата. — Забравям.

Върнахме се в спалнята. Тя отвори едно от чекмеджетата на скрина. Вътре имаше прецизно подредени по височина редици с бельо — същото като онова, което видях проснато на въжето. Тя пъхна ръката си под дрехите, извади плик и ми го подаде.

Зацапан от отпечатъци на пръсти, изтънял като салфетка. Пощенската марка — от Лонг Айлънд, Ню Йорк, 1971-ва. Адресът бе написан с огромни главни букви:

Г-Н И Г-ЖА ДЖАСПЪР РЕНС

СЕЛСКИ ПЪТ №4

УИЛОУ ГЛЕН, КАЛИФОРНИЯ

Вътре имаше един-единствен лист бяла канцеларска хартия. На гърба на писмото бе написан следния адрес:

ЖЕНСКИ УЧИТЕЛСКИ КОЛЕЖ „ФОРСАЙТ“

ИМЕНИЕ „УУДБЪРН“

ЛОНГ АЙЛЪНД, Н. Й. 11946

Същите главни букви бяха използвани и за текста на писмото:

СКЪПИ МАМЕ И ТАТЕ,

ВЕЧЕ СЪМ В УЧИЛИЩЕ. ПЪТУВАНЕТО СЪС САМОЛЕТ МИНА ДОБРЕ. БЕШЕ ХУБАВО. ВСИЧКИ СА МИЛИ С МЕН. ХАРЕСВА МИ, НО МНОГО МИ ЛИПСВАТЕ.

МОЛЯ ДА ЗАПОМНИТЕ ДА ПОПРАВИТЕ ПРОЗОРЦИТЕ ПРЕДИ ДА ДОЙДАТ ДЪЖДОВЕТЕ. ТЕ МОЖЕ И ДА ПОДРАНЯТ, ЗАТОВА, МОЛЯ, БЪДЕТЕ ВНИМАТЕЛНИ. НЕ ЗАБРАВЯЙТЕ КАК СЕ НАМОКРИХТЕ МИНАЛАТА ГОДИНА. АКО ИМАТЕ НУЖДА ОТ НЕЩО ГОСПОЖА ЛАЙДЕКЪР ЩЕ ПОМОГНЕ. ТЯ КАЗА, ЧЕ ЩЕ ПРОВЕРИ ДАЛИ СТЕ ДОБРЕ.

ТАТЕ, БЛАГОДАРЯ ЗА ХУБАВИТЕ РИСУНКИ. ГЛЕДАХ ГИ, КОГАТО БЯХ В САМОЛЕТА. И ДРУГИ ХОРА ГИ ВИДЯХА И КАЗАХА, ЧЕ СА ХУБАВИ. ДОСТАТЪЧНО ХУБАВИ, ТА СТАВАТ ЗА ЯДЕНЕ. ПРОДЪЛЖАВАЙ ДА РИСУВАШ И МИ ИЗПРАТИ ОЩЕ. ГОСПОЖА ЛАЙДЕКЪР ЩЕ ВИ ПОМОГНЕ ДА МИ ГИ ИЗПРАТИТЕ.

НАИСТИНА МИ ЛИПСВАТЕ. ТРУДНО МИ БЕ ДА ВИ НАПУСНА, НО АЗ НАИСТИНА ИСКАМ ДА СТАНА УЧИТЕЛКА И ЗНАМ, ЧЕ И ВИЕ ГО ИСКАТЕ. ТОВА Е ХУБАВО УЧИЛИЩЕ. КОГАТО СТАНА УЧИТЕЛКА ЩЕ СЕ ВЪРНА ДА ПРЕПОДАВАМ В УИЛОУ ГЛЕН. ОБЕЩАВАМ ДА ПИША. ГРИЖЕТЕ СЕ ЗА СЕБЕ СИ.

С ЛЮБОВ,

ШАРЪН

(ВАШЕТО ЕДИНСТВЕНО МАЛКО МОМИЧЕНЦЕ)

Прибрах писмото обратно в плика. Шърлий Ренсъм ме гледаше и се усмихваше. Минаха няколко секунди, преди да мога да проговоря.

— Хубаво писмо, Шърлий. Красиво писмо.

— Да.

Подадох й го обратно.

— Имаш ли още?

Тя поклати глава.

— Имахме много. Дойдоха големи дъждове и хоп. — Махна с ръка. — Всичко измиха. Кукли, играчки, документи. — Посочи към прозорците от восъчна хартия. — Дъждът влиза вътре.

— Защо не сложите стъклени прозорци?

Засмя се.

— Госпожа Лайдекър казва „стъкло, Шърлий. Стъклото е хубаво. Здраво. Опитай“. Джасп казва „не и не“. Джасп харесва въздуха.

— Госпожа Лайдекър май е добра приятелка.

— Да.

— Беше… приятелка и на Шарън също?

— Учителка. — Тя си чукна по челото. — Истински умна.

— И Шарън искаше да стане учителка — казах. — Отиде в училище в Ню Йорк, за да стане учителка.

Кимване.

— Колежа „Фор-сет“.

— „Форсайт“ ли?

Кимване.

— Много далече.

— След като стана учителка, тя върна ли се в Уилоу Глен?

— Не. Много умна. Калфърна.

— Калифорния ли?

— Да. Много далече.

— Тя писа ли ви от Калифорния?

Поглед, изпълнен с безпокойство. Съжалих за въпроса.

— Да.

— Кога се чухте за последен път с нея?

Започна да гризе пръста си, изви устни.

— Коледъ.

— Миналата Коледа ли?

— Да. — Неубедено.

Тя бе говорила за писмо от преди шестнайсет години, сякаш току-що е пристигнало. Мислеше, че Калифорния е някакво далечно място. Чудех се дали може да чете и попитах:

— Коледа преди много време ли?

— Да.

Нещо друго върху скрина привлече вниманието ми — ъгълче на синя бланка за съобщения под рисунките с ябълки. Извадих го. Спестовна книжка от банка в Юкайпа. Тя сякаш не обърна внимание на вмешателството ми. Въпреки това се чувствах като крадец, но отворих книжката.

Преводи с няколкогодишна давност, правени по един и същи начин: петстотиндоларови вноски на първо число всеки месец. Много рядко теглене на суми. Общият сбор — 78 000 долара под опеката на Джаспър и Шърлий Ренсъм, съсобственици. Попечител — Хелън А. Лайдекър.

— Пари — рече Шърлий. Горда усмивка.

Оставих обратно книжката там, откъдето я бях взел.

— Шърлий, кога се роди Шарън?

Неразбиращ поглед.

— Ти ли я роди? Тя от твоя корем ли излезе?

Кикот.

Чух стъпки и се обърнах.

Влезе един мъж. Той ме видя, засука панталони, вдигна въпросително вежди и се дотътрузи до жена си.

И той не бе много по-едър от нея. Много малко над един и петдесет и пет. Горе-долу на нейната възраст. Оплешивяващ, очевидно голобрад и с много големи и много добродушни сини очи. Между двете очи се издигаше месест нос, засенчвайки изпъкнала горна устна. Устата му висеше леко отворена. Имаше само няколко пожълтели зъба. Физиономията на „Анди Глупака“, украсена с редичка бяла коса, която приличаше на сапунена пяна. Раменете му бяха толкова тесни, че изглеждаше сякаш късите му ръце излизаха направо от врата. Ръцете висяха от двете страни на тялото му и завършваха в месести китки с широки пръсти. Носеше бяла тениска с няколко номера по-голяма от неговия размер, сиви работни панталони, завързани с връвчица около талията и сникери с голямо бомбе. Панталоните бяха пристегнати, дюкянът бе отворен.

— О, о, Джасп — рече Шърлий, криейки устата си с ръка и сочейки с поглед.

Изглеждаше объркан. Тя се закикоти и дръпна ципа му. Плесна го игриво по бузата. Той се изчерви и погледна надолу.

— Здрасти — казах, подавайки ръка. — Името ми е Алекс.

Той не ми обърна внимание. Изглеждаше зает със сникерите си.

— Господин Ренсъм… Джаспър…

Шърли се обади:

— Не чува. Нищо. Не говори.

Успях да хвана погледа му и произнесох с устни „Здравей“.

Празен поглед.

Отново протегнах ръка.

Той хвърляше страхливи погледи из стаята.

Обърнах се към Шърлий:

— Можеш ли да му кажеш, че съм приятел на Шарън?

Тя се почеса по брадата, подвоуми се, после му изкрещя:

— Той знае Шарън! Ша-рън! Ша-рън!

Очите на дребния човечец се разшириха, насочиха се встрани от моите.

— Моля те, кажи му, че харесвам рисунките, Шърлий.

— Рисунки! — крещеше Шърлий. Тя изигра смешна пантомима с молив. — Той харесва ри-сун-ки! Ри-сун-ки!

Джаспър изви лице.

— Ри-сун-ки! Глупав Джасп! — Нови движения с молива. Тя го хвана за ръката и посочи купчината с листове върху скрина, после го обърна и ме посочи.

— Рисунки!

Засмях се и казах:

— Те са хубави.

— Ъхъ. — Звукът бе много нисък, гърлен, като вопъл. Спомних си къде бях чувал нещо подобно. В „Рестхейвън“.

— Ри-сун-ки! — крещеше Шърлий.

— Всичко е наред. Благодаря ти, Шърлий.

Но сега вече тя изпълняваше роля по свой сценарий.

— Рисунки! Отивай! Отивай! — Тя го тупна по плоския задник.

Той се затътри навън от колибата.

— Джасп отива рисува — каза Шърлий.

— Много добре. Шърлий, говорехме за това къде е родена Шарън. Питах те дали е излязла от корема ти.

— Глупаво! — Тя гледаше в краката си и дърпаше плата на дрехата, така че да покрие корема. Потупа меката подутина. — Няма бебе.

— Тогава как тя стане твое момиче?

Тъпото лице светна, очите блеснаха лукаво.

— Подарък.

— Шарън беше подарък?

— Да.

— От кого?

Тя поклати глава.

— Кой ти я даде като подарък?

Клатенето на главата се засили.

— Защо не можеш да ми кажеш?

— Не мога.

— Защо не, Шърлий?

— Не мога! Тайна!

— Кой ти каза да пазиш тайна?

— Не може! Тайна.

По устата й бе избила пяна. Бе готова да заплаче.

— Добре. Щом си обещала, хубаво е да пазиш тайната.

— Тайна.

— Разбирам, Шърлий.

Тя подсмръкна, засмя се и каза:

— Ъх-ох, време за вода — и излезе.

Последвах я на двора. Джаспър тъкмо бе излязъл от другата барака и идваше към нас, стиснал няколко листа хартия. Той ме видя и ги размаха във въздуха. Приближих го и той ми ги пъхна в ръцете. Пак ябълки.

— Страхотно, Джаспър. Красиво.

Шърлий повтори: „Време за вода“ и погледна към маркуча.

Джаспър бе оставил отворена вратата на другата барака и аз влязох.

Единствено, непреградено помещение. Червени постелки. Легло в средата. С балдахин, отгоре покрито с дантелени къдрички. Платът бе пъстър, с черно-зелени щампи и тук-таме плесенясал. Докоснах част от дантелата. Тя се превърна в пепел между пръстите ми. Таблата за главата и балдахина бяха клеясали от окисляване и миришеха лошо. Над леглото на пирон, забит в неизмазаната стена, висеше в рамка плакат на „Бийтълс“. По стъклото имаше драскотини, на места бе счупено и наплюто от мухите. До отсрещната стена имаше шкаф с чекмеджета, покрит с още по-изгнила дантела, флакони от парфюм и стъклени фигурки. Опитах се да вдигна едно от флакончетата, но то се бе залепило за дантелата. По плота на шкафа плъпна рояк мравки. Няколко умрели конски мухи лежаха разложени между флаконите.

Чекмеджетата се бяха изметнали и трудно се отваряха. Най-горното бе празно, с изключение на още буболечки. Така бе и с всички останали.

От входа се чу звук. Джаспър и Шърлий стояха там прегърнати, като изплашени от наближаващата буря деца.

— Нейната стая — казах. — Точно както я е оставила.

Шърлий кимна. Джаспър гледаше към нея и повтаряше движенията й.

Опитах се да си представя как Шарън е живяла с тях. Как са я отгледали. „Мартини в слънчевата стая…“

Засмях се, за да прикрия тъгата. И те ми се усмихнаха, също прикривайки сервилно безпокойство. В очакване на следващата ми заповед. Много още имах да ги питам, но знаех, че бях получил толкова отговори, колкото въобще бе възможно. Видях страха в очите им, затърсих правилните думи.

Преди да ги налучкам, нечия фигура изпълни рамката на вратата.

Той не бе много по-голям от дете — на седемнайсет или осемнайсет, лицето му все още имаше бебешко изражение, а по бузите — само прасковен мъх, но бе огромен. Около два метра, стотина килограма, вероятно двайсетина от тях бяха детски тлъстинки, с розова кожа и як врат, по-широк от кръглото му лице. Русата му коса бе подстригана по последна мода. Направил бе безуспешен опит да отгледа мустаци. Устните му бяха тънки и извити, очите — полупритворени от розовите бузи. Носеше изтъркани джинси и много-много голяма черна каубойска риза с бели тегели и седефени копчета. Ръкавите бяха навити колкото е възможно най-високо до средата на розовите му ръце. Мускулите му бяха мощни като моите бедра. Той стоеше зад двамата Ренсъм, потеше се и излъчваше топлина и бръснарски одеколон.

— Кой сте вие? — Гласът му бе носов, още не бе станал мъжки.

— Казвам се Алекс Делауер. Приятел съм на Шарън Ренсъм.

— Тя вече не живее тук.

— Знам. Дойдох от…

— Той притеснява ли ви? — каза със заповеднически глас на Шърлий.

Тя примигна.

— Здравей, Гейбиъл.

Момчето смекчи тона си, повтори въпроса, сякаш вече бе свикнал да постъпва така.

Шърлий отговори:

— Той харесва рисунки на Джасп.

— Гейбриъл — казах. — Не съм дошъл да причинявам…

— Не ме интересува за какво сте дошъл. Тези хора са… специални. Към тях трябва да се отнасят специално.

Той постави по една огромна лапа на раменете на всеки от двамата Ренсъм.

— Твоята майка ли е госпожа Лайдекър?

— И какво от това?

Той настръхна, а очите му се присвиха. Като изключим ръста му, всичко бе комично — малко момче си играе на мъжага.

— Моята майка какво общо има с това?

— Тя е била учителка на Шарън. Аз бях приятел на Шарън. Искам да поговоря с нея за някои неща. Неща, които не би трябвало да се обсъждат в присъствието на тази компания. Сигурен съм, знаеш какво искам да кажа.

Изразът на лицето му потвърди казаното от мен.

Той освободи малко входа и каза:

— Мама не се нуждае от повече тревоги.

— Нямам намерение да я тревожа. Просто да поговорим.

Помисли за малко и рече:

— Добре, господине. Ще ви заведа при нея. Но ще присъствам през цялото време, затова не си правете някакви сметки.

Изцяло освободи пътя. Слънцето отново започна да свети.

— Хайде, приятели. Ще трябва да се върнете при онези дръвчета, да сте сигурни, че всяко от тях е добре напоено — заповяда той на Джаспър и Шърлий.

Те погледнаха нагоре към него. Джаспър му подаде рисунка.

Той рече:

— Страхотно, Джасп. Ще я прибавя към колекцията си. — Правеше мимики с устни и бавно произнасяше фразите. После мъжът дете се наведе и потупа по главата детето мъж. Шърлий сграбчи ръката му, а той нежно я целуна по челото.

— Вие да се пазите, чувате ли? Продължавайте да поливате онези дръвчета и скоро ще има какво да берем заедно, нали? И не разговаряйте с непознати.

Шърлий кимаше непрестанно, после плесна с ръце и се изкикоти. Джаспър се усмихна и му подаде друга рисунка.

— Пак ти благодаря. Ще запазя хубавите ти творби, Рембранд.

— Хайде — обърна се той към мен.

Тръгнахме си. Джаспър затича след нас, мучейки някакви звуци. Спряхме. Той ми подаде рисунка и се дръпна засрамен.

Вдигнах слабата му брадичка с ръка и произнесох с устни: „Благодаря ти“. Направих го бавно и отчетливо, точно както момчето. Усмивката на Джаспър каза, че той е разбрал. Подадох му ръка. Този път и той подаде неговата и слабо се здрависахме.

— Хайде, господине. Оставете ги — рече Гейбриъл.

Потупах ръката на дребния човечец, освободих моята и последвах Гейбриъл в посока към върбите, подтичвайки, за да съм в крачка. Преди да минем под зелените клонаци, аз се обърнах и видях двамата хванати ръка за ръка, застанали в средата на техния кален двор. Гледаха втренчено след нас, сякаш бяхме изследователи пътешественици, тръгнали към някакви нови светове, които те не се надяваха някога да видят.

26

Той бе паркирал голям стар мотоциклет „Триумф“ зад моя „Шевролет Севил“.

На ръкохватките висяха две каски. Едната — като захаросана червена ябълка, другата — като американското знаме. Сложи червената и ритна с крак стартера.

— Кой ви каза, че съм тук? Уенди ли?

Прокара ръка по четината си и направи опит да си придаде важен вид.

— Ние взаимно се пазим, господине.

Даде газ на мотоциклета, вдигна пушилка прах след себе си и се понесе над изсъхналите плевели. Скочих в автомобила и го последвах толкова бързо, колкото ми бе възможно. Изгубих го от поглед, минах покрай изоставената преса и след секунда го открих, устремен към селото. Минахме покрай пощенска кутия с неговото фамилно име, но той продължи към училищната сграда, където намали скоростта и даде десен мигач. На входната алея спря, започна да се върти на място и накрая изключи мотора пред стълбите на училището.

Изкачи се, взимайки по три стъпала наведнъж. Последвах го и забелязах дървена табелка близо до входа.

УЧИЛИЩЕ УИЛОУ ГЛЕН

СЪЗДАДЕНО ПРЕЗ 1938-МА

НЯКОГА ЧАСТ ОТ РАНЧОТО НА БЛЕЛЪК

Шрифтът бе „Рустик“, буквите — прогорени в дървото. Също като на табелката „Ла Мар Роуд — частен път към Холмби Хилс“.

Гейбриъл отвори вратата и я остави да се люшка зад гърба му. Изтичах, хванах я и влязох в просторна училищна стая с високи тавани, напоена с мириса на боички за рисуване и подострени моливи. Върху светло боядисаните стени имаше плакати със здравни съвети и рисунки с пастели. Ябълки нямаше. На трите стени висяха черни дъски, под тях — „Указанията на Палмър по краснопис“. Над един огромен стенен часовник, който показваше 4:40, бе окачено американското знаме. Срещу всяка от черните дъски бяха разположени по десетина дървени чина — от старомодните, с тесни табли и места за мастилниците.

Учителското бюро бе обърнато с лице едновременно към трите групи чинове. Русокоса жена с молив в ръка седеше на бюрото. Гейбриъл бе застанал над нея, шепнейки. Когато ме видя, тя се изправи и се покашля.

Изглеждаше малко над четиридесетте, с къса, чуплива коса и квадратни рамене. Носеше бяла блуза с къси ръкави. Ръцете й, загорели от слънцето, бяха пухкави и завършваха с изискани пръсти с маникюр.

Гейбриъл й прошепна нещо.

Тя се изправи. Беше над метър и осемдесет и по-възрастна, отколкото ми се стори първоначално, към петдесетгодишна. Бялата блуза бе затъкната в дълга до коленете кафява ленена пола. Имаше тежък бюст, много тънка талия, която подчертаваше ширината на раменете й. Под тена имаше слой руменина — намек за същия коралов нюанс, който покриваше сина й, като безконечен слънчев загар. Лицето й бе продълговато, с приятно изражение, подчертано с грижливо положен грим, месести устни и огромни, лъчезарни очи, с цвят на кехлибар. Носът й бе изпъкнал, брадичката — с трапчинка, издаваща решителен нрав. Физиономия на честен и строг човек, преживял много бури.

— Здравейте — каза тя, без топлота в гласа. — С какво мога да ви помогна, господине?

— Исках да поговорим за Шарън Ренсъм. Казвам се Алекс Делауер.

Само като чу името ми, нещо в нея се промени.

— О! — възкликна тя с по-слаб глас.

— Мамо — рече Гейбриъл като я хвана под мишница.

— Всичко е наред, скъпи. Върви си вкъщи и ме остави да поговоря с този човек.

— Няма начин, мамо. Та ние не го познаваме.

— Всичко е наред, Гейб.

— Ма-а-мо.

— Гейбриъл, щом ти казвам, че всичко е наред, значи е така. Сега кротичко си върви вкъщи и се заеми със задълженията си. Старите дръвчета в лехата с тикви трябва да се поокастрят. Има и достатъчно царевица за люспене, ресите на тиквата също трябва да се привържат към колчета.

Той измуча и ме дари със страшен поглед.

— Тръгвай, Гейби — рече му тя.

Измъкна ръката си изпод нейната, хвърли ми още един убийствен поглед, после извади халката с ключовете и се затътри навън, мърморейки.

— Благодаря ти, миличък — извика тя след затварянето на вратата.

Когато вече си бе тръгнал, тя каза:

— Загубихме господин Лайдекър миналата пролет. Оттогава Гейб се мъчи да замести татко си, но се страхувам, че става прекалено грижовен.

— Добър син.

— Прекрасен. Но все още е само едно дете. Когато хората го видят за първи път, остават поразени от ръста му. Не могат да повярват, че е само на шестнайсет. Не чух да пали мотора, а вие?

— Не.

Доближи се до прозореца и извика:

— Казах да се връщаш у дома, Гейбриъл Лайдекър. Преди да съм се прибрала, лозите трябва да са подпрени с колчета или ще се разправям с теб, момченце.

Отдолу се чуха протестни звуци. Тя застана на прозореца с ръце на хълбоците.

— Такова бебе е — рече тя с любов. — Вероятно грешката е моя. С братята му бях много по-строга.

— Колко деца имате?

— Пет. Пет момчета. Всички, освен Гейби, са женени и се отделиха. Подсъзнателно вероятно искам да го запазя мъничък.

— Хуквай — извика тя и отвори прозореца. Ревът на мотора изпълни стаята.

Когато тишината се възстанови, тя се здрависа с мен и се представи.

— Аз съм Хелън Лайдекър. Извинете, че не ви посрещнах както трябва. Гейб не ми каза кой сте и за какво сте дошъл. А само, че някакъв непознат от големия град слухти около дома на Ренсъм и желае да разговаря с мен. — Тя посочи към чиновете. — Ако нямате нищо против, моля седнете на някой от тях.

— Веднага изникват спомени — казах, свивайки се на едно място от първата редица.

— О, така ли? Посещавал ли сте такова училище?

— Имахме повече от една стая, но обзавеждането беше подобно.

— Къде бе това, доктор Делауер?

„Д-р Делауер“. Не й бях съобщавал титлата си.

— В Мисури.

— Значи сте от Средния Запад. Аз произхождам от Ню Йорк. Ако някой ми бе казал, че ще свърша дните си в такова заспало малко селище като Уилоу Глен, щях да си помисля, че е луд.

— Къде в Ню Йорк?

— Лонг Айланд. Хемптън — не е богаташки квартал. Родителите ми обслужваха безделниците богаташи.

Тя се върна към бюрото си и седна.

— Ако сте жаден отзад има хладилник, пълен с безалкохолни. Но се боя, че остана само мляко с какао и оранжада. — Засмя се и отново се подмлади. — Толкова пъти съм го повтаряла, че трайно ми се е забило в съзнанието.

— Не, благодаря. Обядвах обилно.

— Уенди е чудесна готвачка, нали?

— И прекрасна предохранителна система.

— Както вече казах, доктор Делауер, това е едно заспало малко селце. Всеки знае всичко за останалите.

— Това включва ли познание за Шърлий и Джаспър Ренсъм?

— Особено за тях. Те се нуждаят от специални грижи.

— Особено сега.

Лицето й помръкна, сякаш изведнъж някой го наряза на късчета.

— О, божке! — изхлипа и отвори чекмеджето на бюрото. Извади избродирана носна кърпичка и изтри очите си. Когато отново ги обърна към мен, скръбта ги бе направила още по-големи. — Те не четат вестници. Едва се справят с главните букви. Сега аз ще трябва да им съобщя.

Нямах какво да отвърна.

— Тя бе всичко, което притежаваха. И аз. Превърнах се в тяхна майка. Знам, че ще трябва да се справя с това.

Притисна кърпичката към лицето си, сякаш налагаше лапа.

— Моля да ме извините. Потресена съм както в деня, когато го прочетох — онова бе ужас. Просто не мога да повярвам. Тя бе толкова красива, толкова жизнена.

— Да, такава беше.

— За добро или за зло аз бях тази, която я отгледа и възпита. А сега тя си е отишла, унищожена. И най-вече сякаш никога не е съществувала. Такава проклета, грозна загуба. Като се замисля за това, ме обхваща ярост към нея. Което не е честно. Това бе нейния живот. Тя никога не ме е молила за онова, което й дадох, никога… О, не зная!

Извърна лице. Гримът й бе започнал да се размазва.

— Това бе нейния живот. Но тя остави много хора да скърбят.

— По-силно е от скръб. Тъкмо го бях надживяла. Нещо по-лошо е. Мислех, че я познавам като дъщеря, но през всичкото това време тя вероятно е таила у себе си много болка. Нямах представа — никога не я изрази.

— Никой не знаеше. Тя никога не показа истинската си същност.

Вдигна ръце и ги остави да паднат като ненужен товар.

— Какво е могло да бъде чак толкова ужасно, та тя да загуби надежда?

— Не знам. Точно затова съм тук, госпожо Лайдекър.

— Хелън.

— Алекс.

— Алекс — каза тя. — Алекс Делауер. Колко странно да те срещна след толкова години. По някаква причина усещам, че те познавам. Всичко ми разказа за теб — колко много те обичаше. Тя те бе приела като единствената истинска любов в живота си, макар и да знаеше, че никога няма да се осъществи, заради сестра ти. Въпреки това ти се възхищаваше толкова дълбоко за начина, по който си се посветил на Джоан.

Тя изглежда бе схванала шокираното изражение на лицето ми като болка, защото ме дари с поглед, изпълнен със съчувствие.

— Джоан — казах.

— Бедното създание. Как е тя?

— Все същото.

Кимна с тъга.

— Шарън знаеше, че състоянието й никога няма да се подобри. И макар твоето пълно отдаване на Джоан да означаваше, че ти никога не би могъл да се посветиш изцяло на друга, тя пак ти се възхищаваше. Ако не друго, то поне засилваше любовта й към теб. Говореше за теб като за светец. Чувстваше, че този вид семейна лоялност е толкова рядка в наши дни.

— Едва ли съм светец.

— Но си добър човек. А старото клише си остава все така валидно: „Рядко се срещат“. — На лицето й се изписа разсеяно изражение. — Господин Лайдекър бе същия. Темерут, инат датчанин, но със златно сърце. У Гейб има такава доброта — той е мило момче. Само се моля ранната загуба на татко му да не го направи по-груб.

Тя се изправи и приближи към една от черните дъски. Избърса с парцала няколко драсканици. Движението сякаш я изтощи. Върна се към стола си, оправи листове върху бюрото и каза:

— Година на тежки загуби. Бедните Шърлий и Джаспър. Ужасявам се да им кажа. Но това е мое задължение. Промених живота им, а сега промяната изкова трагедия.

— Няма причина да се самообвинявате…

— Моля ви — каза меко. — Знам, че не е разумно, но тази мисъл не ме оставя да спя. Ако не се бях намесила в живота им, нещата щяха да са по-различни.

— Но не и непременно по-добри.

— Кой знае? — Очите й бяха пълни със сълзи. — Кой знае?

Тя погледна часовника на стената.

— Цял следобед се занимавах с оценяване на писмени работи. Трябва малко да се поразкърша.

— И аз.

Когато слизахме по училищното стълбище, посочих дървената табелка.

— Ранчото на Блелък. Те не се ли занимаваха с корабостроене или нещо подобно?

— Стомана и пътно строителство. Никога не е била истинско ранчо. В началото на двайсетте години са се конкурирали със „Съдърн Пасифик“ за железопътния транспорт, свързващ Калифорния с останалата част на страната. Те съживиха Сан Бернардино и Ривърсайд с междуселищния път и купиха големи парцели земя от двата окръга — глухи селища по онова време. Платиха големи суми, за да откупят земята на Уилоу Глен от ябълковите плантатори, които се бяха заселили тук от времето на Гражданската война. В резултат се образува голямо имение, което те нарекоха ранчо. Но никога не засадиха или отгледаха нещо тук, просто го оградиха и поставиха охрана. А железопътната линия въобще не бе изградена — Голямата депресия. След Втората световна война започнаха да разпродават някои от по-малките парцели. Но няколко от големите терени бяха грабнати от друга корпорация.

— Коя?

Чукна се по главата.

— Някакъв авиационен концерн — онзи, който бе ръководен от смахнатия милиардер Белдинг. — Тя се усмихна. — А това, доктор Делауер, бе вашия урок по калифорнийска история за днес.

Стигнахме до игрището, промушихме се между люлки и пързалки, насочихме се към гората, която покриваше подножието на планината.

— „Магна“ още ли притежава земи тук?

— Много земи. Но те няма да продават. Хората се опитаха. За добро или за зло те задържат Уилоу Глен като забутано местенце. Повечето от старите фамилии се предадоха, разпродадоха на богати лекари и адвокати, които използваха градините за намаляване на данъците и ги изоставиха. Запушиха напоителните канали, никакво обрязване, никакво ашладисване. Мнозина от тях дори не си правят труда да дойдат и приберат реколтата. На някои места земята е изпръхнала и се е втвърдила като цимент. Малцината градинари, които останаха, се обезвериха и станаха подозрителни — убедени са, че това е част от някаква конспирация за съсипване на нещата, така че гражданите да могат да купят каквото е останало на ниски цени и да си направят кооператив или нещо друго.

— Така мисли и Уенди.

— Нейното семейство е ново, наистина са доста наивни. Но трябва да им се възхищавате, че поне се опитват.

— Кой притежава земята, където живеят Шърлий и Джаспър?

— Теренът е на „Магна“.

— Това всеизвестно ли е?

— Съобщи ми го господин Лайдекър, а той не бе клюкар.

— Те как са се заселели тук?

— Никой не знае. Според господин Лайдекър — аз все още не съм била тук — те се появили в магазина да си купят бакалски стоки. Това станало през 1956-та. Хората се опитали да ги заговорят, Джаспър махнал с ръка и нещо избоботил, а Шърлий се закискала. Очевидно било, че са изостанали в развитието си — деца, които никога няма да пораснат. Преобладаващото мнение е, че са избягали от някое заведение, може би са поскитали с автобус и са пристигнали тук съвсем случайно. Хората им помагали при нужда, но никой не им обръща голямо внимание. Те са безобидни.

— Някой все пак им обръща внимание. Петстотин долара всеки месец.

Хванах я на тясно.

— Извини ме, не разбрах.

— Видях спестовната им книжка. Беше най-отгоре на скрина.

— На скрина ли? Какво ще ги правя тези двамата? Многократно ги предупреждавах да я скрият някъде, опитах се да ги накарам да ми я дадат, аз да я пазя. Но те си въобразяват, че това е някакъв символ на свобода, не желаят да се разделят с нея. Стават големи инати понякога. Особено Джаспър. Видяхте ли прозорците, облепени с восъчна хартия? Все отказва да сложи стъкла на бараките. Бедната Шърлий замръзва през зимата. Гейб и аз им носим планини от одеяла и завивки, а в края на сезона те вече са мухлясали. Студът май не притеснява Джаспър. На бедния човечец трябва да му се напомни, че е нужно да се скрие от дъжда.

Тя поклати замислено глава.

— Върху скрина. Никой от околността няма да им стори зло, но парите са твърде много. Особено за тези две беззащитни и доверчиви създания.

— Кой праща парите?

— Въобще не успях да разбера. Пристигат като по часовник на първо число всеки месец, изпращат се от централната пощенска станция в Лос Анджелис. Чисто бял плик, адресът се печата на машина, без подател. Шърлий няма ясна представа за времето, затова не може да обясни откога парите пристигат, само твърди, че е отдавна. Имаше един човек — Ернест Халверсон, носеше пощата, докато се пенсионира през 1964-та. Той твърдеше, че помни пликовете още от 1956-та или началото на 57-ма. Но междувременно преживя няколко мозъчни удара, откакто разговарях с него и паметта му не е добра. Всички от старите заселници отдавна са умрели.

— Винаги ли бяха петстотин?

— Не. Първоначално бяха триста, после четиристотин. Станаха петстотин след заминаването на Шарън за колежа.

— Грижлив благодетел. Но как се е очаквало от тях да се оправят с тази сума?

— Не са могли. Живееха като животни, преди да започнем да се грижим за тях. Тръгваха към града всеки две седмици с две или три двайсетдоларови банкноти. Опитваха се да си купят бакалски стоки — въобще нямаха представа как да развалят банкнотите или кое колко струваше. Хората тук са честни, никога не се възползваха.

— Никой ли не прояви любопитство откъде пристигат парите?

— Хората от Уилоу Глен не си пъхат носовете в чужди работи. А и никой не бе разбрал каква сума са насъбрали. Докато Шарън не откри — хиляди долари, натъпкани под дюшеците, или просто сложени в чекмеджета. Джаспър бе използвал няколко банкноти за своето изкуство — нарисувал бе мустаци на физиономиите, други бе сгънал във формата на хартиени самолетчета.

— Колко годишна бе Шарън, когато ги откри?

— Почти на седем. През шейсета. Спомням си годината, заради необичайно обилните зимни валежи. Онези бараки първоначално са били предназначени за складове, имат много тънък слой циментова замазка отдолу. Знаех, че ще са силно засегнати от пороите и затова отидохме с господин Лайдекър при тях. Разбира се, бе ужасяващо. Теренът бе наполовина наводнен, превърнат в блато, калта се стичаше като разтопен шоколад. Водата бе пробила дупки във восъчната хартия и шуртеше вътре. Шърлий и Джаспър стояха в кал до колене. Не видях Шарън и тръгнах да я търся. Заварих я в колибата, седнала, увита със завивка върху леглото, трепереше и крещеше нещо за зелена супа. Нямах представа за какво говореше. Взех я в прегръдките си, за да я постопля, но тя продължи да крещи за супата. Когато излязохме навън, господин Лайдекър сочеше с разширени очи голямо количество зелени хартийки, набити в калта и плуващи по течението на пороя. Пари, големи количества. Първоначално помислих, че са фалшиви банкноти — бях подарила на Шарън такива игри, но не. Бяха съвсем истински. Ние двамата с господин Лайдекър решихме да спасим повечето — изсушихме ги и ги подредихме в кутии от цигари — за по-сигурно. Първото нещо, което направих след спиране на дъждовете, бе да заведа Шърлий и Джаспър в Юкайпа и да им открия банкова сметка. Подписах се навсякъде, отделих малко за необходимите разходи и се уверих, че останалите са на сигурно място. Успяла бях да ги науча на елементарна математика, как да си разпределят бюджета, как да развалят пари. Щом веднъж успяваха да схванат нещо, те обикновено го запаметяваха. Но никога не можаха да разберат какво притежават. С помощта на „Меди Кал“ и „Службата за социално слаби“ те щяха да се чувстват прекрасно до края на живота си.

— На колко години са?

— Нямам представа, защото и те не знаят. Нямат документи, въобще не си знаят рождените дати. Властите дори никога не са чували за тях. Когато подадохме молба за социална помощ и за „Меди Кал“, ние приблизително пресметнахме възрастта им, измислихме им и рождени дати.

„Г-ца Нова Година и Г-н Коледа.“

— Подали сте молбата, когато Шарън е заминала за колежа.

— Да. Исках да прикрия всички следи.

— Как измислихте рождения ден на Шарън?

— Когато тя навърши десет, двете заедно измислихме дата. — Усмихна се. — Четвърти юли. Нейната декларация за независимост. Аз пък сложих 1953-та. Имах представа за възрастта й от лекаря. Разбрах го от рентгеновата снимка на костите, зъбите, ръста и теглото. Бе някъде между четири и пет годинки.

Значи тя и аз бяхме празнували различни рождени дати. Петнайсети май. 15-ти май 1975-та. Вечеря, танци и правене на любов. Още една измислица. Чудех се какво ли символизираше онази дата.

— Съществува ли някаква възможност да е тяхна биологична рожба?

— Не. Лекарят им направи пълни изследвания и установи, че Шърлий е почти напълно стерилна. Е тогава, откъде се е пръкнала тя? Известно време живях с кошмара, че е нечие отвлечено бебе. Слязох до Сан Бернардино и проверих вестниците от преди шест години в цялата страна. Открих няколко случая, които звучаха правдоподобно, но когато ги проследих, разбрах, че и двете деца са били убити. Така нейният произход си остана неясен. Когато попиташ Шърлий, тя започва да се кикоти и твърди, че им е дадена като подарък.

— Каза ми, че било тайна.

— Тя така си играе — измисля си тайни. Те наистина са като децата.

— Кое е преобладаващото мнение по въпроса за тяхната поява тук?

— Всъщност няма такова. Имайте предвид, че лекарят не бе абсолютно сигурен, че Шърлий не би могла и да зачене — „твърде невероятно“ бе неговата диагноза, затова предполагам, че всичко е възможно. Въпреки че идеята тези две нещастни души да произведат нещо толкова изключително е… — Тя се отвлече. — Не, Алекс. Представа нямам.

— Шарън вероятно е проявила интерес.

— Очаквате, че е любопитствала, нали? Но тя никога не узна за моето проучване. Дори и когато вече бе в пубертета. Знаеше, че е по-различна от Шърлий и Джаспър, но ги обичаше, приемаше нещата такива, каквито са. Единственият конфликт, на който станах свидетелка, бе през лятото, преди да замине за колежа. Наистина й беше много трудно — тя бе възбудена, уплашена и изпитваше страхотна вина, че ги изоставя. Известно й беше, че предприема гигантска стъпка и нещата няма да са вече същите.

Тя спря, наведе се, взе едно листо от дъб и започна да го върти между пръстите си. Небето между дърветата потъмняваше. Необезпокоявани от светлините на големия град, звездите светеха като карфички в мрака.

— Кога за последен път Шарън се върна тук?

— Много отдавна. — Звучеше като тайно признание. — След като вече се бе отделила веднъж, много болезнено бе за нея да се връща. Звучи безсърдечно, но положението й бе уникално.

Продължихме да вървим. Прозорците на училищната стая светеха в мрака. Правоъгълници с цвят на масло. Не бяхме стигнали далече, въртяхме се в кръг.

— Последното й посещение бе през 1974-та. Тъкмо бе завършила колежа, приета бе в университета и се преместваше в Лос Анджелис. Направих малко парти в нейна чест у дома. Господин Лайдекър и момчетата се бяха пременили в чисто бели ризи и вратовръзки, а аз бях купила нови дрехи за Шърлий и Джаспър. Като пристигна, Шарън изглеждаше прекрасно, истинска принцеса. Донесе подаръци за всички ни. За Шърлий дървен несесер, ръчна изработка, за Джаспър — комплект фини моливи от Англия. Подари им и снимка от дипломирането — облечена в черната тога и шапката с пискюла.

— Не я видях в бараката.

— Не, те успяха да я загубят. Както стана и с парите. Никога не са знаели какво имат и досега не им е ясно. Разбирате, че на Шарън не й бе тук мястото. Цяло чудо е, че е оживяла, преди да я открия.

— Шърлий ми показа писмо. Колко често им пишеше?

— Нередовно, а и нямаше смисъл. Те бяха полунеграмотни. Но на мен редовно се обаждаше, за да се осведоми как са. Тя наистина ги обичаше.

Хвърли листото.

— Толкова й бе трудно, моля ви да го проумеете. Тя наистина тежко преживя раздялата. Чувството за вина направо я съсипваше. Казах й, че е направила правилния избор. Каква бе алтернативата? Да остане за цял живот болногледачка ли? — Спря се. — О, толкова съжалявам. Това бе безсмислено.

За миг се изненадах от нейния срам.

— Джоан — сетих се.

— Мисля, че твоята вярност е прекрасна.

Вдигнах с безразличие рамене.

— Не се оплаквам от своя избор.

— Да, Шарън каза, че е така. И това ми беше мисълта. Тя бе длъжна сама да взима своите собствени решения. Не би трябвало да е обвързана от някакво странно стечение на обстоятелствата.

— Кога ви разказа за Джоан?

— Около шест месеца след партито по случай дипломирането, през първата година в университета. Обади се да пита за Шърлий и Джаспър, но звучеше разтревожена. Стори ми се, че мисълта й бе заета с нещо друго. Попитах дали не иска да се видим и за моя изненада отговори утвърдително. Срещнахме се на обяд в Редландс. Вече приличаше на жена с професия. Добре облечена, пораснала. Но без настроение — един тъжен ангел. Попитах я за причината. Тя отвърна, че е срещнала мъжа на своите мечти, доста време отдели, за да те опише подробно. Казах й, че звучи прекрасно, но тогава защо е тъжна? И тогава ми разказа за Джоан, защо никога няма да се осъществи връзката ви, заради Джоан.

— Обясни ли какво е причинило проблемите на Джоан?

— Удавянето ли? О, да. Колко ужасно, а ти си бил малко момче, когато си станал свидетел.

Докосна ръката ми с успокояващ жест.

— Тя те разбираше. Изобщо не ти бе ядосана.

— Само това ли я безпокоеше?

— Това бе всичко, което тя разказа.

— Кога я видяхте после?

Тя хапеше устните си.

— Никога. Това бе последния път. Продължи да се обажда. Но все по-рядко. След половин година престана. Но получавахме картички за Коледа, пълни кошници с плодове. — Успя да се усмихне едва-едва. — Всякакви плодове, но не и ябълки.

След няколко метра продължи.

— Разбирах я. Мислех, че съм й помогнала да надмогне спомена за предишния си живот, от който продължавах да съм частица. Тя имаше нужда напълно да се откъсне. Години по-късно, когато получи докторската си титла, тя ми изпрати покана за защитата. Беше го направила прекрасно, накрая се бе почувствала достатъчно сигурна в себе си, за да поднови връзката.

— Ти отиде ли?

— Не. Пристигна късно — в деня след церемонията. Объркване в пощата, непрекъснато се случва по селата.

Никакво пощенско объркване не бе попречило на ежемесечните преводи на сумите за Ренсъм. Не казах нищо.

— През всичките онези години мислех, че я разбирам. Сега си давам сметка, че съм се самозалъгвала. Едва съм я познавала.

Тръгнахме към жълтите прозорци.

— Всъщност как се срещнахте с Шарън?

— Изявила се бе добрата, услужлива същност на моето старо момче. Бе скоро след женитбата ни, точно след като г-н Лайдекър ме доведе тук през 1957-ма. — Поклати тъжно глава. — Цели трийсет години. — Не продължи.

— Преместването от големия град в Уилоу Глен трябва да е било голямо сътресение за теб.

— О, да беше. След колежа получих учителско място в частно училище в Манхатън — деца на богаташи. През нощта давах доброволни дежурства в организацията за подпомагане на войниците — там срещнах господин Лайдекър. Той бе в армията, посещаваше безплатни курсове в „Сити Колидж“ на Чичо Сам. Дойде една нощ в залата. Имаше окаян вид. Завързахме разговор. Той бе голям красавец, много сладък. Толкова различен от надутите, повърхностни мъже, с които се сблъсквах в големия град. Когато заговореше за Уилоу Глен, сякаш ставаше дума за някакъв рай. Той обичаше земята — корените му бяха дълбоко сраснали с нея. Семейството му се преместило от Пенсилвания по време на Златната треска. Стигнали до Уилоу Глен. След два месеца вече бях омъжена, учителка в училище с една класна стая.

Стигнахме до каменната сграда. Вдигна поглед към небето.

— Съпругът ми бе необщителен човек, но много забавен. Прекрасно свиреше на китара, а пееше като в мечтите. Добре си живеехме.

— Звучи чудесно.

— И така си беше. Така стана, че обикнах това място. Хората тук са сериозни и скромни, дечицата бяха почти затрогващо невинни, дори нещо повече, докато не се сдобихме с кабелна телевизия. Но човек винаги прави отстъпки. Беше време, когато се гордеех, че съм интелектуалка, не че всъщност бях, но наистина обичах да посещавам поетични четения в Гринич Вилидж, обикалях художествените галерии, слушах джаз в Сентръл парк. Обожавах атмосферата на големия град. Ню Йорк бе прекрасно място в ония години. По-чисто, по-безопасно. Сякаш новите идеи се раждаха по тротоарите.

Бяхме стигнали до подножието на училищното стълбище. Светлината отгоре се бе посипала по лицето й, бе запалила огънчета в очите й.

Устните й се докоснаха до моите. Тя бързо се отдръпна и оправи косите си.

— Уилоу Глен е културна пустиня — каза тя, качвайки се. — Член съм на четири читателски клуба, абонирана съм за двайсетина периодични издания месечно, но повярвай ми, това не може да бъде заместител. В началото карах г-н Лайдекър да ме води на концерти в Ел Ей, на Шекспировия фестивал в „Олд Глоуб“ в Сан Диего. Той го правеше, без да се оплаква, добрата душица. Но ми бе известно, че ненавижда тези пътувания — нито веднъж не остана буден до края на представлението. Накрая престанах да го принуждавам да изживява тези неща. Единствената пиеса, която съм гледала, е моята собствена — „Коледното шествие“, което децата представиха под акомпанимента на отдавна неакордираното ми пиано.

Тя се засмя.

— Поне на децата им достави удоволствие — тук те не са от най-изтънчените. В къщи ударението пада върху ежедневните житейски грижи. Шарън бе по-различна. Тя притежаваше ненаситен ум, просто обичаше да учи.

— Удивително, като се има предвид нейния домашен живот.

— Да, наистина удивително. Особено като се има предвид състоянието, в което беше, когато за пръв път я видях. Начинът, по който разцъфтя, бе фантастичен. Чувствах се привилегирована, че бях част от него. Независимо как се преобърнаха нещата.

Тя преглътна сълзите си, бутна вратата и бързо седна на бюрото си. Изчаках да се поуспокои.

— Как всъщност се срещнахте? — повторих въпроса си.

— Още с идването ми тук, започнах да чувам от децата за едно семейство „ненормални“ — това бе техен израз — живеещи зад изоставената преса за сайдер. Двама възрастни и едно малко момиченце, което тичало голичко и бръщолевело като маймунче. Първоначално помислих, че са ученически измишльотини, децата обичат да приказват такива неща. Но щом го споменах на господин Лайдекър, той отвърна: „Да, разбира се. Това са Джаспър и Шърлий Ренсъм. Те са малоумни, но безобидни“. Каза го с безразличие, сякаш ставаше дума за обичайния селски идиот. „Ами какво ще кажеш за детето?“ — попитах го аз. — „И тя ли е слабоумна? Дали е ваксинирана? Защо не са я записали на училище? Някой направил ли си е труда да провери наследствеността й, дали получава необходимата за подрастващите храна?“ Това го накара да спре и да се замисли, разтревожи се. „Знаеш ли, Хелън, никога не съм се сещал за тези работи.“ Засрами се, такъв човек си беше.

На следващия ден след училище тръгнах с колата по пътя, намерих изоставената преса и започнах да ги търся. Беше точно както децата го бяха описали: онези бараки — те бяха доста по-зле, преди да ги постегнем. В къщата нямаше канализация и електричество, нито газово отопление. Водата се вадеше със стара ръчна помпа и само бог знае какви микроби имаше в нея. Преди да доставим дръвчетата, наоколо бе само едно кално парче земя. Шърлий и Джаспър си стояха там и ми се усмихваха, вървяха по петите ми, но не протестираха, когато влязох в колибата. Вътре за пръв път се изненадах. Очаквах да намеря хаос, но всичко бе изтъркано със сапунена вода, изключително добре поддържано — всички дрехи бяха сгънати и подредени като в аптека, леглата — също. И двамата бяха много прилежни по отношение на личната си хигиена, макар да пренебрегваха зъбите си.

— Добре обучени — казах аз.

— Да. Сякаш някой им бе втълпил първичните правила, което подкрепя теорията, че са били в някое лечебно заведение. За съжаление това обучение не се бе разпростряло до отглеждането на деца. Шарън бе мърлява, онази великолепна черна коса бе толкова кална, та цветът й бе станал жълтеникавокафяв, цялата сплъстена, полепнала с бодли. Когато я видях за първи път, тя се бе качила на една върба, увесила се бе на един клон чисто гола и държеше нещо лъскаво в ръце. Гледаше втренчено надолу с онези огромни сини очи. Приличаше, разбира се, на маймунче. Помолих Шърлий да я свали долу. Шърлий я повика…

— Извика ли нейното име?

— Да. Шарън. Нямаше нужда да си го измисляме. Шърлий продължаваше да я вика, молеше я да слезе, но Шарън въобще не й обръщаше внимание. Явно бе, че отсъстваше всякакъв родителски респект, те не можеха да я контролират. Накрая, след като се престорих, че не се интересувам от нея, тя долази долу, стоеше на разстояние и ме гледаше изпитателно. Не, не уплашено, напротив, изглеждаше много радостна да види нова физиономия. После направи нещо, което действително ме изненада. Блестящият предмет, който стискаше в ръце, се оказа буркан с майонеза. Бръкна с една ръка вътре, извади пълна шепа и започна да яде. Мухите подушиха храната и я налетяха. Взех буркана. Тя изкряска, но не много силно — копнееше да се подчинява. Обгърнах я с ръка. Това сякаш й се понрави. Смърдеше отвратително, приличаше на подивяло зверче, чували сме за тях. Но като изключим тези неща, тя бе страхотна — онова лице, онези очи.

Сложих я да седне на един пън, продължавах да не й давам буркана с майонеза и казах: „Това се яде с рибка или шунка. А не така“. Шърлий слушаше. Започна да се кикоти. Шарън започна да й подражава. Закикоти се и избърса мазните ръце в косата си. После изрече: „Аз го харесвам само“. Ясно като звънче. Това ме шокира. Бях предположила, че и тя е от „изоставащите в развитието си“, или говореше малко, или въобще не можеше да говори. Разгледах я по-внимателно и открих нещо — бърза реакция на очите й, начинът, по който реагираше на движенията ми. Определено бе по-развита от очакванията ми. Имаше и отлична координация. Когато я похвалих колко добра катерачка е, тя реши да ми покаже пак и се стрелна по дървото нагоре. Шърлий и Джаспър наблюдаваха и пляскаха с ръце. За тях тя си беше една играчка.

Попитах ги дали бих могла да я взема за няколко часа. Без да се замислят, те се съгласиха, въпреки че никога не ме бяха виждали. Липсваше органичната връзка родители — дете. Беше ясно, че са очаровани от нея, целуваха я и я мачкаха дълго, преди да тръгнем.

— Как реагира Шарън, когато я отведе?

— Не й хареса, но не оказа съпротива. Най-вече не й се понрави опита ми да я завия с одеяло. Много забавно — щом веднъж свикна с дрехите, тя отказваше да ги съблече. Сякаш голотата й напомняше каква е била.

— Сигурен съм, че е така — казах аз и си спомних за любовните сеанси на задната седалка.

— Всъщност тя се превърна в голяма почитателка на модата. Ровеше из моите списания и си изрязваше моделите, които й харесваха. Не можа да свикне с панталоните, винаги носеше рокли.

Рокли от петдесетте.

На глас изрекох:

— Как премина първото посещение у вас?

— Позволи ми да я хвана за ръчичката и се качи в колата, като че вече се бе возила на такова нещо. По време на пътуването се опитах да разговарям с нея, но тя само седеше и гледаше през прозореца. Щом пристигнахме вкъщи, тя клекна и се изака на алеята. Когато изохках, тя изглеждаше изненадана, като че правенето на тези неща си беше нещо съвсем обичайно. Очевидно бе, че никой не бе поставил никакви ограничения пред нея. Вкарах я вътре, сложих я да седне върху шкафа, измих я, започнах да реша масурите до момента, в който тя не запищя, като че я колеха. После я облякох в една от старите ризи на господин Лайдекър, сложих я на масата и й поднесох нужния обяд. Лапаше като хала. Слезе от стола и започна да прикляква отново. Завлякох я в банята, опитах се да й втълпя кое е правилно. Това бе началото. Вече разбираше, че се грижа за нея.

— Тя говореше ли гладко?

— Невинаги, което бе странно. Понякога от устата й се изливаха цели фрази, а друг път въобще не можеше да опише нещо простичко. Имаше огромни празнини в познанието за света. Когато се ядосаше, започваше да буботи и да обяснява с пръсти като Джаспър. Но не познаваше цялата азбука на знаците. Аз съм обучена на американската азбука на знаците, но нито тя, нито Джаспър я познаваха, въпреки че го бях научила на някои неща. Той притежаваше собствен примитивен език, когато изобщо си направеше труда да комуникира. Ето в такава среда се бе развивала тя, преди да я срещна.

— Оттам, та до доктор по психология — казах аз.

— Казах ти, че бе някакво чудо. Тя учеше невероятно бързо. Само за четири месеца непрекъснато обучение, тя започна да говори правилно, за три месеца се научи да чете. Тя бе готова за това. Празна чаша, очакваща да бъде напълнена. Колкото повече прекарвах с нея, толкова по-ясно ставаше, че тя не само не е „бавноразвиваща се“, ами е много талантлива. Изключително надарена. И предварително обучавана. От някой, който я бе учил да се вози на кола, да произнася цели фрази… а после оставил огромни дупки в познанието й за света. — Хелън бе престанала да говори и държеше ръка на устата си, дишайки тежко. — И всичко това за нищо.

Тя погледна към часовника на стената.

— Извинявай, но трябва да тръгвам. Ще пътувам с мотоциклета на Гейб. Той ми купи каска със собствени пари — как бих могла да му откажа? Бедното създание сигурно е извън себе си от притеснение. Бог знае какво очаква.

— Ще се радвам аз да те закарам.

Тя не отговори веднага.

— Е, добре. Трябват ми още няколко минути, за да затворя.

27

Къщата й бе огромна, с островръх покрив и градинско осветление, кокетно украсена с белосани орнаменти и отделена от пътя от цъфнала градина. Мотоциклетът на Гейб бе паркиран край предната тераса, до стар шевролет пикап и „Хонда Акорд“. Тя ме преведе до страничната врата и влязохме в кухнята. Гейб седеше до масата с гръб към нас и белеше царевични мамули. Слушаше рап, който гърмеше от старовремски магнетофон почти с размерите на хондата. Пред него купчината от мамули бе стигнала до брадичката му. Работеше бавно, но съсредоточено, спазвайки ритъма на музиката.

Тя го целуна по главата. Той я погледна с нещастен израз, копнеещ за съчувствие. Когато ме забеляза, нещастието се превърна в яд.

Тя намали звука на магнетофона.

— Какво става с него? — попита момчето.

— Не се дръж невъзпитано, Гейбриъл! Татко те учеше на по-добро поведение.

Споменаването на бащата го накара да заприлича на малко, изгубено дете. Той се нацупи, взе един мамул, разкъса обвивката и лениво разнищи копринените жилки.

Майка му каза:

— Доктор Делауер е наш гост. Ще останете ли за вечеря, докторе?

Нямах нужда от храна, но бях гладен за факти.

— За мен ще бъде удоволствие. Благодаря за поканата.

Гейб измърмори нещо недружелюбно. Музиката гърмеше все така силно и заглуши думите му, но изражението на лицето му бе недружелюбно.

— Изчисти и сервирай масата, Гейбриъл. Вероятно храната ще върне добрите ти маниери.

— Вече ядох, мамче.

— Какво вечеря?

— Пилешки пай, остатъка от картофите, пюре от грах и тиквения хляб.

— Целия хляб ли изяде?

Момчето се ухили.

— Ами, да.

— А за десерт?

— Сладоледа.

— Остави ли малко на своята майчица?

Усмивката угасна.

— Извинявай, мамо.

— Няма нищо, миличък. Трябва малко да поотслабна, направил си ми услуга.

Той протегна ръце над купчината мамули и я погледна умолително.

— Виж колко съм напреднал с работата. Мога ли да поизляза довечера?

Тя скръсти ръце и се направи на строга.

— Е, добре. Ще довършиш останалото утре. А домашните подготви ли си?

— Свършил съм ги.

— Всичко ли?

— Да, госпожо.

— Добре. Пуснат си под гаранция.

Той се изправи, хвърли ми заканителен поглед, който означаваше „А ти да се пръждосваш оттук“ и направи цяло шоу, пукайки ставите на пръстите си.

— Престани, Гейбриъл. Ще си съсипеш ръцете.

— Извинявай.

Целуна го отново:

— Хайде, марш сега.

Той тръгна към вратата и изрече с неудобство:

— Ъ-ъ, мамо?

— Сега пък какво?

— Мога ли да ида в града?

— Зависи какво си решил да правиш там.

— Ръсел и Брад се обадиха. Дават един филм.

— Кой?

— „Топ гън“.

— Кой ще кара?

— Брад.

— Е, добре, щом няма да шофира Ръсел. Ясна ли бях, млади момко?

— Да, госпожо.

— Хайде. И да не излъжеш доверието ми, Гейб. Да си вкъщи до единайсет.

— Благодаря. — Той изтрополи навън, толкова щастлив, че е свободен, та дори забрави да ме погледне строго.

Трапезарията бе голяма и мрачна, а уханието на лавандула се бе просмукало в стените. Мебелите бяха стари, изработени от черен орех. Тежки завеси се спускаха над прозорците. По стените висяха поизбелели семейни портрети в овехтели рамки, запълваха празните пространства — една живописна история на клана Лайдекър. Някога Хелън е била красавица. На снимките тя винаги бе с подчертано благородна усмивка, която може би никога повече нямаше да се възкреси. Четиримата й по-възрастни сина бяха рунтави дангалаци, които приличаха на нея. Баща им бе с руса брада и огромен гръден кош, предтеча на Гейб, който пък бе започнал живота си като гологлава, розова, кривогледа лоена топка. Шарън не присъстваше на нито една снимка.

Помогнах в сервирането на масата с китайски порцелан, сребро и ленени салфетки, зърнах калъф от китара на земята близо до китайски шкаф.

— Господин Лайдекър — отвърна тя. — Независимо че непрекъснато му повтарях да го махне, накрая винаги се озоваваше тук. Толкова хубаво свиреше, че наистина не му се сърдех. Сега просто съм го оставила тук. Понякога ми се струва, че музиката е онова, което ми липсва най-много.

Настроението й съвсем бе паднало, затова казах:

— Аз свиря.

— Така ли? Ами разбира се.

Отворих калъфа. Вътре имаше стар „Гибсън“, произведен през трийсетте, поставен в гнездо от син плюш. Предмет на колекционерство, със запазени инкрустации, дървото — полирано, златното покритие на грифа и ключовете за настройка блестеше като ново. Излъчваше миризмата на мокра котка, която старите инструменти обикновено добиват с времето. Извадих китарата, дръннах по струните, настроих ги.

Тя се бе върнала в кухнята и извика оттам:

— Ела тук, за да чувам.

Пренесох китарата, седнах до масата и изсвирих с пръсти няколко джазови акорда, докато тя приготвяше пилето и миш-маш от картофи, грах, царевица, както и прясна лимонада. Китарата притежаваше топъл, богат тон и аз изсвирих „Ла Мер“, използвайки хармоничния цигански аранжимент на Джанго.

— Много хубаво — каза тя, но бих могъл да се закълна, че джаза, дори и топлия джаз, не бе по вкуса й. Изсвирих нещо мелодично в стил кънтри в „Сол мажор“ и лицето й се подмлади.

Сложи храната на масата — огромни количества ядене. Оставих китарата настрана. Настани ме начело на масата, тя самата седна от дясната ми страна и нервно се усмихна.

Заемах мястото на покойника, почувствах, че нещо се очакваше от мен, някакъв протокол, който не се бях и надявал, че ще извършвам. От това, както и от церемониалния начин, по който тя сервира храната в чинията ми, ме налегна меланхолично настроение.

Тя си играеше с храната и ме наблюдаваше, докато се насилвах да ям. Ставах все по-нещастен, но между залъците успях да й направя комплименти и изчаках, докато изнесе чиниите и сервира ябълков пай.

— Снимката от дипломирането, която Ренсъм са успели да загубят. Шарън не даде ли и на теб такава?

— О, онази ли! — Раменете й се отпуснаха, очите й се напълниха с влага.

Почувствах се, сякаш съм хвърлил спасен удавник обратно в ледената вода. Преди да мога нещо да изрека, тя скочи и изчезна в хола.

Върна се, носейки снимка осем на десет сантиметра, в поставка от кафяво кадифе. Връчи ми я, като че даваше някаква светиня и стоеше наведена над мен, докато я разглеждах.

Шарън, цъфтяща, с тъмночервена шапка и наметало със златен пискюл и ширит на раменете, черната й коса — по-дълга, разпиляна по раменете, лицето й сияещо, без никакъв дефект. Събирателен образ на цвета на американските колежанки, гледащи в бъдещето с младежки оптимизъм.

Дали си е представяла бъдеще, застлано с рози? Или просто такава е била представата на някой фотограф от студентското градче за вкуса на гордите родители?

В долната лява част на снимката имаше надпис със златен шрифт.

АБИТУРИЕНТСКИ КЛАС 74-ТА

„ЖЕНСКИ УЧИТЕЛСКИ КОЛЕЖ «ФОРСАЙТ»“

ЛОНГ АЙЛАНД, НЮ ЙОРК

— Това е твоята Алма матер нали?

— Да. — Седна, държеше в скута си снимката. — Тя винаги бе искала да стане учителка. Сигурна бях, че „Форсайт“ е най-доброто училище за нея. С достатъчно високи изисквания и безопасно място, за да я приюти от шока при навлизането в живота — седемдесетте бяха много тежки години, а тя бе водила доста затворен живот. Хареса й там, стана пълна отличничка, завърши с грамота за първенец на випуска.

По-добре от Леланд Белдинг…

— Тя бе много умна — казах на глас.

— Тя бе страхотно момиче, Алекс. Не че в началото някои неща не бяха постигани с тежка борба — например ходенето в тоалетната и всички правила за поведение. Но аз се бях заинатила и се захванах здраво с това — получих чудесен опит за времето, когато трябваше да възпитавам собствените си момчета. Но всичко, свързано с интелектуалната дейност, тя поглъщаше като гъба.

— Твоите момчета как се разбираха с нея?

— Нямаше ревност като между родни деца, ако това питаш. Тя бе много нежна с тях, любвеобилна, като по-голяма сестра. А и тя самата не бе застрашена, защото се прибираше у тях всяка нощ. В началото трудно понасях това. Толкова ми се искаше да я осиновя, да стане изцяло моя и да й осигуря нормален живот. Но Джаспър и Шърлий я обичаха по свой начин, а и тя ги обичаше. Би било неправилно да разрушавам техния мир, да открадна от онези двамата единственото прекрасно нещо, което притежаваха. По някакъв начин те бяха дарени с едно съкровище. Мое задължение бе да го ошлайфам, да бъде в безопасност. Научих я да се държи като дама, купувах й красиви вещи — хубаво балдахинено легло, но ги оставях там при тях.

— Тя никога ли не остана да нощува у вас?

Поклати отрицателно глава.

— Изпращах я у тях. Така бе най-добре.

Години по-късно, когато бяхме заедно с нея, тя сама се бе изпращала у тях. „Спя неспокойно навсякъде другаде, освен в собственото си легло.“ Ранни навици… ранна травма…

— Тя си бе щастлива точно както си бяха нещата, Алекс. Тя процъфтя. Затова и не съобщих на властите. Някой си социален работник от големия град щеше да дойде, да хвърли един поглед на Шърлий и Джаспър и да ги вкара в някое заведение до края на живота им, а Шарън щеше да бъде отгледана като бройлер в някой дом за сираци. Попълване на документи и бюрокрация — тя вече бе спала между пукнатите стени. Моят подход бе най-добрият.

— Първенец на випуска — казах, като почуквах с пръст по снимката. — Със сигурност така изглежда.

— Бе удоволствие да я учи човек. Подлагах я на големи натоварвания, докато стане на седем, после я записах в моето училище. Тя се справи толкова добре, че всъщност бе начело на съучениците си, готова бе да премине направо в трети клас. Но социалните й умения все още бяха недостатъчни — тя се срамуваше от децата на нейната възраст, свикнала бе да играе с Ерик и Майкъл, които все още бяха бебета.

— Как се отнасяха другите деца с нея?

— Първоначално като към чудачка. Имаше множество жестоки нападки, но аз бързо ги прекратих. Тя не можа да стане много общителна, не бе това, което би нарекъл популярна, но все пак се научи да се включва при необходимост. Когато пораснаха, момчетата започнаха да забелязват колко е хубава. Но тя не обръщаше внимание, най-вече се интересуваше да получава отлични оценки. Искаше да бъде учителка, да постигне самата тя нещо. И винаги бе начело на класа, без заслугата за това да е моя. Защото, когато тръгна в прогимназията и гимназията в Юкайпа, тя бе пълна отличничка, включително в подготвителния курс и оценките й от тестовете бяха между най-високите в училището. Би могла да се запише навсякъде където поиска, не се нуждаеше от мен за приемането във „Форсайт“. Така и стана — дадоха й пълна издръжка и стипендия за ученето.

— Кога промени решението си относно учителстването?

— В началото на последния курс. Наблегнала бе на психологията. С този произход, би могъл да разбереш, защо тя се интересуваше от човешката природа. Но никога не продума, че наистина ще става психолог, докато не взе участие в „Дните на кариерата“ в университета в Лонг Айлънд. Представители на различни професии седят на маси, представят се и дават консултации на студентите. Там се срещнала с един психолог. Професор, който наистина успял да я впечатли. А очевидно и той също се впечатлил от нея. Казал, че от нея ще стане отличен психолог, бил толкова настоятелен, че чак й предложил спонсорство. Премествал се в Лос Анджелис и й гарантирал приемането в университета там, ако тя пожелаела. За нея това било истинско издигане — да се види като лекар.

— Как се казвал този професор?

— Тя никога не спомена името му пред мен.

— И ти въобще не я попита?

— Винаги бе потайна личност, казваше ми само онова, което искаше да знам. Бях разбрала, че най-лошият начин да разбереш нещо от нея, бе да я питаш. Искаш ли малко пай?

— С удоволствие, но наистина преядох.

— Е, аз пък ще си хапна малко. Жадувам за нещо сладко. Наистина копнея за това точно сега.

От половинчасовото разглеждане на семейните фотоалбуми не успях да науча нищо. Някои от снимките представяха Шарън хубава като дете, зашеметяваща като тийнейджърка, с майчинско отношение към момчетата. Когато казвах по нещо за снимките, Хелън мълчеше.

Към девет часа между нас се възцари някаква неловкост: като две деца, които бяха отишли по-далече от необходимото на първата среща, ние се отдръпнахме. Когато й благодарих за отделеното време, тя вече копнееше да види гърба ми. След пет минути бях напуснал Уилоу Глен, а след четиридесет и пет бях на магистрала номер десет.

Шарън — „Кралицата на лъжата“. Тя буквално бе израснала в калта, бе направила „нещо от себе си“ в изпълнение на Пигмалионската мечта на Хелън Лайдекър.

Тази мечта бе изтъкана от егоизъм — желанието на Хелън чрез Шарън да вдъхне живот на интелектуалните си фантазии. Но бе учудващо искрена за това. И бе изковала забележителна трансформация: едно диваче бе опитомено. Изваяно и излъскано до съвършенството на ученолюбието и доброто възпитание. До първото място в училищната класация. Първенец на випуска.

Но на Хелън никога не бяха дадени всички съставни части на мозайката, тя нямаше представа какво се бе случило през първите четири години от живота на Шарън. Времето за формиране на личността, когато се полагат основите и зидарията на характера и се втвърдяват.

Отново се сетих за оная нощ, когато я бях открил със снимката на мълчаливия партньор. Гола. Бе върнала развитието си в дните, преди Хелън да я открие.

В съзнанието ми изплува избухването на двугодишно момченце.

Ранна травма. Отприщване на ужаса.

Какъв е бил ужасът за Шарън?

Кой я бе отгледал през първите три години на живота й? Кой бе хвърлил мост през зейналата пропаст между Линда Лание и Хелън Лайдекър?

Двамата Ренсъм — те бяха твърде глуповати, за да й покажат какво е кола. Да я научат да говори.

Спомних си ги и двамата, как гледаха след мен и Гейб, докато си отивахме от калния двор. Едничкият им спомен от родителството бе едно писмо.

Вашето единствено малко момиченце.

Тя бе използвала същата фраза по отношение на друга двойка родители. Бонвивани от типа на Ноел Кауард, които никога не бяха съществували — поне в Манхатън, Палм Бийч, Лонг Айланд или Лос Анджелис.

Мартини в слънчевата стая.

Прозорци от восъчна хартия.

Двете реалности бяха на галактики разстояние — невъзможният скок между желаното и печалната реалност. Тя се бе опитала да прехвърли мост над онази бездна с лъжи и полуистини. Изфабрикувала си бе идентичност, слепвайки фрагменти от живота на други хора.

Дали се бе отървала от себе си в този процес?

Болката и срамът й вероятно са били ужасяващи. За първи път, откакто бе умряла, аз си позволих да изпитам истинска мъка за нея.

Фрагменти.

Откъс от Парк авеню, принадлежащ на родения в богатство Круз.

Историята на останалото сираче, вследствие автомобилна катастрофа, задигната от биографията на Леланд Белдинг.

Възпитано поведение и любов към ерудицията, получени от Хелън Лайдекър.

Без съмнение, тя бе стояла в скута на Хелън и бе поглъщала приказки за това, как „бездейните богаташи“ от Хемптън се държат благовъзпитано. Бе подчертала познанието си като студентка във „Форсайт“, шляейки се покрай високите порти на ширналото се имение на брега на океана. Колекционирайки духовни представи като парченца счупена мидена черупка — видения, които са й позволили да ми обрисува толкова живата картина на шофьори и подли гувернантки, две малки момиченца около басейна.

Шърлий. Джоан.

Шарън. Джийн.

Тя бе извъртяла историята за удавената близначка един път за Хелън, втори път за мен, лъжейки — онези, които уж обичаше — с лекотата, с която решеше косата си.

Псевдоблизначество. Проблеми със самоличността. Две малки момиченца, които ядат сладолед. Два огледални образа на близначки.

Псевдораздвояване на личността. Елмо Касълмайн бе сигурен, че Шърлий е родена като инвалид, което означаваше, че тя не би могла да бъде едно от децата, крито бях видял на снимката с назъбените краища. Но той се позоваваше на информация, предложена му от Шарън.

Или се самозалъгваше. Не че имах някаква причина да се съмнявам в него, но вече бях станал алергичен към предоверяването.

А кое доказваше, че жената инвалид бе наистина близначка? И въобще, че има някакви роднински връзки? Двете с Шарън имаха най-обща физическа прилика — цвят на косата и очите, които аз бях приел като доказателство за сестринство. Бях приел на доверие онова, което Шарън ми бе разказала за Шърлий, защото по онова време нямах никаква причина да не го направя.

Шърлий. Ако въобще това бе нейното име.

Шърлий, с две „и“ на края. Шарън бе повдигнала въпроса за двете „и“. Нарекла я е на името на своята осиновителка.

Пак символизъм.

Джоан.

Друго измислено име.

„През цялото време“ — бе казала Хелън — „си въобразявах, че я разбирам. Сега си давам сметка, че се бях заблуждавала. Едва съм я познавала.“

Добре дошла в клуба на заблуждаваните, даскалице.

Знаех, че начинът, по който бе живяла и умряла Шарън, бе програмиран от нещо, което се бе случило преди Хелън да я намери кикотеща се, омазана в майонеза.

Ранното детство…

Пих кафе, шляех се по затънтени алеи. Мислите ми се насочиха към Дерън Бъркхалтър и главата на баща му, която тупва на задната седалка, като кървава плажна топка…

Ранното детство.

Недовършена работа.

Мал бе сподавил още една победа — той бе купил нов мерцедес и Дерън щеше да израсне като богатско момче. Но всичките пари на света не биха могли да изтрият тази картина от съзнанието на двегодишното дете.

Замислих се за всички осакатени, изтерзани деца, които бях лекувал.

Крехки телца, захвърлени в бурята на живота като цветенца на глухарче. Сетих се за нещо, което един пациент ми бе казал. Горчивият коментар за сбогом на някога самоуверения човек, който току-що бе заровил единственото си дете: „Ако съществува Бог, той притежава отвратително чувство за хумор“.

Дали някакъв черен виц не бе определил първите години от детството на Шарън? Ако е така, кой бе комедиантът?

Едно провинциално момиче на име Линда Лание бе половината от биологическото уравнение, кой бе доставил останалите двайсет и три хромозома?

Някой холивудски неудачник, или пък някой женкар? Акушер, който в извънработно време скришом изчегъртва живот? Някой милиардер?

Седях в кафенето и дълго мислих. И продължавах да се връщам към Леланд Белдинг. Шарън бе израснала върху земя на „Магна“, живяла бе в къща на „Магна“. Майка й бе правила любов с Белдинг — момчетата от офиса го знаеха.

Мартинита в неговата слънчева стая?

Но ако Белдинг бе неин баща, защо я бе изоставил? Поднесъл им я бе на длан, в замяна на права за настаняване на неговата земя и книжни пари в неподпечатан плик.

Двайсет години по-късно — къщата, колата.

Повторно обединение?

Накрая бе ли я припознал? Направил ли я бе наследница? Но за него се предполагаше, че е умрял шест години по-рано. А какво е станало с другата наследница — другата малка любителка на сладолед?

Двойно изоставяне? Два мръсни парцала?

Разсъждавах върху малкото, което ми бе известно за Белдинг: обсебен от машините, точността. Отшелник. Студен.

Достатъчно безчувствен, за да унищожи майката на децата си?

Хипотетично. Глупаво. Изпуснах лъжицата си. Звукът проби тишината на паркинга за камиони.

— Добре ли сте? — попита сервитьорката, надвесена над мен с кана за кафе в ръка.

Вдигнах поглед.

— Да, разбира се. Добре съм.

Изражението й говореше, че това вече го е чувала.

— Още? — Приготвила бе каната.

— Не, благодаря. — Подадох й парите, станах и напуснах заведението.

28

Пристигнах вкъщи малко след полунощ, възбуден и измъчван от догадки. Майло рядко заспиваше преди един. Позвъних у тях. Рик вдигна телефона, говореше с онази вечно съмняваща се уморена бдителност, придобита през годините, прекарани в „Бърза помощ“.

— Доктор Силвърман слуша.

— Рик, Алекс е.

— Алекс. О! Кое време е?

— Дванайсет и десет. Извинявай, че те събудих.

— Няма страшно, не се притеснявай. — Прозявка. — Алекс? И все пак колко е часът?

— Дванайсет и десет, Рик.

Дълбока въздишка.

— О, да. Мога сам да видя. Часовникът показва същото. — Нова прозявка. — Просто си легнах преди час, Алекс. Изкарах двойна смяна. Няколко часа сън, преди следващия ритник. Трябва да съм попрекалил с работата.

— Разумно обяснение на умората, Рик. Отивай да спиш.

— Не. Ще взема един душ, ще похапна. Майло не е тук. Отиде на нощно дежурство.

— Нощно дежурство ли? Не го бе правил известно време.

— Не се бе налагало. Шефът. Вчера Трап смени правилата. Свиня.

— Това са номера.

— Не се притеснявай, Алекс, голямото момче ще излезе непокътнато. Доста бе нервен, придоби онзи израз в очите — като на питбул.

— Познавам го. Добре. Ще го потърся в участъка. За всеки случай, моля те, остави му бележка да ми се обади.

— Ще бъде изпълнено.

— Лека нощ, Рик.

— Добро утро, Алекс.

Обадих се в следователския отдел. Ченгето, което вдигна, звучеше по-сънено и от Рик. Съобщи ми, че детектив Стърджис е навън и няма представа кога ще се върне.

Легнах си и заспах смъртно уморен. Събудих се в седем, чудейки се какъв напредък е постигнал Трап в разследването на убийствата у Круз. Когато излязох на терасата, за да взема вестниците, Майло вече бе там, излегнат на един шезлонг, четеше спортните новини.

— Какво става с „Доджърс“, юнако. — Гласът, който излезе от гърлото ми, принадлежеше на някой друг.

Наведе вестника, погледна ме, после обърна поглед към долината.

— Какво става с гласа ти?

Вдигнах рамене в недоумение.

Той въздъхна дълбоко, все още наслаждавайки се на гледката.

— Това е хубав живот. Нахраних рибата — мога да се закълна, че оня златисто-черен здравеняк вече има зъби.

— Обучавал съм го с примамка за акули. Как е животът по време на нощното дежурство?

— Екстра. — Той се изправи и протегна. — Кой ти каза?

— Рик. Търсих те снощи, събудих го. Имам чувството, че Трап се е върнал към военната тактика.

Той измърмори нещо. Влязохме в къщата. Приготви си купичка овесени ядки с мляко, изправи се до бюфета и го излапа наведнъж, без да спре и да си поеме дъх.

— Дай ми салфетка. Да, нощното дежурство е супер. Попълване на документация по случаи, които другите момчета от полицията съвсем целенасочено избягват, куп наркомани и пияни шофьори. Залових двама, но после се оказа, че не били от постоянните ни клиенти, а просто случайно се надрусали. Е, все пак проверих два хетеросексуални трупа. — Той се засмя. — Ние всички се разлагаме еднакво. — Отиде до хладилника, извади кутия портокалов сок, сипа една чаша за мен, а запази останалото за себе си.

— На какво дължа удоволствието? — попитах аз.

— Карах си към къщи, прослушвах ефира и чух нещо интересно на честотата на Бевърли Хилс — съобщение за обир на „Норт Кресчънт Драйв“.

Той изрецитира адреса.

— Къщата на Фонтейн — казах аз.

— Именно, зеленият замък. Пристигнах, за да хвърля едно око. Познай кой се оказа детективът? Нашето старо приятелче Дики Кеш. Пробутах му една историйка, че може би това има връзка с убийствата в Брентууд и се сдобих с основните подробности. Незаконните влизания понякога стават и в ранни зори. Изискана работа, имало е алармена система последна дума на техниката, но кабелите били срязани и фирмата за охрана изобщо не разбрала. Обирът бил открит само защото един от съседите забелязал, че вратата към задната алея е отворена — нашият приятел си е играел на Джеймс Бонд, без съмнение. Кеш ме пусна вътре в къщата. Онези двамата са имали много изискан вкус — в господарската спалня на стената — огромни, розови устни, от които тече мъзга. Списъкът на липсващите вещи е съвсем типичен за квартала — порцелан и сребро, няколко широкоекранни телевизора, стереоуредба. Но при обира са оставени множество скъпи вещи: още три телевизора, бижута, кожени дрехи, по-качествено сребро — и всичко е било доста лесно за пренасяне. След цялото това рязане на кабели — не е голяма плячка. Дики бе заинтригуван, но не бе склонен да се занимава по-задълбочено, поради отсъствието на жертвите и фактът, че те не са били достатъчно благовъзпитани да си оставят адрес за съобщения в неговия отдел.

— Какво е станало с музея в подземието?

Той прокара ръка по лицето си.

— Дики не знае за никакъв музей, аз пък се почувствах гузен и не го уведомих. Той наистина ми показа асансьора, но нямаше нито ключ, нито код за достъп, който да използваме — дори не бе включен в указанията на фирмата за охрана. Но ако въобще някога успеят да се доберат долу, десет към едно, че мястото ще прилича на Помпей след изригването на вулкана.

— Съединяване на липсващи краища — казах аз.

Той кимна.

— Въпросът е кой го е направил?

— Да имаш някаква представа къде са Фонтейн?

— На Бахамските острови. Пътуване първа класа от Лос Анджелис до Маями и оттам до Насау. Продължили са нататък, но чиновникът от агенцията или не можеше, или не трябваше да ми каже къде. Нямах друг начин да разбера. Моето предположение е някой от малките отдалечени острови — лоши телефонни връзки, питиета с ром, наречени на имената на птици и маймуни, банки, в сравнение с които швейцарските са недискретни. Обстановка, в която някой, който плаща в брой би могъл да остане дълго време, чувствайки се удобно.

Той изпи джуса, после дояде кашата, вдигна купичката към устните си и изпи млякото.

— А ти къде беше, все пак? И защо си ме търсил снощи?

Разказах му наученото в Уилоу Глен.

— Странно, много странно. Но не намирам каквото и да е криминално деяние, освен че като дете е била отвлечена. Нещо да съм изпуснал?

Поклатих глава.

— Бих искал да споделя някои мисли с теб.

Той отново си напълни купичката.

— Споделяй.

— Да приемем, че Шарън и близначката й са били плод на връзка между Леланд Белдинг и Линда Лание — история с момиче за парти, която отива по-далече от обичайното. Според Кроти, той я е отделял от останалите. Тя имала навик да ходи в офиса му. Линда запазила в тайна бременността, защото се притеснявала, че Белдинг ще я принуди да абортира.

— Откъде е можела да знае?

— Вероятно й е било известно, че той не понася деца, а може и да е направила едно логично заключение — Белдинг бил студен човек, отбягвал връзките. Последното нещо, което би му се искало, е наследник, когото сам не е планирал. Е, дотук има ли някакъв смисъл?

— Продължавай.

— Кроти видял Лание и Нюрат заедно — играели си на влюбени гълъбчета. Какво ще кажеш, ако Нюрат е бил нейния лекар, както и неин любовник — срещали са се на професионално ниво, но са стигнали по-далече.

— Темата на клипа.

— Клипът бе карикатура на техните отношения, сбито действие за сдобиване с потомство.

Той се облегна назад и остави на масата лъжицата си.

— Започнала е като момиче за парти при Белдинг, задълбочава отношенията. Започва с Нюрат като пациент и пак ги задълбочава.

— Била е красива, но не само това. Специалистка по съблазняване. Все трябва да е притежавала нещо по-специално, та Белдинг да я предпочете пред всички останали момичета. Като неин гинеколог, вероятно Нюрат е бил между първите, узнали за бременността — вероятно първият. Ако е бил влюбен в нея, и е открил, че носи детето на някой друг, вероятно се е разгневил, започнал е да ревнува. Ами ако е предложил да й направи аборт, а тя е отказала? Тогава той заплашил, че ще съобщи на Белдинг. Линда била в безизходица. Споделила с брат си и неговият интригантски ум сътворил следния шантаж: да съблазни Нюрат на филм. Така ще се сдобие с необходимото средство. Кейбъл работел във филмово студио, имал достъп до оборудването. Вероятно не е имал проблем да снима филма.

Майло се замисли продължително над моята версия и накрая каза:

— А Кейбъл, който и без това бил интригант, решил да спечели допълнително — да продаде копие от порноклипа на някой колекционер.

Кимнах.

— Гордън Фонтейн или някой друг, който впоследствие му го продал. Години по-късно, Пол Круз попада на клипа, вижда приликата с Шарън и става любопитен. Но така прескачаме голям период от време. Да се върнем на Линда. Когато бременността й станала очевидна, тя напуска града, ражда близначета някъде между пролетта и лятото на петдесет и трета. Вече решила, че е по-безопасно да съобщи на Белдинг. Да абортираш зародиш е едно, да се отречеш от две прекрасни момиченца — съвсем друго. Може би братко Кейбъл е изградил нейната самоувереност — видения на доларови знаци вероятно са затанцували пред неговите очи. Линда посещава Белдинг, показва му бебенцата, излага своите искания: „Направи от мен почтена жена, или плати достатъчно пари, така че дечицата, чичко Кейбъл и аз да заживеем щастливо оттук нататък“.

Майло кисело ме погледна.

— Прилича на онзи тип глупави мошеници, вечни неудачници, които се стремят да кярят от всичко. Тъпа история, която ти скалъпваш от парченцата, след като те са свършили на ешафода.

— Наистина бе глупаво. Джонсън са били играчи на дребно. Подценили са заплахата, която представляват за Белдинг. Близначките са щели да бъдат единствените му наследници. Цялото му богатство било заложено на карта — чудовищна загуба на контрол за човек, свикнал да бъде господар на собствената си съдба. Този тип не е бил привърженик на споделянето на богатството с други, никога не е продавал акции от своя бизнес. Докато Линда му е говорела, той вече е замислял какво да прави. Но не го показал — надянал щастливата маска, престорил се на радостен татко. Купил им кола, кожи, скъпоценности, с една дума — райски живот. И всичко, което поискал в замяна, било те да запазят бебетата в тайна, до момента, когато той можел да се покаже пред обществото — така спечелил малко време. Джонсън се съгласили — чифт селяндури в царството на кривите огледала. И така до деня, в който умрели. А близначките останали тайна.

— Жестоко — каза Майло.

— Но има смисъл, нали? Хюмъл и Де Гранцфелд били момченцата на Белдинг. Детективи от отдела за наркотици, в чудесна позиция да скалъпят фалшив удар с дрога. Подпомагани финансово от Белдинг, те могли да се снабдят с огромно количество хероин. Оставили униформените полицаи навън, отишли сами в апартамента, за да инсценират стрелбата и да подготвят сцената на престъплението. Но отърваването от Линда и Кейбъл решавало само част от проблема на Белдинг. Той все още бил притиснат от две бебета, които не желаел. В най-добрия случай отглеждането на близнаци е предизвикателство. За някой като Белдинг такава перспектива би го разбила. И затова той се доверил на навика — купил своя изход от положението. Сделката му с Ренсъм била много по-евтина от всяка друга, която би бил принуден да сключи с Линда и Кейбъл. Същото уредил с близначката на Шарън и някоя друга двойка. Някоя кална бърлога. Без Хелън Лайдекър. Другото момиченце се превръща в инвалид или…

— Да уреди убийството на майката на собствените си деца, после да ги продаде. Свръхжестоко.

— Той е бил безмилостен човек, Майло, мизантроп, който предпочитал машините пред хората. Никога не се оженил, никога не установил нормални връзки, свършил като отшелник.

— Така е според измислената книга.

— Така е според всички. Сийман Крос просто разголи истината. А и ти знаеш, че бебета биват изоставяни непрекъснато. По най-различни причини. Ла Каса де лос Ниньос бе претъпкана от такива като тях.

— Защо точно Ренсъм? Каква връзка би могъл да има един милиардер с хора като тях?

— Може би никаква. Когато казах, че Белдинг е вършил тези неща, нямах предвид буквално. Вероятно никога не си е цапал ръцете, ползвал е посредници като Били Видал, който да уреди нещата — това е била неговата специалност: да наема хора за нуждите на Белдинг. Кой знае къде ги е намерил? Но това, че са били умствено недоразвити е било един плюс, а не минус. Те били пасивни, послушни, нямало вероятност да станат алчни или пък да започнат да задават въпроси. Едва могат да мислят, инати са и пазят тайни. Или забравят. Видях го с очите си вчера. И като връх на всичко, те били анонимни — никой от тях дори не знае рождената си дата, нито една правителствена организация ги няма в списъците си. Не и до седемдесет и първа, когато Шарън заминала да учи в колеж и Хелън Лайдекър решила, че те се нуждаят от допълнителна защита и на своя глава подала молба в „Меди Кал“ и „Социална помощ“. Ако не го бе сторила, никога нямаше да ги открия.

— Ами ако Ренсъм не е кръстила инвалидното момиче на името на Шърлий?

— Възможно е. Но да приемем, че е било така. Предаването на дете в ръцете на Шърлий и Джаспър било равно на унищожаване самоличността му. Вероятно Белдинг не е очаквал тя да оживее. Но Хелън Лайдекър я открила, възпитала и изпратила по широкия свят.

— Изпратила я при Круз.

— Круз я срещнал в университета в Лонг Айланд, престорил се на алтруист. Но той бил хищник — развратник, облечен във власт, винаги нащрек за нови жертви. Може би е бил привлечен от красотата на Шарън или вероятно вече е бил гледал порноклипа на Линда Лание и се втрещил от приликата. Дал й възможност да говори за себе си, видял колко уязвима била по отношение на произхода си и ставал все по-любопитен. И двамата са пример за контрол на съзнанието: тя, моделирана от Хелън, без истински корени. Той, ласкаещ се да играе ролята на Свенгали.

Майло стана и си донесе бира.

Докато пиеше, казах:

— Взел я под крилцето си. Убедил я, че ще стане страхотен психолог — нейните оценки правели това възможно — довел я в Калифорния, настанил я в университета, намърдал се като неин наставник. Той ръководел нейните случаи, което винаги включва и някаква терапия. Обърнал го на интензивна терапия. За Круз това означавало ексцентрична комуникация, хипнотични манипулации. Като много хора, срамуващи се от произхода и самоличността си, тя била отличен обект за хипнотизиране. Ролята му на властник във взаимоотношенията им увеличили нейната възприемчивост. Той я върнал назад в годините, добрал се до спомени от ранното й детство, които го заинтригували. Някакъв вид ранна травма, за която тя не знаела, когато била в съзнание — може би и нещо за Белдинг. Круз започнал да души.

— И да прави филми.

Кимнах в знак на съгласие.

— Съвременна версия на клипа на нейната майка, като част от „терапията“. Круз вероятно й го е показал, уж с цел да я приобщи към корените й — към майчината любов. Нейната игра я поставяла под негов контрол. Той изграждал една част от нея, като унищожавал друга. Използвайки хипнозата, той би могъл да предложи амнезия, държейки я съзнателно в неведение. Унищожил е онова, което тя знаела за самата себе си. Той я подхранвал с късчета от нейното подсъзнание на пресметнати порцийки, поддържал е нейната зависимост и несигурност. Психологическа война. Няма значение какво си видял във Виетнам, той бе специалист в това отношение. И когато настъпил подходящият момент, той я насочил към Белдинг.

— Много пари, дълготраен контрол.

— Мисля, че знам точно кога се е случило, Майло. През лятото на седемдесет и пета. Тя изчезна за два месеца, без обяснения. Когато след това я срещнах, имаше спортна кола, къща, дяволски разточителен начин на живот, студентка без работа. Първата ми мисъл бе, че Круз я издържа. Тя го знаеше, дори се пошегува. Разказа ми оная история с наследството, която вече знаем, че е пълна измислица. Но може би в известен смисъл е имало някаква частица истина. Тя предяви претенции към рождените си права. Но това изигра разрушителна роля в съзнанието й, подчерта проблемите със самоличността й. Когато я намерих, взряна в снимката с близначките, тя се намираше в някакъв транс, почти каталепсия. Когато осъзна, че стоя там, тя полудя. Бях сигурен, че отношенията ни са приключени. После ми се обади, помоли ме да отида и ми се нахвърли като нимфоманка. Години по-късно го е правила и с пациентите си — пациенти, с които я е свързвал Круз. Тя никога не получи собствен лиценз, остана негова асистентка, работеше в кабинети, които той наемаше за нея.

Чувствах, че собствената ми ярост нараства.

— Круз е имал възможност да й помогне, но всичко, което копелето свърши, бе да си играе с мозъка й. Вместо да я лекува, той я накарал да опише собствения си случай, като някаква фалшива история и да я използва за дисертацията си. Вероятно такава е била представата му за шега — да си пъха носа в установените правила.

— Има един проблем — каза Майло. — През седемдесет и пета Белдинг отдавна бил умрял.

— Може би не.

— Крос си призна, че е лъгал.

— Майло, не знам кое е истина и кое не. Но дори и Белдинг да е бил мъртвец, „Магна“ била жива. Огромни пари и власт. Да кажем, че Круз се е облегнал на корпорацията. На Били Видал.

— Защо са го оставили да се развява с тази тайна дванайсет години? Защо са го оставили жив?

— Мислих върху това, но все още не мога да намеря отговор. Единственото, което ми идва на ум е, че Круз има нещо общо със сестрата на Видал, нещо, което те не могат да рискуват да излезе на бял свят. Тя спечели професурата му, настани го за шеф на факултета. Казано ми бе, че това е било възнаграждение — той лекувал едно от децата й, но в некролога на съпруга й не се споменават деца. Може да се е омъжила повторно и да е родила, бях решил да го проверя, преди да тръгна за Уилоу Глен.

— Може би работата с Блелък е само прикритие. Видал се крие зад сестра си, а плащането идва от „Магна“ — каза Майло.

— Може би, но това не обяснява все още защо са го оставили да се занимава с цялата работа дванайсет години.

Той се изправи, закрачи из кухнята, изпи бирата, взе си друга.

— Е, какво мислиш?

— Мисля си, че си напипал нещо там. Но също си мисля, че може никога да не стигнем до дъното на тази работа. Хора, които от трийсет години са в гроба. И всичко зависи от това, дали Белдинг е бащата. Как, по дяволите, ще го провериш?

— Не знам.

— Защо Ренсъм се самоуби?

— Може би от мъка по смъртта на Круз. А може и да не е било самоубийство. Знам, че няма доказателства, само хипотетично.

— А убийствата у Круз? Както вече каза, Расмусен не прилича на масов убиец.

— Единствената причина, поради която обсъждаме Расмусен е, че той е говорил какви ужасни неща е вършил по времето около убийствата у Круз.

— Не е точно така. Онзи боклук имаше досие, убил е собствения си баща. Харесаха ми всичките тези психоистории, които сервира — за това, че отново убивал баща си.

— Нека да парафразирам един експерт: „Това не е доказателство, братле“. При така създадената биография на Расмусен, ужасни неща би могло да означава какво ли не.

— Шибан геврек — рече той. — Въртим се в кръг.

— Има някой, който би могъл да ни изясни нещата.

— Видал?

— Жив и здрав в Ел Сегундо.

— Правилно. Нека просто да влезем с валсова стъпка в офиса му и да съобщим на слугата на асистента на неговата секретарка, че искаме аудиенция при великия бос — приятелско разговорче за изоставянето на едно дете, рекет, наследнически права, масово убийство.

Вдигнах ръце и тръгнах да си взема бира.

— Не ставай кисел — извика той след мен. — Просто се мъча да следвам логиката на нещата.

— Знам, знам. Но е отвратително.

— Кое — начинът, по който умря, или нещата, които вършеше, докато беше жива?

— И двете, сержант Фройд.

— Още нещо. Снимката на близначките — колко годишни бяха момиченцата там?

— Около три.

— Значи не са могли да бъдат разделени още при раждането, Алекс. Което показва, че или и двете са били отглеждани от някой друг, или и двете са били дадени на Ренсъм. Е, какво, по дяволите, се е случило със сестрата?

— Хелън Лайдекър въобще не спомена за друго момиченце, живяло в Уилоу Глен.

— Ти попита ли я?

— Не.

— Не й ли каза за снимката?

— Не. Тя изглеждаше…

— Честна?

— Не. Просто не успях.

Не каза нищо.

— Добре де — пошегувах се аз. — Прати ме в началния курс по водене на разпити.

— Стегни се. Просто се мъча да добия ясна представа.

— Ако успееш, сподели я с мен. По дяволите, Майло, а може би идиотската снимка въобще не е на Шарън и сестра й. Вече не знам кое, по дяволите, е истинско.

Остави ме да се успокоя и каза:

— Преди да започнеш да се самопрезираш, Алекс, защо не вземеш да се обадиш на тази дама Лайдекър? Питай я за снимката и ако получиш съмнителна реакция, това ще ти докаже, че тя не е била толкова искрена. Което би могло да означава допълнителни потайности — например че една от близначките е била ранена при съмнителни обстоятелства и тя се мъчи да предпази някого.

— Кого? Ренсъм ли? Не ги виждам като мъчители на деца.

— Не мъчители — небрежни хора. Самият ти каза, че те не стават за родители, едва са успели да се оправят и с едно дете. За две и дума не е можело да става. Ами ако в погрешния момент са гледали на другата страна и едно от децата е пострадало при нещастен случай?

— Като например удавяне?

— Да.

Зави ми се свят. Бях изтощен от предишната нощ, все още бях и без това замаян…

Майло се напред и ме потупа по рамото.

— Не се терзай. Дори и да не го представим пред съда, винаги можем да го продадем на киното. Само покажи пътя на Дики Кеш и работата е готова.

— Обади се на моя агент — отвърнах му аз.

— Кажи на твойте хора да се обадят на мойте хора, а ние с теб да си похапнем кифлички.

Насила се усмихнах.

— Успя ли да провериш регистъра на Порт Уолас?

— Не още. Ако не бъркаш, че Лание си е отишла у дома да роди, родният град е идеалното място — ако приемем, че тя никога не е чела Томас Уулф. Какво ще кажеш ти да се обадиш там и да видиш какво ще излезе? Започни с Търговската палата и открий имената на всички болници, работили през 53-та. Ако имаш късмет и те все още пазят тефтерите, малка лъжа би свършила работата — кажи им, че си някакъв чиновник. Ще направят всичко, само за да се отърват от теб. Ако нищо не излезе, опитай с регистъра на окръга.

— Обади се на Хелън, обади се в Порт Уолас. Още някакви нареждания, сър?

— Хей, ти пожела да се правиш на хрътка, развий вкус към еднообразието.

— А към безопасното?

Начумери се.

— Правилно, Алекс. Само си спомни на какво приличаха Круз и момичето Ескобар. И с каква скорост Фонтейн се изнесоха в страната на кокосовите орехи. Ако си прав дори за една десета от нещата, имаме си работа с хора с прекалено дълги ръце.

Направи кръг с палеца и показалеца си, освободи пръста, сякаш си чистеше прашинка.

— Пууф. Животът е крехко нещо — това го научих от началния курс по философия. Стой си вкъщи. Дръж вратите заключени. Не взимай бонбончета от непознати.

Той изми купичката и я сложи върху сушилнята. Канеше се да си тръгва.

— Ти на къде си се запътил?

— Има нещо, което трябва да проследя.

— Нещото, което не ти позволява да се обадиш в Порт Уолас? Дебнеш дивеча, наречен Трап?

Той ме погледна навъсено.

— Рик ме увери, че ще го хванеш.

— Рик да се ограничи с рязането на хора за удоволствие и пари. Да, прицелил съм се в тестисите, но открих празно място. Като връх на всичките му грехове, имал и влечение към жени от непълнолетен вид.

— Колко непълнолетен?

— Тийнейджърска стръв за затворници. Когато бил в отделението в Холивуд, здраво бил нагазил в групата на „Полицаите скаути“ — издействал си препоръка от управлението за обществена служба на повикване. Част от задълженията му били да покровителства някои от най-миловидните млади дами скаути.

— Как го откри?

— Класически източник — недоволен бивш служител. Жена — офицер. Испанка, няколко години след мен в академията. Работела в Холивуд. Напуснала по майчинство. Като се върнала, Трап направил живота й толкова невъзможен, че станала нетрудоспособна поради стрес и напуснала. Преди няколко години се натъкнах на нея в центъра на града в последния й работен ден. Докато се ровех в паметта си в преследване на Трап си спомних. Тя наистина го мразеше. Открих я и я посетих. Омъжена е за счетоводител, сдобила се е с дебеличко бебенце, живее добре в Сайми Вели. Но дори след толкова години, само като се заговори за Трап, очите й изхвръкват от орбитите. Той я опипвал редовно, правел расистки забележки — как мексиканките губели девствеността си още преди да им паднат млечните зъби — и всичко това изречено с мексикански акцент.

— Защо не е подала рапорт?

— Защо всичките онези деца от Ла Каса де лос Ниньос не казват на никого какво им се случва? Страх. Заплахи. И досега в града не вярват на сексуалния тормоз. Попълването на оплакване би означавало целият й интимен живот да бъде изложен пред отдела за вътрешните разследвания и пресата, щяха да я разчленят на късчета. Сега вече е с повишено съзнание. Разбрала колко лошо е била потискана и е пълна с ярост. Но не е разговаряла по въпроса с никого — разбира се, не и с мъжленцето. След като изля мъката си, тя ме закле да не я вкарвам в неприятности, и сега имам знание, което не мога да употребя. Но ако успея да открия потвърждение, на копелето няма да му се размине. — Той тръгна към вратата. — И това е, приятелю мой, нещото, към което аз избирам да насоча извънучебното си внимание.

— Успех.

— Да. Ще работя от края — може би всичко е свързано и ние с теб ще се срещнем в Глакамора. Междувременно, пази си задните части.

— И ти също, Стърджис. Твоите не са устойчиви срещу унищожение.

Взех номера на Хелън Лайдекър от информацията в Сан Бернардино. Никой не отговори. Отегчен, но и облекчен — нямах склонност да изпитвам нейната почтеност — намерих атлас на Съединените щати и потърсих Порт Уолас, Тексас — в най-южната част на щата, точно на юг от Ларедо. Черно петънце в тексаската част на Рио Гранде.

Обадих се на оператора за кода на областта Южен Тексас, набрах 512 и се свързах с информацията. Попитах за телефонния номер на Търговската палата в Порт Уолас.

— Една секунда, сър — чух провлечения отговор, последван от щракване и няколко писукания на компютър. — Няма такъв в указателя, сър.

— Има ли някакви правителствени офиси, регистрирани в Порт Уолас?

— Ще проверя, сър. — Щрак. — Пощенската служба на САЩ, сър.

— Ще го взема.

— Почакайте за номера, сър.

Обадих се в пощата. И оттам никой не отговори. Проверих си часовника. Осем сутринта тук, значи там е с два часа по-късно. Може би вярваха в спокойния живот.

Обадих се отново. Нищо. Толкова по въпроса за изпълнението на задълженията. Но имах още много работа.

В изследователската библиотека Доналд Нюрат присъстваше само в един списък — публикация от 1951-ва за раждаемостта, издадена от университетската печатница и запазена в другия край на градчето в биомедицинската библиотека. Датата и темата съвпадаха, но бе трудно да се съгласува един човек, правещ аборти, с автора на нещо толкова научно. Въпреки това, аз се насочих към „Био Мед“, консултирах се с „Индекс Медикус“ и открих още две статии за раждаемостта, написани през 1951-ва и 52-ра от Доналд Нюрат с адрес в Лос Анджелис. В указателя на Медицинската асоциация в Лос Анджелис се предлагаха снимки на членовете. Намерих изданието от 51-ва и се натъкнах на Нюрат.

Лицето му изникна в паметта ми. Пригладената му коса, тънките като молив мустачки и киселото изражение на лицето, сякаш се бях отнесъл лошо с него. Или може би бе живял твърде близо до ръба.

Кабинетът му е бил в Уилшър, точно както каза Кроти. Член на асоциацията на медиците, завършил първокласно медицинско училище, отлично поведение и отношение с колегите, академично назначение в училището, което едва ли би ми свършило работа.

Двете лица на д-р Н.

Още една объркана самоличност.

Побързах към книгохранилището на „Био Мед“ и намерих книгата и двете му статии. Първата бе компендиум на тогавашните изследвания на раждаемостта. Осем глави от други автори, последната от Нюрат.

Изследванията му включваха лечение на бездетни с инжекции от хормони за стимулиране на овулацията — революционен метод през период, когато женската раждаемост си оставаше медицинска загадка. Нюрат подчертаваше това, изреждаше предишни методи на лечение — разбира се, напълно безуспешни.

Въпреки че изследователите бяха започнали да правят връзка между половите хормони и овулацията още в началото на трийсетте години, експериментите се бяха ограничили до животни.

Нюрат бе направил следващата крачка. Той бе инжектирал шест бездетни жени с хормони, получени от яйчниците на женски трупове. Комбинирал инжекциите с режим на мерене на температурата и кръвни проби с цел да получи точна представа за датата на овулацията. След няколкомесечно повторно лечение, три от жените забременели. Две от тях не успели да задържат плода, но третата родила здраво бебе в определения срок.

Макар да подчертаваше, че неговите изследвания не са завършени и трябва да бъдат повторени и контролирани, Нюрат твърдеше, че хормоналните манипулации дават надежда за бездетните двойки и би трябвало да се опита върху повече жени.

Статията от петдесет и първа бе повторение на книгата, а тази от петдесет и втора бе писмо до издателя, отговарящ на статия от група лекари, които твърдяха, че методът на Нюрат е преждевременен, базиран на неясни данни, а откритията му са опетнени от лошия изследователски план.

Той бе изградил защитата си в четири точки, в които излагаше своите аргументи. Но по-нататък не бе издал нищо повече.

Раждаемост и аборт.

Нюрат дава. Нюрат взима обратно.

Власт на нивото на опиянението. Страстта към власт избуява като мотивираща сила от живота на толкова люде, докоснали този на Шарън.

Толкова ми се искаше да поговоря с доктор Доналд Нюрат. Потърсих го в днешния указател на окръга и не го открих. Продължих да проследявам миналото. Последната му поява бе през 1953-та.

Много тежка година.

Прегледах некролозите в журнала на Американската медицинска асоциация. Този на Нюрат бе в броя от първи юни петдесет и четвърта. Починал бе през август предишната година на четирийсет и пет при неизяснени обстоятелства, докато бил на почивка в Мексико.

Същия месец и година, като Линда Лание и брат й Кейбъл.

Ефектът на хормоните…

Изпреварил своето време.

Парченцата започнаха да се нареждат по местата си. Нова насока за един стар проблем — неправдоподобно, но обясняваше толкова много други неща. Сетих се за още нещо — една друга част от мозайката, която пищеше за разрешаване. Оставих „Био Мед“ и се насочих към северната част на градчето. Тичах, усещах се като окрилен за първи път от много време.

Помещението за „специални издания“ се намираше в подземието на изследователската библиотека, в дълга, тиха зала, която обезкуражаваше случайните посетители. Възтесничка, хладна, с климатична инсталация, обзаведена с тъмни дъбови маси, които пасваха на облицовката на стените. Показах факултетската си карта и желанието ми бе предадено на библиотекаря. Той отиде да търси и скоро се върна с всичко, което бях поискал. Връчи ми два молива и тефтер с карирани листове, а после отиде да чете учебника си по химия.

Имаше още двама души, задълбочили се в сериозните си проучвания. Жена в басмена рокля, разглеждаща под лупа старинна карта и дебел мъж със син блейзър, сиви обувки и широка вратовръзка, който разтрояваше вниманието си между някакви писания на американския натуралист Одъбън и лаптопа си.

В сравнение с тях моите материали за четене бяха безинтересни. Купчина книжлета, подвързани със синя подвързия. Томчета от Обществения регистър на Лос Анджелис. Тънка хартия и дребен шрифт. Спретнато подредени по азбучен ред указатели на клубовете в окръга, благотворителни вечери, генеалогични общества, но най-вече списък на видните люде с адреси, телефони, родословно дърво.

Достатъчно бързо открих каквото ми бе необходимо, записах си имената, правех връзки, докато истината, или нещо дяволски близко до нея, не започна да се оформя.

Все по-близко и по-близко. Но все още теоретично.

Излязох от помещението, намерих телефон. Никой не отговаряше у Хелън Лайдекър. Но заспал мъжки глас се обади от Порт Уолас, Тексас.

— Фирма „Брадъртън“.

— Това не е ли пощата?

— Поща, инструменти и стръв, мариновани яйца, студена бира. Кажете на какво играете, ние сме играта.

— На телефона е г-н Бакстър, щат Калифорния, нотариат, поделение Лос Анджелис.

— Ел Ей? Как е ситуацията със земетресенията?

— Колеблива.

Насечен смях.

— С какво мога да ви бъда полезен, Калифорния?

— Получихме документи от един човек за постъпване на определена държавна работа — пост, който изисква пълна проверка на миналото и произхода, включително доказване на гражданството и документи за раждане. Лицето, което проучваме, е загубило свидетелството си за раждане, но твърди, че е родено в Порт Уолас.

— Проучване на произхода, така ли? Звучи някак… потайно.

— Извинете, господин Брадъртън…

— Дийб. Лайл Дийб. Брадъртън умря. Стовари ми този дерт, в замяна на задължение от покер три месеца преди да се пренесе в отвъдното. Направи си последна шега.

— Нямам възможност да ви дам повече подробности по въпроса, господин Дийб.

— Няма проблеми, ще се радвам да помогна на колега, но не мога, защото тук в Порт Уолас нямаме удостоверения за раждане. То освен риболовни лодки, черни мухи и потни гърбове, май друго нямаме. А, играем си и на залавяне на емигранти по реката. Архивите са в Сан Антонио — най-добре проверете там.

— Ами болници имате ли?

— Само една, Кал. Това да не ви е Хюстън. Спретнато градче, управлявано от баптистки природолечители, даже не съм сигурен дали са законни. Обслужват най-вече мексиканци.

— Те бяха ли там през петдесет и трета?

— Да.

— Е, тогава първо там ще опитам. Да имате някакъв техен номер?

— Разбира се. — Съобщи ми го и каза: — Личността, която проучвате, е роден тук, така ли? Ние сме като едно малко семейство. Как се казва тази личност?

— Фамилното име е Джонсън. Собственото име на майката е Юлайлий. А може и да се е представила като Линда Лание.

Той се разсмя.

— Юла Джонсън? Родила през 1953-та? Това си е шега, момчета, да се правите на много потайни и всичко останало. А то си е обществена тайна. По дяволите, въобще не се нуждаете от официално съобщение точно за тази — та тя е най-известната.

— Как така?

Засмя се отново и ми обясни:

— Единственият въпрос е за коя личност става дума.

— Не знам — отговорих и затворих телефона. Но знаех къде бих могъл да разбера.

29

Същата каменна стена, обвита с лози, същият аромат на мента, същата дълга, сенчеста алея покрай дървената табелка. Паркирах пред портала и използвах домофона отстрани на входа, за да се свържа с къщата. Отговор не получих. Опитах отново. Отговори мъжки глас с акцент.

— Домът на Блелък.

— Госпожа Блелък, моля.

— За кого да предам?

— Доктор Алекс Делауер.

Пауза.

— Тя очаква ли ви?

— Не, но би желала да се срещне с мен, Рами.

— Съжалявам, сър, но тя не…

— Съобщете й, че се отнася до подвизите на маркиза Ди Орано.

Тишина.

— Искаш ли да ти го кажа буква по буква, Рами?

Отговор не последва.

— Рами, слушаш ли ме?

— Да, сър.

— Разбира се, бих могъл да разговарям с пресата, вместо да я безпокоя. Те винаги проявяват човешко любопитство към този вид истории. Особено, когато могат да се изгаврят с някого.

— Няма нужда, сър. Един момент, сър.

Само след миг вратата се отвори. Върнах се в колата и тръгнах по алеята. Медният покрив на замъка блестеше като злато по върховете, където слънчевата светлина го докосваше. Освободени от шатрите, ливадите изглеждаха още по-необятни. Фонтаните бълваха опалови капчици, които се стопяваха още преди да са стигнали до най-високата си точка. Под тях езерцата бяха като блестящи елипси от течен живак. Спрях пред каменната стълба и се изкачих към огромната площадка, оградена от мраморните лъвове, полулегнали, но ръмжащи. Едно от крилата на двойната порта бе отворено. Рами го придържаше.

— Оттук, сър.

Никакви чувства, нито знак, че ме е познал. Влязох, минах покрай него и продължих навътре.

Лари бе казал, че входното антре е достатъчно голямо за пързаляне с кънки. Дори би могло да се пригоди за хокеен стадион. Три ката бял мрамор, богато украсен с орнаменти, статуетки и емблеми. Зад гърба им двойно мраморно стълбище, което би накарало дори имението „Тара“ да се засрами. Огромен кристален полюлей като за концертна зала висеше от инкрустирания със златни листенца таван. Подът бе също от бял мрамор, с вградени диаманти от черен гранит и полиран като стъкло.

Рами зави надясно с плавността на лимузина, само че на два крака. Преведе ме през дълга, слабо осветена галерия с портрети, после отвори още един чифт двойни врати и ме покани в топла, ярко осветена от слънцето стая, таван — висок като небостъргача „Тифани“, едната стена от подвижни огледала, а останалите три — огромни прозорци с гледка към необятни ливади и страхотно изкорубени дървета. Подът бе от малахит и гранит, подредени по начин, който би накарал дори Ешер да хлъцне. В кашпи от китайски порцелан бяха засадени чудесни палми и бромелиади. Мебелите бяха от сиво-кафява ракита, с тъмнозелени възглавници за сядане и стъклени маси.

Хоуп Блелък седеше на плетен диван. В обсега й се намираше барче на колела, съдържащо асортимент от гарафи и кристални шишета от матиран опал.

Тя далеч не бе така свежа, както растенията си. Носеше черна копринена рокля и черни обувки, никакъв грим и накити. Бе събрала косата си на кок, който блестеше като полиран абанос. Докато седеше на крайчеца на дивана — едва допирайки задните си части към него, сякаш предизвиквайки гравитацията, тя несъзнателно прокарваше ръка през косата си.

Не ми обърна никакво внимание, продължаваше да гледа през една от стъклените стени.

— Мадам — каза икономът.

— Благодаря ти, Рами.

Гласът й бе гърлен, с медни нотки. Тя отпрати иконома с ръка, а мен ме покани по същия начин да седна на един стол.

Настаних се срещу нея. Погледите ни се срещнаха. Кожата й бе с цвят на прегорели спагети, покрита с гъста мрежа от бръчици. Морскосините й очи биха могли да са красиви, но поради редките мигли и дълбоки, сиви гнезда, приличаха на два скъпоценни камъка върху потъмняло от времето сребро. Устните й бяха извити надолу. Ненапудреното й лице бе обрасло с мъх, като ехо от периода след критическата възраст.

Погледнах изпитателно чашата й.

— Мартини?

— Имате би нещо против няколко капки, докторе?

— Благодаря ви.

Грешният отговор. Намръщи се, докосна с пръст гарафата и пусна леда.

— Има мартини с водка — уведоми ме тя.

— Чудесно.

Питието бе силно и съвсем сухо, така че небцето ме заболя. Тя изчака да преглътна, преди самата да поеме своята глътка, която се оказа доста дълбока.

— Прекрасна слънчева стая, като оранжерия. Имате ли навсякъде в къщите си такива?

— Какъв точно лекар сте вие?

— Психолог.

Все едно бях съобщил, че съм магьосник.

— Ама разбира се. И какво точно желаете?

— Бих искал да потвърдите някои хипотези за вашата семейна история.

Кожата около устните побеля.

— Историята на моето семейство? Това пък какво ви засяга?

— Току-що се връщам от Уилоу Глен.

Тя остави чашата си. Треперенето на ръката й накара чашата да изтрака.

— Уилоу Глен. Все ми се струва, че там притежавахме земи, но сега вече не.

— Докато бях там, се натъкнах на Шърлий и Джаспър Ренсъм.

Очите й се разшириха, после се затвориха и пак се отвориха. С голямо усилие успя да премигне, сякаш се надяваше това да ме принуди да изчезна.

— Сигурна съм, че нямам представа за какво говорите.

— Тогава защо се съгласихте да ме приемете?

— По-малката от двете злини. Споменахте дъщеря ми, отправихте вулгарни заплахи, че ще се обърнете към пресата. Хора с нашето положение са обект на постоянен тормоз. Редно би било да знаем какъв вид безпочвени слухове се разпространяват.

— Безпочвени ли?

— И вулгарни.

Облегнах се, сложих крак върху крак и отпих една глътка.

— Трябва да ви е било много трудно. Да потулвате истината през цялото това време. В Палм Бийч. В Рим. Тук.

Устните й оформиха буквата „О“. Започна да казва нещо, поклати глава, дари ме с още едно махване с ръка и поглед, който говореше, че бях ненужна вещ, която прислугата е пропуснала да измете.

— Психолози. Пазители на тайни. — Меден смях. — Колко искате, докторе?

— Парите ви не ме интересуват.

Още по-висок смях.

— О, всеки се интересува от моите пари. Приличам на торба кръв, в която са се впили кръвопийци. Единственият въпрос е, колко кръв получава всеки от тях.

— Трудно ми е да си представя Шърлий и Джаспър като кръвопийци. Въпреки че мога да разбера как с течение на времето вие сте изопачили нещата и се виждате като жертва.

Станах и започнах да изучавам едно от растенията. Сиво-зелени листа на райе. Розови цветчета. Докоснах повърхността им. Копринена. Каквито бяха всички растения там.

— Всъщност те двамата се справят отлично, като се има предвид състоянието им. Много по-добре, отколкото вие някога сте очаквали. Колко време си представяхте, че ще могат да преживеят там, в калта?

Тя не отговори.

— Пари в брой, изпратени в плик на хора, които дори не знаят как да развалят една банкнота. Кално парцелче, две барачки и „да се надяваме на най-доброто“? Много благородно. Както и другият подарък, получен от вас. Макар по онова време да не сте го разглеждали като дар. А повече като ненужна вещ. Като старите дрехи на благотворителните ви вечеринки.

Беше се вторачила в краката си, поклати усилено треперещата си китка, която трябваше да задържи с другата ръка.

— Кой, по дяволите, сте вие? И какво желаете?

— Стар приятел съм на Шарън Ренсъм. Известна също като Джуъл Рей Джонсън. Шарън Джийн Блелък. Зависи от избора.

Тя потъна назад.

— О, господи!

— Близък приятел. Достатъчно близък, за да се безпокоя за нея, за да искам да разбера защо и как.

Главата й увисна.

— Това не можеше да се случи. Пак се започва.

— Не се започва нищо. Аз не съм Круз. Не съм заинтересован да се възползвам от проблемите ви, госпожо Блелък. Единственото, което искам, е цялата истина. От самото начало.

Разклащане на блестящата коса.

— Не. Аз… Невъзможно е… грешите.

Изправих се, хванах гарафата и напълних чашата й.

— Ще започна аз, а вие ще запълвате празните места.

— Моля ви — погледна на горе, само една бледа, стара жена. — Моля ви. Всичко свърши. Край. Очевидно знаете достатъчно, за да ви е ясно колко изстрадах.

— Патентът за страданието не е бил само ваш. И Круз е страдал…

— О, пощадете ме! Някои хора жънат онова, което са посели!

Спазъм от ненавист премина през лицето й, после се успокои, променяйки го, съсипвайки го, като някаква пареза на духа.

— Ами Лурдес Ескобар, госпожо Блелък? Тя какво бе посяла?

— Името не ми е известно.

— Не очаквах да го знаете. Тя бе прислужничката на Круз. На двайсет и две години. Просто се е случила на неподходящо място в неподходящ момент.

— Това е отвратително. Нямам нищо общо с ничия смърт.

— Вие сте задействали механизма. Опитвайки се да се справите със своя дребен проблем. Сега той вече е разрешен. Но чак след трийсет години.

— Спрете! — Тя дишаше с усилие, с ръце притиснати върху гръдния кош.

Напипах пулса върху копринената й китка. Тя подиша театрално още известно време, видя, че номерът не минава и постепенно утихна, като жарава пред угасване.

— Нямате право. Не съм достатъчно здрава.

— Истината — настоях аз.

— Истината! Истината, а после какво?

— После нищо. После си тръгвам.

— О, да. Разбира се, като вашия учител… С празни джобове. И всякакви сладки приказчици.

Приближих се до нея, погледнах я право в очите.

— Никой не ме е обучавал. Нито Круз, нито пък някой друг. А сега да ви разкажа една басня. Имало едно време една млада жена, богата и красива — истинска принцеса. И както става с принцесите от приказките, тя притежавала всичко, с изключение на онова, което най-силно желаела.

Още едно дълго, направено с усилие примигване. Когато отвори очи, нещо в тях бе умряло. Вече се нуждаеше от двете си ръце, за да поднесе чашата с питието към устните си, а после я остави празна на масичката. Ново напълване. До дъно.

— Принцесата все се молела, но нищо не помагало. Накрая един ден молбите й се сбъднали. Станало вълшебство. Но нещата не потръгнали точно както тя си мечтаела. Не можела да се справя с късмета си. Трябвало да извърши някои промени.

— Всичко ви е казал, чудовище… Той ми бе обещал… Да потъне в ада!

Тръснах глава.

— Никой нищо не ми е казвал. Информацията просто чакаше някой да я прочете. В некролога на съпруга ви през петдесет и трета не се споменава за деца. Нито пък в „Синята книга“. Това става едва през следващата година. Две нови имена: Шарън Джийн и Шери Мари.

Ръцете пак се върнаха към гръдния кош.

— О, боже мой!

— Сигурно е било мъчително за мъж като него да няма наследници.

— Него! Мъжът си е мъж, но цялото му семе беше чиста водичка! — Тя пое дълбока глътка мартини. — Това не му пречеше да обвинява мен.

— Защо не си осиновихте?

— Хенри не щеше и да чуе за това! „Трябва да е от кръвта на Блелък, момичето ми!“ Нищо не можеше да се направи!

— Смъртта му създаде удобна възможност. Брат ви Били я видя и прецени момента. Когато се появи след няколко месеца и ви съобщи какво има за вас, вие помислихте, че мечтите ви са се сбъднали. Съвпадението във времето бе отлично. Нека всички да си мислят, че старият Хенри накрая е свършил работата — в критическата възраст. Оставил ви е в наследство не едно, ами две красиви бебенца от женски пол.

— Те бяха красиви. Съвсем мънички, но вече красиви. Моите малки момиченца.

— Променихте имената им.

— Прекрасни нови имена. За новия живот.

— Брат ви къде каза, че ги е намерил?

— Не ми обясни. Просто каза, че майка им била в затруднение и повече не можела да се грижи за тях.

Затруднение. Най-голямото.

— Вие не проявихте ли любопитство?

— Съвсем не. Били каза, че колкото по-малко знам, колкото по-малко знаем всички, толкова по-добре. Така че, когато пораснеха и започнеха да задават въпроси, щях да мога съвсем искрено да им кажа, че не знам нищо. Знам, че не сте съгласен, докторе. Вие психолозите си пеете песента за откритите отношения — всеки да тормози всичко и всички. Не виждам обществото да е станало по-добро от вашата гадна намеса.

Тя отново изпразни чашата си. Бях готов с гарафата.

Щом привърши по-голямата част от новата порция, аз казах:

— Кога започнаха да се влошават нещата?

— Да стават лоши ли?

— Между момиченцата.

Тя затвори очи, облегна се на възглавницата.

— В началото всичко беше прекрасно — точно като в сбъдната мечта. Бяха като две статуйки, толкова прекрасни. Страхотни сини очи, черна коса, розови бузки — чифт захарни куклички. Накарах шивачката ми да им ушие дузини еднакви дрешки: костюмчета и шапчици, блузки и ботушки — краченцата им бяха толкова малки, че обувките бяха като напръстник. Предприех екскурзия до Европа, за да напазарувам. Донесох им най-прекрасните играчки. Пълна колекция от истински порцеланови куклички, ръчно изработени тапети за стена, чифт изключителни люлчици, стил „Луи XIV“. Спалнята им винаги миришеше прекрасно, с прясно набрани цветя и покривчици, които сама бях изработила.

Тя наклони ръката си и чашата започна да се излива. Ручейче от коктейла потече настрани и напръска каменния под. Тя не мръдна.

Намесих се в бляна й.

— Кога започнаха неприятностите, госпожо Блелък?

— Не ме предизвиквайте, млади човече.

— Те на колко годинки бяха, когато конфликтът стана очевиден?

— Рано… Не помня точно.

Гледах я и чаках.

— О! — Тя ми се закани с ръка. — Толкова отдавна беше! Как може да очаквате, че ще помня? На седем или осем месеца — не знам! Тъкмо бяха започнали да пълзят и да пипат всичко — колко са големи такива бебета?

— Обикновено седем-осем месеца. Разкажете ми за това.

— Какво има за разказване? Приличаха си като две капки вода, но бяха толкова различни, конфликтът бе неминуем.

— По какво се различаваха?

— Шери бе активна, доминантна, силна — физически и духовно. Знаеше какво иска и го постигаше, не приемаше отказ. — Усмихна се. Доволна. Странно.

— Шарън каква беше?

— Повехнало цвете. Тя седеше и си играеше с един и същи предмет продължително време. Не искаше нищо. Никога не знаехме какво мисли. Двете си бяха разпределили ролите и ги изпълняваха — водач и следовник, точно като пиеса на камерна сцена. Ако имаше нещо сладко или играчка, която и двете едновременно желаеха, Шери се втурваше, преборваше Шарън и я взимаше. В началото Шарън оказа съпротива, но не успя да надвие и скоро разбра, че по един или друг начин Шери щеше да триумфира.

И пак онази странна усмивка. Аплодираща триумфа.

Усмивката, която многократно бях наблюдавал по лицата на некадърните родители, обременени с изключително непослушни, агресивни деца.

„Той е толкова агресивен, цял тигър.“ Усмивка.

„Тя пребива момиченцето на съседите, направо изтезава горкичкото дете.“ Усмивка.

„Той е истински побойник, момчето ми. Някой ден ще си навлече големи неприятности.“ Усмивка.

Усмивка в стил „Правя каквото мисля, а не каквото говоря“. Насърчаваща, сутеньорска. Даваща разрешение за бутане, ръгане, драскане, удряне и най-вече да се побеждава.

— Бедната Шарън наистина бе потупвана — рече госпожа Блелък.

— Вие какво направихте?

— Какво бих могла да направя? Опитах се да им влея разум, казах на Шарън, че трябва да се справя сама с Шери, да бъде по-самоуверена. Показах на Шери, че една млада дама не трябва да се държи така. Но в мига, когато си тръгвах, те се връщаха към предишното поведение. И до днес съм убедена, че това си беше някаква малка игра помежду им. Сътрудничество.

Бе права по този въпрос. Но играчите не бяха подходящи.

— Отдавна съм престанала да се самообвинявам. Характерите им бяха предопределени, програмирани от самото начало. Природата винаги взима връх в края на краищата. Ето защо вашата дейност не струва пукната пара.

— Имаше ли нещо положително в отношенията им?

— О, предполагам, че се обичаха. Когато не се биеха, се целуваха и гушкаха. А и имаха техен собствен безсмислен език, който никой друг не разбираше. Като изключим ревността, те бяха неразделни — Шери водеше, а Шарън се влачеше отзад, като накрая влизаше в такт с нейните стъпки.

Но винаги тези битки. Съперничество във всичко.

„Странен феномен, огледално изображение на монозиготи… при създадената идентична генетична структура, би трябвало въобще да няма разлики…“

— Шери винаги побеждаваше. — Усмивка. — На около двегодишна възраст тя вече се бе превърнала в истински малък тиранин, малък режисьор, заповядващ на Шарън къде да застане, какво да каже и кога да го произнесе. Ако Шарън дръзнеше да не изпълни, Шери се нахвърляше върху нея бутайки, ритайки, хапейки. Опитах се да ги разделя, забраних им да играят заедно, даже им взех отделни гувернантки.

— Как реагираха при разделянето?

— Шери стана изключително непослушна, започна да чупи предмети. Шарън просто се бе свряла в един ъгъл, като в транс. Накрая винаги успяваха да се промъкнат една към друга и да се свържат. Защото се нуждаеха една от друга. Бяха недовършени една без друга.

— Мълчаливи партньори — казах аз.

Тя не реагира.

— Винаги бях външен човек. Положението не бе добро за всички ни. Те ме довеждаха до умопомрачение. Да побеждава, наранявайки сестра си, не бе добре за Шери — това също е болезнено. Дори може би повече, отколкото за Шарън — костите заздравяват, но веднъж раненото съзнание сякаш никога не оздравява.

— Костите на Шарън бяха ли някога чупени?

— Разбира се, не! — каза тя, сякаш си имаше работа с идиот. — Говорех фигуративно.

— Колко сериозни бяха раните й?

— Не бе малтретиране, ако за това намеквате. Нищо, за което си заслужава да викаме лекар. Оскубани кичури коса, ухапвания, драскане. Когато бе навършила две годинки, Шери вече знаеше как да дращи болезнено, но пак не бе сериозна работа.

— До удавянето.

Чашата в ръката й започна да се тресе. Напълних я, изчаках да я пресуши, задържах гарафата.

— На колко години бяха, когато това се случи?

— Малко над три. Нашето първо лято заедно на почивка.

— Къде?

— Къщата ми в Саутхемптън.

„Рибният пасаж“. — Това име от списъка бях прочел току-що от регистъра. „Чучулигата“ — в Холмби Хилс. „Принцът“ — в Палм Бийч. Безименен апартамент в Рим. Истинските й деца.

— Друга слънчева стая. Ограденият с решетка покрит басейн.

Познанието ми я потресе допълнително. Тя трудно преглъщаше.

— Изглежда знаете всичко. Наистина не виждам нуждата…

— Далеч не всичко. — Отново напълних чашата й. Усмихнах се. Гледаше ме с благодарност.

Тя пи, потрепери, пак пи и каза:

— Ето я знаменитата, славна истина.

— Удавянето — напомних аз. — Как стана?

— Беше последният ден от ваканцията. Ранна есен. Бях седнала в слънчевата стая. Обичам оранжериите — сливам се с природата. Имам такива във всичките си къщи. Тази в „Рибните пасажи“ бе най-хубавата, нещо повече от павилион. Всъщност изглед от Стара Англия, комфортна и гореща. Седях там, наблюдавайки Атлантика — той е по-интимен океан, не мислите ли?

— Определено.

— В сравнение с Пасифика, който е толкова… непретенциозен. Поне на мен винаги така ми се е струвало.

Тя вдигна чашата, начумери се, изплиска водката.

— Къде бяха момичетата? — попитах аз.

Тя затегна обръча около чашата, повиши глас:

— А, къде бяха момичетата! Играеха, какво друго правят малките момиченца! Играеха си долу на брега! С гувернантката — един тлъст английски пудинг! Платих й билета от Ливърпул, дадох й най-хубавите си стари дрехи, чудесно жилище. Дойде с препоръки, тази повлекана. Флиртуваше с Рами и с наетата прислуга — с всички, които носеха панталони. Този ден флиртувала с градинаря и изпуснала момичетата от поглед. Те се промъкнали при басейна — оградения с решетка покрит басейн, за който се предполагаше, че е бил заключен, но не бил. Главите ни бяха замаяни този ден. Те бяха замаяни.

Изпразни чашата си. Оригна се изискано. Имаше вид на покрусена.

Направих се, че не забелязвам това.

— После какво стана?

— Тогава — накрая — пудинга разбрал, че тях ги няма. Тръгнала да ги търси, чула смях от басейна. Когато стигнала там, Шери стояла встрани от басейна и се пляскала по коленете. Смеела се. Идиотката попитала къде е Шарън. Шери посочила към басейна. Глупавия пудинг погледнал натам и видял една ръка, стърчаща над водата. Скочила, успяла да измъкне Шарън. Басейнът бе пълен с тиня — готов за изпразване до пролетта. И двете били покрити със слизеста мръсотия. Това бе добре дошло за повлеканата.

— А Шери продължавала да се смее — казах аз.

Тя изпусна чашата, която се търкулна надолу, удари се в каменния под и се разби на късчета. Парченцата оформиха влажна мозайка като от конфитюр. Това я разсея.

— Да, смеела се — отвърна. — Такова веселие. След всичко случило се.

— Колко сериозно бе ранена Шарън?

— Не чак толкова сериозно. Ранена бе гордостта й. Бе глътнала малко вода. Оная глупачка я бе успокоила и тя бе повърнала всичко. Пристигнах точно навреме, за да видя всичко това — цялата онази кафява вода, шуртяща от устата й. Противно.

— Кога разбрахте, че не е било нещастен случай?

— Шери дойде гордо при нас, пъчейки малкия си гръден кош и каза: „Бутнах я“. Точно така — „Бутнах я“ — все едно че се гордееше със себе си. Помислих, че се шегува. Казах на Рами да я отведе, да й даде топло мляко и бисквити. Но тя започна да се бори и скимти: „Аз я бутнах! Аз я бутнах“, сякаш искаше да я похвалим. После се освободи от ръката му, отиде там, където бе Шарън и се опита да я ритне, да я търкулне обратно в басейна.

Поклащане на глава.

Усмивка.

— По-късно, когато Шарън се оправи, тя го потвърди. „Шери ме бутна.“ На гърба й имаше одрана кожа. Тънки отпечатъци от малки кокалчета.

Тя се загледа в течността на пода с копнеж. Сипах малко мартини в друга чаша и я подадох. Тя се намръщи, като видя мизерната доза, но я глътна, после облиза крайчеца на чашата с вида на дете, нарушаващо добрите маниери на масата.

— Искаше отново да го направи пред мен. Желаеше аз да я видя. В този момент разбрах, че бе… сериозно. Те не можеха… трябваше да бъдат… разделени. Не биваше да живеят заедно повече.

— Дойде братът Били.

— Били винаги добре се е грижел за мен.

— Защо избрахте Ренсъм?

— Те работеха за нас — за Били.

— Къде?

— В Палм Бийч. Оправяха леглата. Чистеха.

— Откъде са дошли — първоначално?

— Едно място близо до Евърглейдс. Един наш познат — много добър лекар — работеше с бавноразвиващи се, научил ги на честен труд, нали разбирате, те бяха най-добрите работници.

„Всичко бе излъскано с луга… всички дрехи бяха старателно подредени и сгънати, леглата бяха опънати като под конец… сякаш някой ги бе обучавал отдавна на някои основни неща.“

Живот до блатата. Цялата тази кал. Те са се почувствали съвсем като у дома си върху калното парче земя. Зелена супа…

— Докторът и Хенри бяха партньори на голф — говореше тя. — Хенри винаги бе искал да назначи на работа малоумниците на Фреди — доктора, за обработване на земята, бране на плодове, въобще рутинни неща. Той бе уверен, че наш граждански дълг е да го сторим.

— И продължихте да им помагате, след като им дадохте Шарън.

Тя не улови сарказма, схвана разумното.

— Да! Знаех, че не могат да имат деца. Шърли е била… оперирана. Фреди всички ги оперираше за тяхно добро. Били каза, че ще дадем на нея — на тях — най-големия подарък, който някога са получавали, а в същото време ще разрешим собствения си проблем.

— Излиза, че всички са спечелили.

— Да, точно така.

— Защо въобще трябваше да се направи това? Защо не оставихте Шарън у дома, а не изпратихте Шери на лечение?

Отговорът й прозвуча като предварително изрепетиран.

— Шери имаше по-голяма нужда от мен. Тя наистина бе от този тип, а и времето го доказа.

Две новородени в „Синята книга“ между 1953-та и 57-ма. След това остава само едно.

Предположенията ми се превърнаха във факт, парченцата най-накрая се наместваха. Но това ме поболяваше, като при лошите диагнози. Разхлабих вратовръзката си.

— Какво казахте на приятелите си?

Без отговор.

— Че е умряла ли?

— От пневмония.

— Имаше ли погребение?

Тя поклати глава.

— Дадохме да се разбере, че искаме нещата да останат в семейството. Уважиха чувствата ни. Вместо цветя, дарения за фондацията „Планиране на родителството“ — събраха се хиляди долари.

Надянах маската на терапевта, представях си, че тя е пациентката. Казвах си, че трябва да проявявам съчувствие, а не да бъда съдия.

Но независимо че се усмихвах, ужасът у мен остана. Основната линия, просто едно друго заболяване, случай на тормоз над дете от користолюбие, жестокост, подхранвана по психопатологичен път: слабохарактерна жена, презираща слабостта си, прехвърля тази си омраза върху едно дете, което тя преценява, че е също толкова слабо. Бъркайки проклетията на другото дете със сила. Завиждайки й, насърчавайки я.

По един или друг начин Шери успяваше да триумфира.

Тя бе отпуснала люлеещата се глава назад и се опитваше да отпие живителната течност от празната чаша. Бях замръзнал от ярост, усещах хлад в костите си.

Макар и в пропастта на пиянството, тя успя да го улови. Усмивката й изчезна. Вдигнах гарафата. Тя протегна една ръка, готова да отблъсне удара.

Заклатих глава, сипах мартини.

— Какво се надявахте да постигнете?

— Мир — каза завалено тя. — Стабилност. За всички.

— Получихте ли ги?

Без отговор.

— Не съм изненадан. Момичетата взаимно са се обичали. Те са споделяли техен общ свят, който сами са създали. Като сте ги разделили, вие сте разрушили този свят. Шери вероятно е ставала все по-лоша. Много по-зле.

Тя погледна надолу и отвърна:

— Тя си го изби от съзнанието.

— Как успяхте да го постигнете?

— Какво искате да кажете?

— Механизмът на промяната. Как точно го направихте?

— Шарън познаваше Шърлий и Джаспър — те си бяха играли с нея, бяха много мили с нея. Тя ги харесваше. Бе щастлива да тръгне с тях.

— Къде да тръгне?

— На пътешествие за пазаруване.

— Което се оказа безкрайно.

Ръката отново се издигна за защита.

— Тя бе щастлива! По-добре, отколкото да бъде малтретирана!

— Ами Шери? Какво обяснение й дадохте?

— Аз… аз й казах, че Шарън е… — Тя потопи останалата част от изречението във водка.

— Казала сте й, че Шарън е умряла?

— Че е станало нещастие и тя повече няма да се върне.

— Какво нещастие?

— Просто нещастие.

— На онази възраст Шери би трябвало да е помислила, че удавянето е причинило смъртта — че тя е убила сестра си.

— Не, невъзможно — нелепо. Тя видя, че Шарън бе спасена — това бе на следващия ден!

— На тази възраст никой не би направил разлика.

— О, не, вие ме обвинявате в… Не! Не съм… никога не бих причинила нещо толкова жестоко на Шери!

— Тя продължи да пита за Шарън, нали?

— Известно време. После престана. Изхвърли го от съзнанието си.

— И кошмари ли престана да има?

Изражението й ми даде да разбера, че всичките години учене не бяха отишли напразно.

— Не, онези… Щом знаете, защо ме карате да го преживявам пак?

— Ето още нещо, което знам: след като Шарън си е отишла, Шери е била уплашена до смърт — раздвояване на съзнанието е първичния страх на тригодишна възраст. А страхът й продължил да се усилва. Започнала внезапно да рита и да блъска, станала още по-агресивна. Нали на вас си го изкарваше?

Още едно отлично предположение.

— Да! — каза тя, копнеейки да бъде жертвата. — Правеше най-ужасяващите неща, които някога съм виждала. Риташе като бясна — животински къчове. Не даваше да я докосна, риташе ме, хапеше ме, плюеше върху ми, унищожаваше предмети — един ден влезе в спалнята ми и съвсем целенасочено счупи моята любима ваза от династията Тан. Точно пред очите ми. Когато й се скарах, тя грабна ножичката за маникюр и я заби в ръката ми. Трябваше да ме шият.

— Какво направихте, за да се справите с този нов проблем?

— Започнах по-сериозно да се замислям за произхода й — за нейната… биология. Попитах Били. Отговори ми, че родословието й не било… по избор. Но не допуснах това да ме обезвери. Реших, че главната ми задача ще бъде да я възпитам правилно. Наумих си, че промяна на обстановката може и да помогне. Затворих тази къща и я заведох с мен в Палм Бийч. Къщата ми там е… спокойна. Редки видове палми, огромни прозорци — едни от най-добрите на Адисън Мицнер. Мислех, че околната природа, ритъмът на вълните — биха могли да я успокоят.

— На няколкостотин километра от Уилоу Глен — допълних аз.

— Не! Това нямаше нищо общо. Шарън вече бе вън от живота й.

— Така ли?

Тя ме погледна втренчено, започна да плаче, но без сълзи, сякаш напълно бе пресъхнала, нямаше какво повече да отцеди.

— Направих всичко, което бе по силите ми — каза накрая със странен глас. — Изпратих я в най-добрата забавачка, най-добрата. Самата аз бях ходила там. Взимаше уроци по балет, езда, добри маниери, ветроходство. Без резултат. В присъствието на други деца тя пак не се държеше добре. Хората започнаха да говорят. Реших, че се нуждае от повече внимание, посветих се изцяло на нея. Заминахме за Европа.

Още няколко хиляди километра.

— В дома ви в Рим.

— Ателието ми. Хенри ми го подари, когато учех рисуване. На път за Рим предприехме голямо пътешествие — Лондон, Париж, Монте Карло, Гщаад, Виена. Купих й детски комплект за пътуване, да подхожда на моя, напълних гардероба й с дрехи. Можеше да бъде толкова сладка и чаровна, когато пожелаеше. Красива и отровна, точно като кралството. Исках да й покажа по-добрите неща в живота.

— За да компенсирате произхода й.

— Да. Не желаех да я виждам непоправима. Обичах я!

— Как премина пътешествието?

Не ми отговори.

— През цялото това време някога замислихте ли се пак да ги съберете с Шарън?

— То… идваше ми наум. Но не знаех как да го направя. Не мислех, че това бе най-доброто… Не ме гледайте така! Правех онова, което предполагах, че е най-правилно!

— Някога сетихте ли се за Шарън? Как ли се е справяла?

— Били ми докладваше. Тя бе добре, всичко беше наред. Те бяха сладки хора.

— Те и сега са. И свършиха много добра работа, като я отгледаха, решавайки сами как трябва да постъпват. Но вие наистина ли очаквахте от тях да се справят?

— Да, очаквах. Разбира се, че очаквах. За каква ме взимате! Тя преуспяваше! За нея това бе най-добрия шанс.

Майонеза от буркан. Прозорци с восъчна хартия. Казах на глас:

— До миналата седмица.

— Аз… аз не знаех за това.

— Не, сигурен съм, че не сте могли да знаете. Нека се върнем към Шери. При така създалите се социални проблеми, как се справяше тя с училището?

— За три години смени десет училища. После наехме частни учители.

— Кога за първи път я заведохте при Круз?

Тя погледна към празната си чаша. Налях й два пръста.

— На колко години бе, когато той започна да я лекува?

— На десет.

— Защо преди това не бяхте потърсили помощ?

— Мислех, че ще мога сама да се справя.

— Какво ви накара да промените мнението си?

— Тя… нарани още едно дете на парти по случай рождения му ден.

— Как го нарани?

— Защо е нужно и това да знаете? О, добре, какво значение има? Вече съм се предала напълно! Те боцкали опашката на магарето с карфици. Тя загубила играта и се вбесила — презираше загубата. Отворила безопасната си игла и забила върха й в задничето на рожденика. Детето бе разглезено. Родителите бяха от новобогаташите, безкрайно невъзпитани. Направиха от мухата слон. Заплашиха да се обадят в полицията, ако не я заведа на преглед.

— Защо избрахте доктор Круз?

— Бяхме от една среда. Двете фамилии се познаваха от векове. Той имаше прекрасна къща, недалече от моята с красиво обзаведени кабинети на партерния етаж. Заедно с отделен вход. Мислех, че ще бъде дискретен.

Тя се засмя. Смехът на пиян студент.

— Нямам добра… преценка, нали?

— Разкажете ми повече за лечението.

— Четири сеанса седмично. Сто двайсет и пет долара на сеанс. Авансово плащане за десет сеанса.

— Каква диагноза й постави?

— Никаква.

— Какви бяха целите и методите на лечението?

— Не, нищо такова не ми е казвал. Единствено, че има сериозни проблеми — проблеми с характера и се нуждае от интензивна терапия. Когато се опитвах да задавам въпроси, той съвсем ясно ми даваше да разбера, че всичко, което става между тях е поверително. Забранено ми бе да се бъркам. Това не ми хареса, но нали той бе лекар. Предположих, че знае какво върши. Стоях напълно настрана. Рами я водеше на преглед.

— Круз помогна ли й?

— В началото. Когато се връщаше от сеансите, бе спокойна — почти спокойна.

— Какво искате да кажете?

— Сънена. Отпусната. Сега вече знам, че я е хипнотизирал. Но каквито и подобрения да имаше, това не продължи дълго. След около час-два тя си бе същата Шери.

— Което значи?

— Агресивна, държеше неприличен език. Този ужасен характер — продължаваше да чупи предмети. Освен в случаите, когато искаше да постигне нещо — тогава ставаше най-чаровната малка кукличка в света. Сладка като захар, истинска актриса. Знаеше как да използва хората за своите нужди. Той я бе научил да го прави дори още по-добре. През цялото време аз си въобразявах, че той й помага, а той всъщност я бе учил как да манипулира.

— Казахте ли му въобще за Шарън?

— Той не би ме оставил да му кажа каквото и да е.

— Ако ви бе оставил, щяхте ли да му кажете?

— Не. Това бе… в миналото.

— Но накрая сте му казали?

— Стана доста по-късно.

— Колко по-късно?

— Много години. Тя вече бе тийнейджърка — на четиринайсет или петнайсет. Обади ми се късно една нощ, свари ме неподготвена. Обичаше да го прави. Напълно ненадейно той смени тона. И изведнъж бе абсолютно задължително и аз да участвам. Покани ме да ми направи оценка. Минаха пет години в лутане, а ето че трябваше да легна на кушетката. Исках да се отърва. По онова време вече знаех, че е безполезно, личността й вече не можеше да се промени. Тя бе затворник на своите… гени. Но той не даваше да му се противоречи. Продължи да ми се обажда и да ме преследва. Намесваше се в разговора, когато посрещах гости. Злепоставяше ме по време на партита, за да ми обяснява, че двете с нея сме… каква беше думата, която употребяваше?… Двуполюсен елемент. Деструктивен чифт полюси. Двама души на телевизионно психошоу, които се опитват да се оборят взаимно. Нейното поведение оказвало влияние на моето, трябвало да изравним нашите отношения. С цел тя да престане да върши всички онези ужасни неща, трябвало да намерим емоционалния хомеостазис, или някаква друга глупост от сорта. Усетих, че той просто искаше да има контрол над мен, но нямах намерение да се предавам. Но бе като… бормашина. Продължаваше да дълбае, докато не постигнеше своето. Все още можех да се съпротивлявам. — Горда усмивка. — Но после нещата съвсем се влошиха и аз се намесих.

— В какъв смисъл се влошиха?

— Тя започна да… прави тийнейджърски неща.

— Да бяга ли?

— Изчезваше. За по няколко дни — без предупреждение. Изпращах Рами да я търси, но той рядко я откриваше. После изневиделица се появяваше, пълзяща, обикновено посред нощ, цялата раздърпана, кална, плачеща, обещаваше повече никога да не се повтаря. Но винаги бе едно и също.

— Казваше ли къде е била?

— О, на следващата сутрин бе като дива, разказваше ужасяващи истории, с цел да ме накара да страдам — пресичала моста и ходела в квартала на цветнокожите, такива работи. Не знаех на какво да вярвам, макар че въобще не ми се искаше да вярвам на нищо. По-късно, когато бе достатъчно голяма, за да шофира сама, взимаше някоя от моите коли и изчезваше. Седмици по-късно, когато започваха да идват сметките от кредитните карти и билетите от пътуванията, разбирах къде се е движила — Джорджия, Индиана, някакви тъпи малки градчета, за които никога не бях чувала. Какво правеше там, само господ знаеше. Веднъж отиде до Марди Грас и се върна боядисана в зелено. Накрая отнех шофьорските й права, когато разби любимата ми кола — прекрасно старо „Бентли“, боядисано в лилаво, със скосени прозорци. Подарък от Хенри за десетгодишнината ни. Тя го вкарала в океана, зарязала го така и си заминала. Но винаги успяваше да намери чифт ключове и да изчезне.

По един или друг начин Шери щеше да триумфира.

Сега вече усмивката липсваше.

Сетих се, че Дел ми бе казал за следите от игла и попитах:

— Кога започна да употребява наркотици?

— На тринайсет. Пол й бе предписал успокоителни.

— Той не бе доктор по медицина и нямаше право да издава рецепти.

Тя повдигна безучастно рамене.

— Той й достави тези наркотици. Успокоителни по предписание.

— Ами уличните наркотици?

— Не знам. Предполагам. Защо не? Нищо не можеше да я спре да си прави каквото поиска.

— През този период колко често се виждаше с Круз?

— Когато тя решаваше. Той ми пращаше сметки, дори и да не беше ходила.

— Какъв бе официалният график?

— Без промяна — четири сеанса на седмица.

— Някога разпитахте ли го? Защо след толкова години лечение няма подобрение при нея?

— Той… При него достъпът бе много труден. Когато накрая повдигнах този въпрос, той се вбеси, каза, че тя била непоправимо извратена, никога нямало да стане нормална, щяла цял живот да се нуждае от лечение, просто за поддържане. И че грешката била моя — прекалено дълго съм чакала, преди да я заведа. Не можело да се очаква да вкарам каруца в сервиза, а да излезе „Ролс Ройс“ след ремонта. После отново започна да ме притиска да отида на преглед. Положението й непрекъснато се влошаваше. Той успя да ме пречупи. Съгласих се да разговарям с него.

— За какво?

— Обичайните глупости. Искаше да узнае за моето детство, сънувам ли през нощта, защо съм се омъжила за Хенри. Как нещата са ме карали да се чувствам. Той винаги говореше тихо и с монотонен глас, имаше светещи дрънкулки из офиса — малки играчки, които се движеха напред-назад. Правел го е и на партита. На бала на фондацията „Планирано родителство“ той накара някои хора да квакат като патки за развлечение. Реших да не му се оставям. Бе доста трудно — гласът му бе като горещо мляко. Но продължих да се боря. Казах, че няма никаква връзка със състоянието на Шери. Той продължаваше да ме притиска. Накрая не издържах и му съобщих, че само си губи времето, та тя дори не бе мое дете, бе продукт на гените на някоя повлекана. Това го накара да престане да дълбае и ме погледна странно.

Тя въздъхна и затвори очи.

— Сърцето ми потъваше. Опитвах се да се съпротивлявам. Бях му казала прекалено много. Дадох му точно това, от което се нуждаеше, за да ме изсмуче напълно.

— Не бяхте ли споделила с него, че тя е осиновена?

— Не бях казала на никого от деня… в който я получих.

— Как реагира на откритието той?

— Счупи лулата си на две. Удари с юмрук по бюрото. Хвана ме за раменете и здраво ме разтърси. Каза, съм губила времето му през всичките години и жестоко съм съсипала Шери. Каза, че не ме било грижа за нея и съм била ужасна майка — егоистична личност. Начинът ми на общуване бил перверзен. Потайността ми била причина тя да бъде онова, което бе! Продължаваше да говори по този начин, нахвърляше се върху мен! Бях обляна в сълзи, опитах се да напусна кабинета, но той бе застанал на вратата и ме спираше, продължаваше да ме обсипва с ругатни. Заплаших го, че ще закрещя. Той се усмихна и ми каза да започвам, но до следващия ден всички в Палм Бийч щели да узнаят и Шери щяла да разбере. Щом изляза от кабинета, той щял да й се обади и да я уведоми как съм я лъгала. Направо ме разби. Знаех, че това щеше да прелее чашата на отношенията ни. Помолих го да не й казва, молех го да има милост. Той се усмихна, върна се до бюрото си и запали следващата лула. Просто седеше там, пуфкаше и ме гледаше, сякаш бях някакъв боклук. Хълцах като бебе. Накрая каза, че ще размисли, при условие че отсега нататък ще бъда напълно честна — напълно искрена. Аз… аз му разказах всичко.

— Какво точно му казахте?

— Че бащата е неизвестен, а майката — повлекана, която си е въобразявала, че е актриса. Че е умряла скоро след раждането на бебето.

— Продължихте да криете за Шарън?

— Да.

— Не се ли безпокояхте, че Шери ще му каже?

— Как би могла да му съобщи нещо, което не знае? То бе вън от съзнанието й. Сигурна съм, защото тя никога дума не каза по въпроса, а когато се разбеснееше ми говореше всякакви неща.

— Ами ако е имала възможност да надникне в старите издания на „Синята книга“?

Поклати глава.

— Тя не обичаше книгите, не четеше, никога не успя да се научи да чете добре. Някакъв блокаж в мозъка, който преподавателите не успяха да преодолеят.

— Но все пак Круз е разбрал. Как?

— Нямам представа.

Аз пък имах: в колежа той забелязва бившата си пациентка. Установил все пак, че не е тя, а нейно копие, огледално изображение…

— Той ме шантажираше дълго време, чудовището. Надявам се да се гърчи на дъното на ада.

— Защо братът Били не уреди вместо вас този проблем?

— Не… знам. Казах на Били. Той винаги настояваше да бъда търпелива.

Отвърна поглед от мен. Сипах й още мартини, но не го изпи. Само държеше чашата и внимаваше да не я разлее. Очите й се затвориха, а дишането й бе на пресекулки. Търпението на хрътката, което нямаше дълго да трае. Формулирах следващия си въпрос с максимална точност, когато вратата с трясък се отвори.

Двама мъже нахлуха в слънчевата стая. Първият бе Сирил Трап, облечен с бяло поло, стегнати джинси, високи ботуши и черно яке с надпис „Само за членове“. Небрежната калифорнийска мода, нарушена само от напрежението на лицето му и високо вдигнатия син пистолет в дясната ръка.

Вторият мъж държеше ръцете си в джобовете, докато разглеждаше помещението с набитото око на опитен шеф. По-възрастен — в средата на шейсетте, висок и едър — огромни кости с твърда сланина по тях. Носеше цветен каубойски костюм от еленова кожа, кафява копринена риза, тънка вратовръзка с огромна игла от опушен топаз, млечнокафяви ботуши от гущер и широкопола каубойска шапка. Тенът на кожата му си отиваше с цвета на ботушите. Бе поне с петнайсет килограма по-тежък от Трап, но със същата квадратна челюст и тънки устни. Очите му се впиха в мен. Погледът му бе като на натуралист, изследващ някакво рядко, но противно същество.

— Господин Хюмъл, как вървят работите във Вегас?

Той не отговори, само раздвижи челюстта си, както го правят хората с протези.

— Млъквай — рече Трап, с насочен към лицето ми пистолет. — Сложи ръцете си на тила и не мърдай!

— Това ваши приятели ли са? — попитах Хоуп Блелък.

Тя поклати отрицателно глава. Очите й бяха изпълнени с ужас.

— Тук сме, за да ви помогнем, гус’жо — рече Хюмъл. Гласът му бе суховат бас профундо, станал дрезгав от цигари, алкохол и пустинния въздух.

Влезе Рами в безупречен черен шевиот и колосана бяла риза.

— Няма проблем, мадам. Всичко е наред. — Погледна към мен със спотаена ярост и вече знаех кой бе повикал разбойническия отряд.

Трап пристъпи напред и размаха пистолета.

— Сложи онези ръце на тила.

Не се завтекох да му правя удоволствие и оръжието бе силно притиснато под носа ми.

Хоуп Блелък изохка. Рами застана до нея.

Трап попреигра малко с оръжието. Станах кривоглед от взиране в целия този метал. Рефлективно се стегнах. Трап натисна по-яко.

— Не прекалявай, синко.

— Чудесно, чичо Рой.

Хоуп Блелък се разтрепери.

— Успокой се, С. Т. — рече Хюмъл и ме потупа по врата. Допирът ме притесни повече отколкото натиска от оръжието. — Затвори си очите, синко — заповяда той, а аз се подчиних. Натискът от револвера бе заменен с нещо стегнато и еластично около главата ми. Очите ми бяха толкова силно притиснати, че не можех да ги отворя. Силни ръце ме подхванаха под мишниците. Вдигнат бях така, че само върха на обувките ми допираше пода. Издухаха ме напред като ветрило при ураган.

Къщата се оказа прекалено голяма. Влачиха ме дълго време, преди да чуя отваряне на врата. Усетих горещ полъх в лицето.

Трап започна да се смее.

— Какво? — попита чичо му, удължавайки думата на две срички.

— Как се добрахме до този шут. Шибаният иконом го стори.

30

Претърсиха ме, конфискуваха часовника, ключовете и паспорта ми, напъхаха ме в колата.

— Заповядай, синко — каза Хюмъл и ме настани на задната седалка, като ми свали белезниците. Затръшна вратата. Потеглихме — шумът от двигателя бе глух, сякаш имах тампони в ушите.

Отместих малко превръзката и се огледах: затъмнени стъкла, през които влизаше само лъч светлина. Задното отделение направо бе запечатано с черно стъкло. Облицовката бе от черна пластмаса — твърди седалки, найлон върху пода, платнен покрив. Не можех да разпозная модела. Приличаше на евтин американски седан за средната класа — додж, форд или олдсмобил, но малко променен, без ръкохватки на вратата. Без пепелници или колани. С една дума, никакви метални части.

Прокарах ръка по вратите, опитвайки се да намеря някаква скрита брава. Нищо. Твърдата повърхност не откликна. Затворът „Сан Куентин“ на колела.

Свалих превръзката. Беше от висококачествен черен ластик, без етикет. Бях се изпотил от страх. Чух скърцане на пясък, приглушено, както при стартирането на двигателя. Звуконепроницаемо купе.

Притиснах лице към прозореца, видях само отражението си в затъмненото стъкло. Не харесах вида си.

Набрахме скорост. Почувствах го, както се усеща ускорението в асансьор. Разбъркване на стомашния сок. Откъснат от света, можех единствено да се вслушвам в собствения си страх.

Внезапен завой ме накара да се срутя на седалката. Когато колата пое направо, ритнах с крак вратата, после я ритнах още по-силно с хватка от карате. Не поддаде. Започнах да удрям по прозорците, докато не ме заболяха ръцете. Опитах със страничните прегради. Не помръднаха.

Тогава разбрах, че ще остана там, докато те желаеха. Усетих напрежение в гръдния кош. Какъвто и шум от движението по пътя да бе преминал през звукоизолацията, той щеше да бъде заглушен от ударите на сърцето ми.

Те бяха ограбили сетивата ми. Разрешението на проблема бе във възвръщане на ориентацията. Започнах да търся опорни точки в съзнанието си — единственото, което ми оставаше бе времето. Но нямах часовник.

Започнах да броя. Сто и едно. Сто и две. Настаних се удобно.

След около четирийсет и пет минути колата спря. Вратата се отвори. Хюмъл се наведе ниско и се пъхна вътре. Носеше огледални слънчеви очила и държеше хромиран „Колт“, калибър 45, с дълга цев.

Настилката зад него бе циментова. Миришеше на боя. Подуших и автомобили.

Той вдигна другата си ръка и разкопча колана си.

— Време за разходка, синко. Пак ще ти слагам белезници. Наведи се.

Дори не спомена, че съм свалил превръзката. Бях я напъхал зад седалката. Направих каквото пожела, като послушен затворник. Надявах се, че подчинението ще ми купи привилегията да виждам. Но в мига, когато ръцете ми бяха сложени в пранги, дойде ред на лентата.

— Накъде сме тръгнали? — попитах аз. Глупав въпрос. Резултат от моята безпомощност.

— На път. Хайде.

Една врата се затръшна. Гласът на Трап каза: „Хайде да преместим тази костенурка“. Развеселен. Само след миг подуших „Арамис“, чух бръмченето на гласа му в ухото ми.

— Стори го шибаният иконом. И това, ако не е духач, а педи?

— Цъ, цъ — казах аз. — Лош език за един прероден.

Внезапна писукаща болка в ухото ми. Перване с пръст.

— Затвори тая ши…

— С. Т. — рече Хюмъл.

— Е, добре де.

Двоен захват. Кънтящи стъпки. Миризмите от автомобил — по-силни.

Подземен паркинг.

Двайсет и две крачки. Затваряне с плъзгане. Щрак. Стръмно изкачване. Още едно затваряне. Вън на жегата, вонята на бензин бе толкова силна, че можех да я вкуся.

Пак цимент. Шумно свистене, ставащо по-силно. Много силно. Бензин… Не, нещо по-остро. Миризма на летище. Авиационно гориво. Талази студен въздух порят горещината.

Витла. Бавно, пухтящо набиране на скорост. Перка на хеликоптер.

Влачеха ме напред. Сетих се за Сийман Крос, возен с превръзка през очите до писта за приземяване, на около час път от Ел Ей. Полет до замъка на Леланд Белдинг. Някъде из пустинята.

Шумът от ротора стана заглушителен, лазеше ми по нервите, разсея мислите ми. Турбулентни талази обвеяха лицето ми, залепиха дрехите за тялото ми.

— Тук има стълба — викаше Хюмъл, натискайки ме под лакътя, бутна ме, вдигна ме. — Стъпи нависоко, синко. Ето, така — добре.

Изкачване. Едно стъпало, второ… Майчице, да не би аз… Половин дузина стъпала и още има.

— Продължавай напред — каза Хюмъл. — Сега спри. Сложи напред единия си крак. Браво. — Ръка на главата ми, натиск надолу. — Наведи се, синко.

Настани ме на сгъваемо столче, сложи ми колана. Затръшване на врата. Ушите ми забучаха. Нивото на шума спадна малко, но пак си остана високо. Чух звук от радио. Нов глас отпред. Мъжки, стегнат по военному. Каза нещо на Хюмъл. Хюмъл отговори. Планиране. Думите им бяха заглушени от ротора.

Миг по-късно се издигнахме с тласък, който ме завъртя и смачка като мека топка. Хеликоптерът се наклони, после отново набра височина, стана стабилен.

Установихме се на средна височина.

Отново се сетих за това как Сийман Крос се бе гмурнал от известността към смъртта. Изчезнали записки от обществен склад в подземие. Конфискуване на книги. Затвор, изнасилване. Глава във фурната.

„Ако си прав дори само за една десета от това, имаме си работа с хора, които имат много дълги ръце…“

Хеликоптерът продължаваше да набира височина.

Надмогнах треперенето. Въобразих си, че това е само едно пътуване с влакчето на ужасите в Дисниленд.

Високо, високо и далече.

Пътувахме повече от два часа според бавното ми темпо на броене, когато се появиха нови насечени шумове от радиото. Почувствах, че хеликоптерът рязко снижи височина.

Пак пелтечене по радиото. Успях да разшифровам една дума: „Разбрано“.

Започнахме да се приземяваме. Спомних си прочетеното някъде, че хеликоптерите се движели със средна скорост между 90 и 125 възела. Ако броенето ми е било почти вярно, това означаваше, че пътешествието е било на около четири-петстотин километра. Направих мислена окръжност с център Ел Ей, а Фресно и Мексико разположени в диаметрална противоположност — на север — юг, а по другата ос Колорадската пустиня и Тихия океан. В три от посоките изобилстваше от пустини.

Ново рязко пропадане. Няколко мига по-късно допряхме твърда земя.

— Плавно — рече Хюмъл.

Усетих горещия, миришещ на мента дъх почти веднага, чух го да сумти, докато освобождава предпазния колан.

— Хареса ли ти пътуването, синко?

— Не беше лошо — казах с нечий чужд глас — някакъв меден трептящ тенор. — Само дето мразя да се местя.

Той изхихика, хвана ме за ръка, насочи ме към изхода на хеликоптера и после надолу.

Няколко пъти се препънах. Хюмъл ме подкрепяше изправен и в движение, без да нарушава ритъма. Старата стегната походка, която вероятно бе прилагал на хиляди пияници от Вегас. Вървяхме, докато преброих до четиристотин. Въздухът бе много топъл, много сух. Неподвижен.

— Стой тук — каза той и чух отдалечаващия се тропот от двойно подкованите му ботуши, после нищо.

Стоях там без охрана. Броих до триста. После нови триста.

Десет минути. Оставен на самоориентацията ми.

След пет минути се зачудих дали въобще ще се върне. Още три и вече започнах да се надявам, че ще се върне.

Би било връх на глупостта, ако бе избягал. Опитах се да си представя къде съм — на ръба на някоя бездна? Мишена в някое стрелбище?

Или просто пуснат в центъра на пустинята, луксозно опакован подарък за скорпиони и отровни насекоми. Сетих се за некролога на Доналд Нюрат… неизяснени обстоятелства по време на почивка в Мексико.

Може би Хюмъл блъфираше. Реших да се раздвижа. Стиснах палци неуверено. С единия крак бях върху минно поле, неподвижността бе доживотната ми присъда. Стоях неподвижно, броях, потях се. Накрая направих с усилие една крачка напред — бебешка стъпка. „Мамо, мога ли? Моля те?“

Твърда земя. Нямаше взрив.

Нова стъпка. Започнах да опипвам с крак една грапавина — не открих фитили. Продължих опипом напред, когато чух вой на сирена някъде зад мен.

Тръгване и спиране. Приближаващи се стъпки.

— Добре си потанцувал, синко. Бихме могли да изчакаме дъжда.

Сложи ме в бъгито. Имаше обикновени седалки и липсваше покрив. Пътувахме под изгарящото слънце някъде около петнайсет минути. Изведе ме от бъгито, минахме през въртяща се врата в сграда с климатична инсталация. Преминахме още три врати, които се отваряха след серия прещраквания, после завихме рязко надясно, изминахме още трийсет крачки и влязохме в помещение, което миришеше на дезинфектанти.

— Отпусни се и никой няма да ти причини зло — каза той.

Смесиха се множество стъпки. Сваляне на белезниците. Няколко чифта ръце опипаха ръцете и краката ми, разчорлиха косата ми, извиха назад главата ми. Нечии пръсти изпълниха устата ми, бръкнаха под езика. Задавих се.

Свалиха дрехите ми. Ръцете претърсиха цялото ми тяло, разбъркаха косата ми, бръкнаха под мишниците, в аналното отверстие — сръчно, бързо, без намек за скверен интерес. После отново ме облякоха. И всичко това стана в рамките на две минути.

Преведоха ме през още две врати. Настаниха ме на голям, дълбок стол — кожен, с ухание на танин.

Вратата се затвори.

Когато успях да смъкна превръзката от очите си, те вече си бяха отишли.

Стаята бе голяма, мрачна. Върху грубия чамов под бяха постлани шарени индиански черги. От напречната греда на тавана висеше огромен като локомотивно колело полюлей с медни вериги. Картини с уморени каубои в естествена големина и рамки с бронзови орнаменти. В средата на помещението имаше огромно бюро със струговани крака. Зад него се издигаше витрина с кремъклийки и инкрустирани оръжия.

Зад бюрото седеше Били Видал, светлоок, с квадратна челюст, набръчкан. Тенът му — като на силен чай, не подхождаше на увисналата кожа на врата, която бе като слонова кост. Облечен бе с пуловер от кашмир. Босът на „Магна“ не притежаваше каубойски атрибути. Имаше лустрото на човек от Палм Бийч, подходящо за турнир по голф. Бе подпрял ръце върху бюрото. Ноктите му бяха с маникюр, по бебешки гладки.

— Доктор Делауер, благодаря ви, че дойдохте.

Гласът му не подхождаше на вида му — хрипкаво, тъничко грачене.

Нищо не отвърнах.

Той гледаше право към мен, задържа взора си за малко и рече:

— Ледовете се разчупиха. — Последните му думи заглъхнаха. Той се покашля и продължи с ларингитен шепот. — Извинете, ако сме ви причинили някакво неудобство. Просто нямаше друг начин.

— Друг начин за какво?

— Да организираме разговор с вас.

— Трябваше само да помолите.

Той поклати глава.

— Проблемът бе в липсата на време. Досега не бях сигурен, че би било разумно да се срещнем. Обсъждам проблема, откакто започнахте да задавате въпроси. — Закашля се, почука адамовата си ябълка. — Но днес, когато посетихте сестра ми, вие взехте решението вместо мен. Нещата трябва да се вършат бързо и внимателно. И така, още веднъж ви се извинявам за начина, по който бяхте доведен тук. Надявам се да го забравим и да продължим нататък.

Все още чувствах ожулването от белезниците около китките, сетих се за пътуването с хеликоптера, смразяващия страх, докато чаках Хюмъл, пръстите в ануса ми.

„Добре си потанцувал, синко.“ — Знаех, че яростта ще ме направи слаб, ако я оставех да вземе надмощие.

— Да продължим към какво? — попитах с усмивка.

— Към нашата дискусия.

— За какво?

— Моля ви, докторе — проскърца той. — Да не губим ценно време.

— Много сте зает, нали?

— Твърде много.

Отново ме прецени с поглед. Взорът му не се отклони от мен, но очите му се разфокусираха и усетих, че се е отнесъл другаде.

— Преди трийсет години имах възможността да присъствам на ядрен опит, проведен съвместно от „Магна Корпорейшън“ и армията на САЩ. Тържествено събитие, само по специална покана в пустинята Невада. Прекарахме нощта в Лас Вегас, направихме си чудесен купон и тръгнахме призори. Бомбата избухна на зазоряване. Но нещо не стана както трябва: внезапна промяна във въздушните течения и всички бяхме изложени на радиоактивен прах. Военните казаха, че вероятността от зараза е съвсем малка. Никой не се замисли много, допреди петнайсет години, когато се появи ракът. Три четвърти от присъствалите в онази сутрин са мъртви. Няколко от останалите са неизлечимо болни. И за мен е въпрос на време.

Разгледах внимателно добре охраненото му лице, целия онзи блестящ бронзов загар.

— Изглеждате на по-здрав от мен.

— А гласът ми звучи ли като здрав?

Не отговорих.

— Всъщност аз съм здрав. За момента. Нисък холестерин, отлично ниво мазнини, сърце като часовник. Миналата година изрязаха няколко бучки от хранопровода ми. — Той дръпна яката на сбръчкания си врат, показа се розов, зараснал разрез. — Нежна кожа, заболях от псориазис. Препоръчвате ли ми пластична операция?

— Това трябва сам да решите.

— Взел съм решение, но звучи толкова глупаво и надуто. Ракът е ограничен. По ирония на съдбата терапията включва облъчване. Не че лечението оказа някакво влияние върху останалите.

Той оправи яката си. Потупа адамовата ябълка.

— Ами Белдинг? Той облъчен ли бе?

Усмихна и поклати глава.

— Леланд бе предпазен. Както винаги.

Все така усмихнат, той отвори едно чекмедже в бюрото, извади някакъв спрей и пръсна в гърлото си. Пое дълбоко въздух, наклони стола и се усмихна широко.

— Какво искахте да обсъдим?

— Неща, които изглежда ви интересуват. Ще задоволя любопитството ви, при условие че престанете да се ровите. Знам, че намеренията ви са почтени, но не си давате сметка колко разрушителни биха могли да станат.

— Не виждам как бих могъл да добавя нещо към унищожението, което вече е станало.

— Доктор Делауер, искам да напусна този свят със съзнанието, че съм сторил всичко за доброто на определени личности.

— Като сестра ви ли? Това, което вече сторихте, не е ли достатъчно?

— Не, грешите — но вие сте видели само част от картината.

— А ще ми я покажете ли цялата?

— Да. — Кашляне. — Но трябва да обещаете, че ще престанете да се ровите, ще оставите нещата в покой.

— Защо да се преструваме, че имам избор? Ако не ви дам онова, което желаете, винаги бихте могли да ме унищожите. Както направихте със Сийман Крос, Юлайлий и Кейбъл Джонсън, Доналд Нюрат, семейство Круз.

Той бе удивен.

— И вие вярвате, че аз съм унищожил всички тези хора?

— Вие или „Магна“ — какво значение има?

— А, значи корпоративна Америка като превъплъщение на Сатаната.

— Конкретно тази корпорация.

Смехът му бе немощен и задъхан.

— Докторе, дори да имах интерес да ви… унищожа, не бих го направил. Вие притежавате определена… аура на благоприличие.

— О, така ли?

— О, да. Някой ви обича. Красив и мил човек, скъп и за двама ни.

Не достатъчно скъп, за да се спре пред унищожаване на личността й.

— Видях този човек да разговаря с вас на партито. Тя искаше нещо от вас. Какво?

Бледите очи се затвориха. Притисна с пръсти слепоочията си.

Аз допълних:

— От Холмби Хилс до Уилоу Глен. Петстотин долара месечно в плик без обратен адрес. Не ми звучи да ви е била чак толкова скъпа.

Той отвори очи.

— Петстотин? Така ли ви каза Хелън? — Отново хрипкав смях; плъзна стола си назад, сложи крака върху бюрото. Носеше черен клин от рипсена коприна и три четвърти чорапи от агнешка вълна — шотландско каре. Подметките на обувките бяха лъснати, сякаш никога не бяха докосвали земята.

— Е, добре — каза той. — Стига празни приказки. Кажете ми, какво си мислите, че знаете — ще се опитам да поправя грешките.

— Което означава, че ще се опитате да разберете до каква степен бих могъл да ви навредя, за да вземете съответните мерки.

— Разбирам, докторе, защо го възприемате по този начин. Но всъщност ще ви дам цялостната картина, така че да не ви се налага да причинявате неприятности.

Мълчание.

— Ако предложението ми не ви устройва, ще наредя да ви върнат обратно.

— Какви са шансовете ми да пристигна жив?

— Стопроцентови. Ако няма божия намеса.

— Или ако „Магна Корпорейшън“ не се направи на господ.

Той се засмя.

— Ще се постарая да го запомня. Е, докторе, какво става? Изборът е ваш.

Бях оставен на неговото благоволение.

— Е, добре. Започвайте, господин Видал.

— Отлично. Да го направим като джентълмени по време на вечеря. — Той натисна копче в предната част на бюрото. Оръжейната витрина се завъртя и откри проход с размерите на врата за килер. Озовахме се в продълговат покрит вътрешен двор. Подът бе облицован с теракота. Буйна растителност с дебели стволове, засадена в глазирани кашпи бе обвила вейки около колоните, които поддържаха покрива. Огромна кръгла маса бе покрита със светлосиня дамаска и бе сервирана за двама: керамични чинии, стоманеносиви прибори, кристални чаши със столчета, фруктиера. Той предварително е бил сигурен какъв ще бъде моят „избор“.

Незабелязано се появи сервитьор мексиканец, който поднесе стола ми. Минах покрай него, пресякох двора и излязох на чист въздух. Положението на слънцето подсказваше, че настъпва мрак, но жегата бе като по пладне.

Пристъпих назад, за да мога да обхвана цялата сграда: дълга, ниска, едноетажна, стените имитираха кирпич, прозорците бяха обрамчени със същото сиво-кафяво дърво, като колоните. Алеи, застлани с плочи, прорязваха обширна поляна, оградена с жълта гардения. Извън тревата имаше само напукана кал и празна кошара за коне. След кошарата още прах — с километри, монотонност с цвят на бисквити, прекъсвана спорадично от шубраци алое и ниски дръвчета, оцветена от няколко сенки на ясенови дървета.

Върнах се към източника на сенките: гранитни планини. Магически, с тъмна повърхност и остри като нож, устремили се към сапфиреното небе. Планини като от цветна картичка, вероятно са се сторили перфектни за фон на фотографа.

Взорът ми се люшна по-надолу към определено място в ливадата, търсейки дървена градинска пейка. Нищо. Но споменът ми все пак успя да разположи някак си една скамейка.

Подходяща за снимка.

Две момиченца в каубойски костюмчета, които ядат сладолед.

Погледнах назад към Видал. Той вече бе седнал, нагласяваше салфетката и даваше нареждане на сервитьора, докато се пълнеше чашата му с вино.

Сервитьорът се засмя, напълни моята чаша и напусна.

Бившият Били Сводника бе подпрял ръка на моя стол.

Хвърлих поглед към планината. Сега видях само камък и пясъци. Играта на светлина и сянката на мъртвата повърхност.

Всички спомени са унищожени.

По заповед на Видал.

Върнах се на терасата.

31

Той ядеше настървено — кобра с безукорни маниери. Нахвърляше се върху храната, режеше я на малки хапки, смилаше я на пюре и чак тогава я поглъщаше. Сервитьорът, използвайки хаванче и чукало от необработен камък, бе спретнал трапеза, на която доминираше пюре от авокадо. Салата от див, пресен и маринован лук. Домашно приготвени пшеничени питки, прясно разбито масло, котлети от риба меч на скара, шест вида салца, свинска рибица, задушена в сладък, пикантен сос. Шардоне и „Пино Ноар“, за които той си направи труда да ме уведоми, че са с деклариран географски район от винарната в Сонома, управлявана от „Магна“ за нейна собствена консумация.

Няколко пъти го видях да се мръщи като преглъща. Замислих се до каква степен удоволствието му се състоеше в дегустирането и до каква във факта, че устата му все още можеше да действа.

Той прие втора порция свинско, преди да забележи недокоснатата ми храна.

— Не е ли по вкуса ви, докторе?

— Предпочитам да слушам, отколкото да се храня.

Усмивка. Кубчета. Пюре. Робот в човешки образ.

— Къде се намираме? — попитах. — В Мексико ли?

— Мексико е състояние на духа. Един мъдър човек го бе казал, макар че да пукна, ако мога да се сетя кой — вероятно Дороти Паркър. Тя беше духовита.

Рязане, дъвкане. Гълтане.

— Защо Шарън се самоуби? — попитах аз.

Той свали вилицата си.

— Това е последния въпрос, докторе. Нека да вървим по хронологичен ред.

— Давайте.

Отпи глътка вино, намръщи се, задави се, продължи да се храни, пийна още малко. Погледнах към пустинята, която притъмняваше към червеникавокафяво. Нито звук, нито птичка в небесата. Може би животните чувстваха нещо.

Накрая той бутна чинията настрана и почука с вилица по масата. Появи се мексиканският сервитьор заедно с две пълни чернокоси жени с дълги кафяви рокли. Видал нареди нещо на испански. Масата бе разчистена и на всеки от нас бе поднесена оловна купа със зелен сладолед.

Опитах го. Сладък до насита.

— Кактус — рече Видал. — Съвсем истински.

Десертът му отне много време. Сервитьорът поднесе кафе с дъх на анасон. Видал му благодари, освободи го и лекичко докосна устните си.

— В хронологичен ред — напомних му аз. — Защо не започнем от Юлайлий и Кейбъл Джонсън?

Той кимна.

— Какво ви е известно за тях?

— Тя била едно от момичетата за парти на Белдинг, а той мошеник от класа. Двойка измамници от малкия град, опитали да се прославят в Холивуд. Но не и крупни търговци на наркотици.

— Линда — винаги така съм я знаел — бе изключително създание. Нешлифован диамант, но с невероятно привличане — онова непостижимо качество, което не може да бъде купено на никаква цена. В онези времена бяхме заобиколени от красавици, но тя се открояваше, защото бе различна от останалите — не така цинична, определено податлива на чуждо влияние.

— Пасивност?

— Предполагам, някой с вашата професия би определил това като недостатък. За мен бе сговорчивост на характера, чувствах, че тя бе жената, която би помогнала на Леланд.

— Как да му помогне?

— Да се превърне в мъж. Леланд не разбираше жените. Той се вцепеняваше в тяхно присъствие, не можеше… да се изяви. Бе прекалено интелигентен, за да не види иронията — цялото това богатство и власт, най-желаният ерген в страната, а все още девствен на четирийсет. Знаех, че никога не би могъл да реши проблема сам. Върху плещите ми падна бремето да му намеря… гид. Обясних на Линда положението. Бе податлива, затова уредих те двамата да се съберат. Тя бе нещо повече от момиче за парти.

— Сексуални услуги срещу заплащане. Звучи малко по-различно.

Той не позволи да му противореча.

— Всяко нещо си има цена, докторе. Преди трийсет години тя просто вършеше онова, което сексуалният сурогат би могъл да направи днес.

— Вие не сте я избрали само заради личността й.

— Тя бе красива. Имаше вероятност да го стимулира.

— Не това исках да кажа.

— О? — Той отпи от кафето. — Изстинало е. — Чукна три пъти с лъжичката по масата. Сервитьорът донесе нова кана.

Той отпи от димящата течност. Приличаше на човек, комуто са сипали киселина в гърлото. Минаха няколко секунди, преди да се опита да проговори отново, а когато го стори, трябваше да се наведа напред, за да го чувам.

— Защо не ми кажете накъде биете?

— Към нейната стерилност — отговорих. — Избрахте я, заради неспособността й да забременее.

— Вие сте много проницателен млад човек. — Отново вдигна чашката и се скри зад облак пара. — Леланд бе твърде гнуслив и това бе част от проблема му. Да не се взимат предпазни мерки бе въпрос на благосклонност от нейна страна. Но това бе по-маловажният фактор, малко недоразумение, което би трябвало да се оправи.

— Мислех за нещо по-объркващо — казах. — Наследник, роден извънбрачно.

— Защо мислехте, че тя не може да зачене? — попитах аз.

— Бяхме проучили произхода на всички момичета, подложихме ги на пълни изследвания. Разбрахме, че Линда е забременявала неколкократно през младостта си, но е абортирала почти веднага след забременяването. Лекарите ни заключиха, че това е някакъв вид хормонално несъответствие. Диагнозата им бе, че не е способна да износи дете.

— Как се справи тя със стария Леланд?

— Чудесно. След няколко сеанса той вече бе нов човек.

— Какви бяха чувствата му към нея?

Той остави на масата чашката си.

— Леланд Белдинг не изпитваше чувства, докторе. Той бе толкова близко до техниката, колкото е възможно на човешко същество.

Сетих се за думите на Елстън Кроти: „Като някакъв фризер на два крака. Спомням си, че си помислих, колко студено копеле бе той“.

— Независимо от това, би трябвало да развият някакъв вид емоционална връзка. Да не би да твърдите, че такава не се е породила между тях?

— Точно това казвам. Приличаше на обучение — на уроци по френски. Леланд я приемаше в офиса си. Когато приключваха, той си взимаше душ, обличаше се и се отдаваше на бизнеса си, а тя тръгваше да върши своите си работи. Познавах го по-добре от всеки друг и въпреки това никога не разбрах какво мисли. Но предположението ми бе, че той вижда в нея някоя от машините си — вероятно най-ефективната. Което не означаваше, че я е подценявал. Той се възхищаваше най-вече на машините.

— А какви бяха нейните чувства към него?

Моментна пауза. Бързо преминал израз на болка.

— Нямаше съмнение, тя бе впечатлена от парите и властта му. Жените си падат по властта — те биха простили всичко друго на един мъж, с изключение на безпомощността. А тя виждаше също и тази част от него, която бе безпомощна. Затова си представях, че тя гледа на него със смесица от обожание и съжаление. Начинът, по който лекарят гледа на пациент с рядко заболяване.

Той бе оформил думите си като хипотеза. Но болезненият израз продължаваше да надделява над чаровната фасада.

Тогава разбрах, че за него Линда Лание е била нещо повече от момиче от харема със специално предназначение. Знаех, че не мога да засегна този въпрос.

— Тяхното си бе чист бизнес — каза той.

— Много комфортно, до намесата на братко Кейбъл.

Фасадата се смачка с още една степен.

— Кейбъл Джонсън бе окаян тип. Когато той и Линда са били младежи, той я е продавал за пари на местни момчета — била на четиринайсет или петнайсет. Така е забременявала многократно. Той си бе пълен мръсник.

Един сводник ругае друг.

— Защо не го възприехте като рисков фактор, когато решихте да наемете Линда за заместница?

— Сторих го, но реших, че съм се справил с този риск. По времето, когато назначих Линда, Джонсън излежаваше присъда за кражба в окръжния затвор — в карцера, поради прекомерна агресивност. Беше фалирал, нямаше и десет долара. Дарих му свобода, назначих го в „Магнафилм“ с прекалено висока заплата. Идиотът въобще не трябваше да се мярка на работа. Чекът му се изпращаше по пощата в апартамента. Всичко, което се искаше от него, бе да стои настрана от нея. Твърде благоприятно за него уреждане на проблема, не мислите ли?

— Не и в сравнение с късче от богатството на Белдинг.

— Какъв глупак! Не съществуваше и минимален шанс за него да изкара дори и пени, но той бе престъпен маниак, не можеше да се спре.

— Ред е на Доналд Нюрат, доктор по медицина. Експерт по раждаемостта и пощенски етикетчета.

— Леле, леле, та вие самият сте цял следовател.

— Нюрат имаше ли пръст в изнудването?

— Той твърдеше, че не участва, каза, че те са се представили като съпрузи, бедничките, бездетни госпожа и господин Джонсън. Твърдеше, че не се е оставил да бъде излъган, усетил нещо нередно у тях и отказал да я приеме за своя пациентка. Но неизвестно как Джонсън успял да го убеди.

— Известно ви е как. Сделка. Порноклипът, в замяна на лечение за Линда.

— Още една измама — каза той.

— И тъй като Нюрат е знаел твърде много, наложило се е да го унищожите някъде в Мексико, недалече оттук, обзалагам се.

— Докторе, докторе, вие твърде много ме надценявате. Никога не съм унищожавал някого. Доналд Нюрат дойде доброволно тук, за да предаде някаква информация. Дължеше пари на кредитори, надяваше се да получи пари. Отказах. По време на обратния път, колата му се разбила — или поне така ми бе казано. Умрял при експлозията — пустинята бързо върши белите си. Като медик, той би трябвало да е по-добре подготвен.

— Така ли успяхте да го свържете в схемата на Кейбъл?

— Не. Линда дойде при мен и каза, че повече не може да работи с Леланд Белдинг. Носеше медицинско за „пред когото потрябва“ на бланка на Нюрат, че е заразена с някакъв вид вагинална инфекция. Първоначално не се усъмних. Всичко изглеждаше добронамерено.

— Как реагира Белдинг на нейното напускане?

— Не реагира. По онова време той вече продаваше фасони. Изпробваше новооткритото си самочувствие върху други жени. Накрая започна да парадира с това.

Трансформацията на Белдинг от отшелник към плейбой. Времето съвпадаше.

— После какво се случи?

— След близо година Кейбъл Джонсън ми се обади по телефона. Съобщи ми, че в интерес на Белдинг е да се срещна с него. Видяхме се в един евтин хотел в центъра на града. Джонсън бе пиян, озлобен като бясно куче, тътреше се из стаята, горд от себе си. Каза ми, че Линда е родила бебетата на Леланд. Завел я в Тексас, за да го стори. Сега се бяха върнали и започнаха да ни изнудват.

Видал вдигна чашката с кафе, размисли и я остави долу.

— О, той се мислеше за много умен. Всичко беше изрепетирал. Прегръщаше ме, сякаш бяхме стари приятели, предлагаше ми евтин джин от мърлява бутилка. Тананикаше си хумористични песнички и твърдеше, че вече Джонсънови и Леланд щели да бъдат рода. После ми нареди да чакам, излезе от стаята и се върна след няколко минути с Линда и неговите малки дарове.

— Три подаръчета — казах аз.

Той кимна.

Тройка близначки. Цялото това хормонално лечение увеличаваше шанса за раждане на повече от едно дете. Сега вече е съвсем обичайна медицинска практика, но Нюрат бе изпреварил своето време.

— Едничката надежда на Порт Уолас за слава — казах. — Джуъл Рей, Джана Сю. И бедничката Джоан Дикси, родена сляпа, глуха, парализирана.

— Нещастното малко същество. Някакъв вид мозъчна повреда — мястото, където той бе повлякъл Линда, бе доста примитивно. Джоан едва не умряла при раждането. — Той поклати глава, затвори очи. — Тя бе толкова крехка — не по-голяма от длан. Цяло чудо бе, че е оживяла. Линда я носеше в кошница, непрекъснато й гукаше, масажираше крайниците й. Правеше се, че собствените й трептения бяха естествени движения на детето. Даваше вид, че тя е нормална.

— Един гнуслив човек трудно би възприел подобно нещо.

— Те и трите го отвратиха. Той никога не бе понасял децата: идеята, че бяха три, го поболя. Изпитваше пълна нетърпимост към всяко нещо, което се отклоняваше от неговите очаквания. Разбира се, деформацията на Джоан бе допълнителен удар — изводът, че бе участвал в сътворяването на нещо дефектно. Познавах го, известно ми бе как ще реагира. Желаех да скрия от него всичко това, да се справя с нещата по мой начин. Но Кейбъл пожела пълно уреждане и то веднага. Рода. Линда бе запазила ключ от офиса на Леланд. Отишла там една нощ, когато той работел до късно, занесла бебетата.

Той поклати глава.

— Бедното, глупаво момиче, повярвало, че само при вида им у него ще се възпламени бащинското чувство. Той я изслушал, казал й каквото тя желаела да чуе. В момента, когато си тръгнала, той веднага ми позвъни и ми заповяда да се явя „на среща за разрешаването на проблема“. Не че желаеше да ме вкарва в беля, той вече бе взел решението си. Всички те трябваше да бъдат унищожени. Постепенно. Аз трябваше да бъда ангела на смъртта.

— Децата трябвало да бъдат убити?

Той кимна утвърдително.

— Цялата низост се приписва на мъртвец. А някой добър щурмовак е изпълнил заповедта.

Той отпи, изкашля се сухо, извади пулверизатора от джоба си и впръска течността в своето гърло.

— Спасих онези бебета. Единствен аз бих могъл да го сторя. Леланд се доверяваше само на мен — можех да си позволя да му се противопоставя, за да им се размине. Съобщих му, че за момиченцата и дума не може да става. Ако някога това излезеше наяве, той щеше да бъде съсипан — „Магна“ щеше да бъде унищожена.

— Прагматичен подход.

— Единственият, който би проумял. Отбелязах, че бебетата могат да бъдат дадени за осиновяване по такъв начин, че всякаква връзка с него да бъде напълно заличена. Че би могъл да състави ново завещание, в което специално да изключи от наследство всякакви кръвни роднини, знайни или незнайни. Първоначално той не пожела и да чуе. Казах му, че бях изпълнявал безпрекословно всякакви негови нареждания, но сега вече бих напуснал преди изпълнението на последното. И ако онези бебенца умрат, не бих могъл да гарантирам мълчанието си. Готов ли бе да елиминира и мен също? Това го разгневи и шокира. Още от детските години никой не бе дръзвал да му възрази. Но той ме уважаваше, защото винаги бях стоял до него, накрая прие моя план.

— Елегантен план — казах аз. — Особено като имаме предвид утешителната награда за сестра ви.

— Беше точно след смъртта на Хенри. Тя бе обхваната от дълбока депресия — вдовица, бездетна. От погребението се бе оттеглила в пълно усамотение. Реших, че с момиченцата около нея би могло да стане и чудо. А и тя не бе любопитна жена. Никога не бе попитала откъде са се взели, въобще не пожела да узнае.

— Джоан бе ли включена в сделката?

— Не. Хоуп не би могла да се справи с такова нещо. Корпорацията купи санаториум в Кънектикът и Джоан бе настанена там. Тя получи отлични грижи. С течение на времето се обучихме и в здравен мениджмънт, в резултат на което купихме още няколко болници.

— Нови имена, нов живот. Особено що се отнася до Джонсън. Вие или Белдинг скалъпихте интригата за удара с наркотици?

— Това… не трябваше да се случи по този начин.

— Убеден съм, че Линда и Кейбъл биха се утешили, ако можеха да го чуят.

Опита се да заговори. Нищо не се получи. Впръска течност в гърлото си, изчака и произнесе тихи звуци, глухи като тътен.

— Не бе планирано Линда да бъде… част от това. Предполагаше се, че няма да е там, трябваше да бъде на пазар. Тя не представляваше заплаха. Щом брат й бе вън от играта, с нея би било по-леко да се споразумеем. Аз бих могъл да го сторя. Но колата й не работела и тя тъкмо телефонирала за такси, когато акцията започнала. Кейбъл я сграбчил, какъв мръсник, и я използвал като щит. Тя бе застреляна съвсем случайно.

— Не може да бъде. Тя не би позволила да й отнемат децата, без да вдигне врява. Трябвало да умре. Вие или сте го знаели още от самото начало или сте предпочели да се правите, че не го забелязвате, когато сте планирали акцията. Шикозният апартамент в сградата на Фонтейн, всичките бижута, кожи и коли са целели единствено да подмамят нея и Кейбъл, че Белдинг приема техните условия. Но в мига, когато тя е влязла в офиса му с онези бебета, и двамата вече са били мъртви.

— Грешите, доктор Делауер. Бях подготвил всичко.

— Нека ви отдадем заслуженото уважение и да кажем, че някой е прередил вече уреденото от вас.

Той стисна ръба на масата. Изразът на очите му взе надмощие над тена, дрехите и целия култивиран чар.

— Не — изквака той. — Това бе грешка. Онзи долен мръсник — нейният брат я уби, използва я така, както винаги го бе правил.

— Може и да го е направил. Но Хюмъл и Де Гранцфелд биха могли все пак да я убият по заповед на Белдинг. Той останал доволен от свършената работа, наградил ги със служба във Вегас.

Дълго време не пророни дума. Нещо — възможно ли бе да е истина? — го гризеше, разяждаше го отвътре. Гледаше през мен. Назад към едно друго време.

— Глупости — рече той.

— Вие ли сте бащата? — попитах.

Отново дълго мълчание.

— Не знам. — А после: — Двамата с Леланд бяхме от една кръвна група „0 — положителна“. Заедно с трийсет и девет процента от американците.

— В днешно време има прецизни тестове.

— Какъв смисъл би имало? — Гласът му се изтъни, пречупи и замря. — Аз ги спасих. Настаних ги в добър дом. Това бе достатъчно.

— Не и за Шарън. Тя приключи голичка, ядейки майонеза от буркан. Още един план, поел в грешна посока ли?

Затвори очи, намръщи се, за миг се състари.

— Беше за доброто и на двете.

— Така ми казаха и на мен.

— Шери бе ужасяващо дете. Още откакто проходи забелязах признаците на насилие у нея. Това ме разтревожи. Замислих се дали не е от лошото семе — Джонсънови имаха в родословието си поредица от злодеи. Накрая стана ясно, че Хоуп не би могла да се оправи и с двете едновременно. Шарън бе тормозена, бита. И това ескалираше непрекъснато. Нещо трябваше да се направи. Когато Шери се опита да я удави, вече знаех, че моментът бе настъпил. Но Леланд не трябваше да го научава. Той напълно бе забравил за тях. И дума не бе споменал след преместването. Знаех, че той би погледнал на всяка промяна в плановете като доказателство, че моят метод не е най-подходящ. Щеше да настоява да стане по неговия начин.

— Какво му казахте?

— Че Шарън се е удавила при нещастен случай. Това бе добре дошло за него.

Устните му започнаха да треперят. Постави ръка върху тях, за да скрие загубата на контрол.

— Защо изгонихте Шарън, а не Шери?

— Защото именно Шери имаше нужда от наблюдение — тя бе нестабилна, едно заредено оръжие. Твърде рисковано и за двете би било да я оставим без надзор.

— Това не е била единствената причина — казах.

— Не. Хоуп така пожела. Тя се чувстваше по-близка с Шери, усещаше, че Шери има по-голяма нужда от нея.

— Наказание за жертвата. От богатското имение до калното парче земя. И двама умствено изостанали хора, като детегледачи.

— Те бяха добри хора. — Закашля се, без да може да спре, клатейки глава от едната към другата си страна, борейки се за глътка въздух. Очите му се напълниха с влага, наложи се да използва масата за опора.

Най-накрая бе способен да говори, но толкова тихичко, че трябваше да се наведа напред, за да го чувам.

— Добри хора. Те бяха работили за мен. Знаех, че можеше да им се има доверие. Предполагаше се, че положението щеше да е временно. Начин да спечелим време за Шарън, докато успея да уредя нещо друго.

— Начин да бъде заличена самоличността й — казах аз.

— За нейно добро! — Шепотът му бе скрибуцащ, настоятелен. — Никога не съм сторил нещо, за да я нараня.

Отново ръка върху устата. Неконтролируема кашлица. Постави копринена кърпичка пред устните си, изхрачи се в нея.

— Извинете. Тя притежаваше лицето на майка си.

— И Шери също.

— Не, не. Шери притежаваше чертите, но не и физиономията.

Дълго време не си казахме нищо. И тогава изведнъж, сякаш проправяйки си с усилие път, далече от сантименталното вцепенение, той се изправи и щракна с пръсти. Сервитьорът му донесе чаша с вода и лед и си тръгна. Пи, изкашля се, докосна адамовата си ябълка, преглътна с мъка. Насила се усмихна, но изглеждаше унесен, отпаднал. Един мъж, който бе преплувал живота в първа класа, само за да открие, че корабът не е доплувал доникъде.

Бях пристигнал на това място с омраза към него, готов да излея яда си. Но усетих сякаш го прегръщах през рамо.

После се сетих за мъртвите тела, вече се бе натрупала цяла камара трупове, и казах:

— Вашият временен план се проточи към постоянството.

Той кимна.

— Продължавах да търся друг начин за уреждане на въпроса. Междувременно Шърлий и Джаспър вършеха работата на шотландски гвардейци изумително добре. После Хелън откри Шарън, направи я свое протеже, започна да я превъзпитава в добра насока. Реших, че нищо не би било по-добро от това. Свързах се с Хелън — постигнахме споразумение.

— На Хелън плащаше ли й се?

— Не с пари. Двамата с мъжа й бяха прекалено горди, за да приемат. Но имаше и други неща, които можех да сторя за тях. Обучение за децата й, прекратяване на плана за разпродажба земите на корпорацията в Уилоу Глен. За следващите трийсет години „Магна“ гарантира, че ще изкупува цялата реколта и ще компенсира всяка загуба до определено ниво. Не само на Хелън, а на цялото градче.

— Плащахте им, за да не отглеждат ябълки.

— Американска традиция. Сигурно сте вкусили меда и сайдера на Уенди. Нашите служители ги обичат.

Спомних си тревогата на Хелън: „Те не биха продали… Независимо че намерението и целите им са да запазят Уилоу Глен като едно западнало място“.

Криейки Шърлий и Джаспър и тяхното бреме далече от любопитните очи…

— Какво знае Хелън?

— Познанието й е доста ограничено. За нейно добро.

— Какво ще стане с Ренсъм?

— Нищо няма да се промени. Те ще продължават да водят прекрасния си първобитен живот. Да сте забелязали някаква сянка на страдание по лицата им, докторе? Нямат нужда от нищо, а и според стандарта на много хора, биха могли да се приемат за заможни. Хелън ги наглежда. Преди нейната поява, аз го правех.

Той си позволи усмивка. Самодоволна.

— Е, добре, вие сте Майка Тереза. Но защо хората продължават да умират?

— Някои го заслужават.

— Звучи като цитат от великия бос Белдинг.

Не отговори.

— Ами Шарън? И тя ли заслужаваше да умре, защото се бе опитала да разбере коя е всъщност?

Той се изправи, погледна ме отвисоко. Цялото самосъмнение бе изчезнало.

— Не само с думи може да се поддържа връзка. Елате с мен.

Отправихме се към пустинята. Той взе един фенер от земята, осветявайки набраздената почва, огромните купчини бурени, кактусите, устремени към небето.

След около миля, лъчът от фенера попадна върху малко, капкообразно превозно средство от фибростъкло. Вече си бях представял тази количка за голф по време на пътуването с Хюмъл. Боядисан в тъмна боя, обтекаем, тумбест, с грайферни гуми за кални пътища. На вратата бе изписана буквата „М“.

Настани се зад волана и ме подкани. Не ми сложиха превръзка на очите. Или ми имаха доверие, или вече бях обречен. Той натисна няколко копчета. Фарове. Вой от електрическата машина. Още едно превключване и честотата на бръмченето нарасна. Потеглихме с учудваща скорост. Два пъти по-бързо от ритъма, наложен от Хюмъл на бронираната кола. Садист такъв. По-бързо, отколкото съм си представял, че може да се движи електрически автомобил. В такъв случай се намирахме върху територията на високите технологии.

Пътувахме повече от час, без да разменим нито дума. Преминахме през огромни пространства от изпръхнала като сгурия необработваема шир. Въздухът бе топъл, но ставаше все по-благоуханен. Усетих мирис на билки.

Видал кашляше много, когато колата вдигаше облаци фин прах, но продължи да я управлява с лекота. Гранитните планини се бяха превърнали в бледи щрихи от молив върху тъмен паус.

Той превключи друго копче и пред нас се появи луната — гигантска, млечнобяла и неразривно свързана със земята.

Разбира се, че не луната, а огромна топка за голф, осветена отвътре.

Геодезически купол, вероятно с диаметър десет метра.

Видал се приближи към него и паркира. Повърхността на палата бе от шестоъгълни, бели пластмасови панели, в рамка от тръбен бял метал. Потърсих кабинката, спомената от Сийман Крос — онази, в която бе седял по време на интервютата с Белдинг. Но единственият достъп до замъка бе бяла врата.

— „Инвалидът милиардер“ — казах аз.

— Глупаво книжле. Леланд си бе втълпил, че трябва да остане в историята.

— Защо бе избрал Крос?

— Нямам представа — вече ви казах, той не ме допускаше до намеренията си. Бях вън от страната, когато бе организирал тази сделка. По-късно промени решението си и заповяда на Крос да изчезва, но му плати в брой. Крос прибра парите, но продължи напред с книгата. Леланд бе много разочарован.

— Още една изследователско-разрушителна мисия.

— Всичко бе извършено в рамките на закона — чрез съда.

— Обирът на сейфовете в подземието съвсем не означава действие в рамките на системата. Същите момчета ли използвахте за кражбата в мазето на Фонтейн?

Изразът му означаваше, че не си струва да дава отговор. Тръгнахме пеша.

— Ами самоубийството на Крос?

— Крос бе слабохарактерен. Не можа да издържи.

— Искате да кажете, че самоубийството бе автентично?

— Напълно.

— Ако не го бе направил сам, щяхте ли да го оставите жив?

Той се усмихна и поклати глава.

— Както ви казах и преди, докторе, аз не унищожавам хора. Освен това, Крос не представляваше опасност. Никой не му вярваше.

Вратата бе бяла и без ръбове. Той постави ръка на бутона, погледна ме и изпрати кодовото си послание: Крос бе отровил извора, когато се бе стигнало до историите на Леланд Белдинг.

Никой не би ми повярвал. Този ден въобще не се бе състоял.

Вдигнах взор към палата. Звездната светлинка го правеше да пулсира като гигантска медуза. Пластмасовите панели имаха миризмата на нова кола. Видал превъртя бравата.

Пристъпих вътре. Зад мен вратата се затвори. След миг чух бъгито да тръгва.

Огледах се, очаквайки да видя екрани, конзоли, електронни табла за управление. Електронна бъркотия от преплетени кабели като в комедийните филми от 30-те на Флеш Гордън.

Но бе само едно огромно помещение. Повърхността на стените бе облицована с бял полиетилен, останалата част от интериора трябва да бе дошла от някой обширен дом в предградията. Леденосини килими. Мебели от дъб. Телевизор на конзоли. Стереоуредба върху грамофонен шкаф. Сглобяема библиотека и подобно кошче за списания. Кухненски бокс от едната страна. Засадени в кашпи растения. Ръчни бродерии в рамка.

Рисунки на ябълки.

И три легла, поставени успоредно едно на друго, като в корабна каюта. Или в болнично отделение. Първите две действително бяха болнични: с бутони за нагласяване на позата и шарнирни, хромови масички. Най-близкото бе празно, с изключение на нещо върху възглавницата. Погледнах по-отблизо. Беше играчка — самолет бомбардировач, боядисан с тъмна боя и наклонена напред буква „М“.

Във второто лежеше жена инвалид под грижливо опънати завивки. Неподвижна, с отворена като пещера уста, тук-таме сиви кичури по черната косата, но иначе непроменена отпреди шест години, когато я бях видял за последен път. Сякаш болестта бе взела пълно надмощие над тялото й, но в замяна тя бе неостаряваща. Пое с усилие въздух като проскърцваше, а въздухът излезе обратно с писукане.

Полъх на парфюм. Сапун и вода, прясно окосена трева.

32

Шарън седеше на ръба на третото легло, със скръстени в скута ръце. Бледа усмивка украсяваше лицето й.

Носеше дълга бяла роба, закопчана догоре. Косата й бе сресана с път по средата. Без грим и накити. На светлината очите й изглеждаха виолетови.

От погледа ми не я свърташе на едно място. Дълги пръсти. Рамене — гладки като масло. Гърдите й напираха под робата. Коприна. Скъпа дреха, но приличаше на униформа на медицинска сестра.

— Здравей, Алекс.

На масичката на Шърлий Ренсъм имаше салфетки, бутилка с топла вода, аспиратор, гарафа и празна чаша. Вдигнах чашата, повъртях я между дланите си и отново я поставих долу.

— Ела — рече тя.

Седнах до нея.

— Възкръснала като Лазар.

— Никога не съм умирала — отговори тя.

— Някой друг е умрял.

Тя кимна.

— Червената рокля? Ягодовото дайкири?

— Нейни.

— Преспиването с твоите пациенти?

Тя помръдна и бедрата ни се допряха.

— Тя. Желаеше да ме уязви, без да я е грижа, че в същото време наранява и други хора. Нямах представа какво става, докато пациентите не започнаха да анулират уговорените прегледи. Не можех да си го обясня. Обадих им се по телефона. Повечето отказаха да разговарят с мен. Няколко съпруги ми се нахвърлиха с ярост и заплахи. Беше като в лош сън. После Шери ми разказа какво бе сторила. Смееше се. Бе откраднала ключовете от кабинета ми и извадила дубликат. Използвала ги, за да се добере до архивата, избрала си тези, които й се сторили забавни, предложила им безплатни посещения за доусъвършенстване и… ги оправила, а после ги зарязала. Така поне ми каза. Когато дойдох на себе си, я попитах защо. Тя отговори, че проклета да бъде, но не би ме оставила да се правя на доктор, само за да я гледам отвисоко.

Сложи ръка върху бедрото ми. Дланта й бе влажна.

— Знаех, че негодува от мен, но никога не си бях представяла, че ще стигне толкова далече. Когато се срещнахме за първи път, тя се престори, че ме обича.

— Кога се случи това?

— Втората година в университета. През есента.

Учуден попитах:

— Значи не беше през лятото?

— Не. През есента. Октомври.

— Каква семейна работа ти попречи да дойдеш в Сан Франциско?

— Лечение.

— Провеждане на лечение или получаване на лекарска помощ?

— Моето лечение.

— С Круз?

— Моментът бе съдбоносен. Не можех да напусна. Ние трябваше да оправим някои неща… Наистина бе семейна работа.

— Къде живееше?

— В неговия дом.

Ходил бях там; търсих я, наблюдавах как лицето на Круз се разпадна на две отделни части…

„Приятно прекарване…“

— Лечението бе много интензивно. Искаше да ме наблюдава.

— Спането там не ти ли донесе неприятности?

— Аз… Не, той ми помагаше. Караше ме да се отпускам.

— Хипноза.

— Да. Той ме подготвяше за срещата с нея. Смяташе, че това ще бъде лечебен процес. И за двете ни. Но бе подценил натрупаната омраза.

Остана спокойна, но натискът на ръката й се увеличи.

— Тя се преструваше, Алекс. Не й бе трудно — учила бе актьорско майсторство.

„Някои гравитират около сцената и екрана…“

— Интересен избор на кариера — казах.

— Не бе кариера, просто нов вид забавление. Както и всичко останало. Първоначално го използва, за да се сближи с мен. Сетне се прицели в онова, което знаеше, че ми е най-скъпо. В теб, а години по-късно и в работата ми. Тя знаеше какво означава професията за мен.

— Защо не си взе разрешително за работа?

Тя подръпна възглавничката на ухото си.

— Прекалено много неща ми пречеха. Не бях готова.

— Това мнението на Пол ли бе?

— И моето.

Тя се притисна към мен.

— Ти си единственият мъж, когото някога съм обичала, Алекс.

— Ами Джаспър? А Пол?

Споменаването на името на Круз я накара да потръпне.

— Искам да кажа романтична любов. Плътска любов. Ти си единственият мъж, който някога е прониквал вътре в мен.

Не казах нищо.

— Алекс, това е истина. Знам, че подозираш разни неща, но двамата с Пол никога не сме го правили. Бях негова пациентка. Спането с пациенти е като кръвосмешението. Дори и след като премине лечението.

Нещо в гласа й ме накара да се отдръпна.

— Е, добре. Но да не забравяме Мики Старбък.

— Кой?

— Твоят партньор във филма.

— Така ли се казваше? Мики? Всичко, което ми е известно за него бе, че Пол го е лекувал от пристрастяване към кокаин, там във Флорида. Никога не съм била във Флорида.

— Пак ли тя?

Кимна.

— Кой я е наел за ролята?

— Знам как изглежда отстрани, но Пол е смятал, че ще има лечителен ефект.

— Радикална терапия. Изпробване.

— Трябва да го разгледаш в контекста, Алекс. Той работи с нея в продължение на години без особен успех. Длъжен бе да опита нещо.

Погледнах настрани, върнах се към заобикалящата ме обстановка. Черга върху синия килим. От щампите бликаше баналност. Проклетото място не приличаше на дом.

Обстановка като в космически кораб. Сякаш извънземните се бяха спуснали долу на лов за човешки същества, бяха плячкосали клишетата на Средна Америка.

Когато се обърнах, тя се усмихваше. Блестяща усмивка. Твърде бляскава, като глазура, преди да се напука.

— Алекс, разбирам колко ли странно трябва да ти се вижда всичко това. Трудно е да събереш толкова години само в няколко секунди.

Върнах й усмивката, като дадох израз на обзелото ме неудобство.

— Съкрушителна е динамиката… как всичко това напълно си пасва.

— Ще сторя всичко, което е по силите си, за да го изясня.

— Бих приветствал това.

— Откъде искаш да започна?

— От самото начало — струва ми се, че това е толкова подходящо място, колкото и всяко друго.

Тя положи глава на рамото ми.

— В това е проблемът. Няма начало — каза тя със същия равен глас, с който преди години ми бе разказала за смъртта на „родителите си“. — Първите ми години са неясни. За тях ми бе разказано, но все едно съм чула чужда история. Това бе целта на терапията през онова лято. Пол се опитваше да ме отблокира.

— Връщане в годините?

— Връщане през годините, свободни асоциации — всички стандартни техники на лечение. Неща, които самата аз бях използвала при моите пациенти. Но не помогна. Не си спомнях нищо. Искам да кажа, че с разума си разбирах процеса на съпротива, известно ми бе, че се самообуздавах, но там не ми бе от полза. — Тя постави ръката ми върху стомаха си.

— Колко назад можеше да се върнеш?

— Спомних си само щастливите моменти. Шърлий и Джаспър. И Хелън. Чичо Били ми каза, че вчера си я срещнал. Нали е изключителна личност?

— Да, така е. — Вчера. Струваше ми се, че са минали векове. — Тя знае ли, че си жива?

Нацупи се. Дълбока бръчка в челото.

— Чичо Били каза, че ще се погрижи за това.

— Сигурен съм, че ще го направи. За какво си говорехте с него по време на партито?

— За нея. Тя отново ми се натрапваше — изтърсваше се по всяко време, събуждаше ме, крещеше и ругаеше, или пък се вмъкваше в леглото ми и ме малтретираше, опитваше се да смуче зърната на гърдите ми. Веднъж я залових с ножици, в момента когато се опитваше да ми отреже косата. Друг път се явяваше надрусана с наркотици или пияна от нейните дайкирита и повръщаше навсякъде из къщата, изпикаваше се върху килима. Непрекъснато сменях бравите, но винаги намираше начин да влезе. Тя гълташе хапчета като бонбони.

„Стари белези между пръстите.“

— Инжектираше ли си наркотици?

— Пристрастена бе от години. Не знам, вероятно бе започнала отново — кокаин, приспивателни. През годините сигурно бе взимала свръхдози поне дузина пъти. Един от лекарите на чичо Били бе на разположение двайсет и четири часа на ден, само за да й прави клизми. В деня на партито тя наистина бе превъртяла и се опитваше и мен да въвлече в играта. Бях изплашена, повече не можех да издържам, затова помолих чичо Били той да се оправи. Въпреки всичко, което ми бе причинила, бе жестоко да си помисля, че ще бъде отстранена. Затова, като те видях на партито на Пол, настроението ми се оправи. Седмица по-рано бях в дома на Пол, а Сюзан пишеше поканите. Видях името ти в списъка, усетих прилив на любов към теб.

Тя взе ръката ми и я прокара между бедрата си. Почувствах горещина, тежест, нежния мъх на венериния й хълм през коприната.

— Надявах се да дойдеш. Няколко пъти проверявах в компютъра дали не си се регистрирал, но не беше. Затова, когато очите ни се срещнаха, не можех да повярвам. Съдба. Знаех, че трябва да се опитам да се свържа. — Целуна ме по бузата. — И ето че си тук. Здравей, страннико.

— Здравей. — Позволих й да ме целуне още няколко пъти, да прокара пръсти през косата ми, да ме гали. Успях да го понеса и дори отвърнах на целувките — сега вече знаех как се чувстваха проститутките. Пот се лееше от челото ми. Изтрих я.

— Искаш ли чаша вода? — попита тя. Стана и ми сипа от гарафата на Шърлий.

Използвах момента, за да проясня съзнанието си. Когато се върна, казах:

— Пол лекуваше ли те от нещо друго, освен за отблокиране на миналото?

— Всъщност не започна като истинско лечение, а само като клинично наблюдение. Нормалното изследване на това как чувствата и стила на комуникиране се отразяваха върху моята работа. Но при задълбочаване на проучването, той успял да разбере, че имам… проблеми със самоличността. Ниско самочувствие и лоша самопреценка. Чувствах се несъвършена. Виновна.

— Виновна за какво?

— За всичко. За напускането на Шърлий и Джаспър — те ми бяха много скъпи. Наистина ги обичах, но никога не съм чувствала, че им принадлежа. И Хелън. Независимо, че ме бе отгледала, тя не бе моята майка — винаги имаше стена между нас. Съществуваше някакво неудобство.

Кимнах.

— През първата година в университета бях много напрегната от очакването, че аз щях да помагам на другите хора. Това ме ужасяваше и се провалих на практиката. Предполагам доста сериозно. Съгласявах се с казаното от другите по мой адрес, чувствах се като мошеничка.

— Всеки в началото се чувства така.

Тя се усмихна.

— У теб винаги заговаря терапевта. Такъв бе и през онази нощ. Моята опора. Когато видях името ти в списъка на гостите, си помислих, че историята може да се повтори.

— Преди да срещнеш Шери, преди още да научиш за нея, мечтала ли си някога да имаш близначка?

— Да, през цялото време, през детството. Но никога не бях обръщала внимание на този факт. Бях дете, което фантазираше за всичко.

— Представата за една близначка ли изникваше в съзнанието ти?

Кимване.

— Момиче на моята възраст, което изглежда точно като мен, но бе самоуверена, известна, агресивна. Нарекох я „Голямата Шарън“, независимо че бе с моите размери, защото личността й приемаше застрашителни размери. Пол твърдеше, че гледам на себе си като на недоразвита. „Голямата Шарън“ стоеше встрани, но винаги можех да я извикам на помощ, когато нещата загрубеят. Години по-късно, когато минах първия курс по психиатрия, научих, че тези неща били нормални — децата го правят през цялото време. Но аз го вършех и като младо момиче, дори и в колежа. Тревожех се от това, плашех се, че говоря на сън и съквартирантките ми щяха да помислят, че съм странна. Затова направих съвсем преднамерен опит да се отърва от „Голямата Шарън“ и самата аз да порасна. Накрая успях да потисна присъствието й. Но тя се появи по време на хипнозата, когато Пол ме изследваше. Започнах пак да говоря за нея. После разговарях с нея. Пол каза, че тя е мой партньор. Моят мълчалив партньор, който винаги е някъде около мен. Той твърдеше, че всеки притежава свой мълчалив партньор. Именно това са заключенията на Фройд за егото, самоличността и суперегото. Нямало нищо лошо в това, да я имам наоколо — тя не била нищо по-различно, освен част от мен. Това бе твърде положително заключение.

— А през есента той реши да те представи на твоите истински мълчаливи партньори.

Тя се напрегна. Замечтаната усмивка отново зае място на лицето й.

— Да. Настъпил бе моментът.

— Как го осъществи той?

— Повика ме в кабинета си, каза, че има нещо да ми съобщи. Накара ме да седна, защото можело да бъде травмиращо. Но всъщност щяло да е забележително, истинско преживяване. После ме хипнотизира, нареди ми да се отпусна, да се успокоя. Каза ми, че съм едно от най-щастливите създания на света, защото си имах истински мълчалив партньор — двама всъщност. Че съм една от трите. Тризначки.

Обърна се към мен и взе ръцете ми в своите.

— Алекс, цялото това усещане, че не съм довършена, опитът да се запълни празнината с „Голямата Шарън“, е било подсъзнанието, което не ми е позволявало да забравя, независимо от потискането. Фактът, че бях способна да разговарям с „Голямата Шарън“ по време на терапията, бе знак за него, че съм достигнала едно по-високо ниво, че съм готова да се запозная със самоличността си като една третинка от цялото.

— Как се почувства след откритието?

— Първоначално бе чудесно. Обля ме вълна на щастие — бях пияна от радост. После, изведнъж всичко стана студено и тъмно, а стените започнаха да се приближават.

Тя обви ръце около мен, притисна ме силно.

— Бе нереално, Алекс — невероятно ужасяващо. Сякаш някой тъпчеше гръдния ми кош, трошеше ме на парчета. Сигурна бях, че умирам. Опитах се да изкрещя, но не можах да издам звук. Направих опит да се изправя и паднах, започнах да пълзя към вратата. Пол ме хвана, изправи ме и продължи да ми шепне в ухото. Твърдеше, че всичко е наред, да дишам бавно и дълбоко, дишането ми да стане ритмично, това било просто атака от страх. Накрая успях да го сторя, но не се чувствах нормално. Всичките ми сетива бяха притъпени. Бях готова да се взривя. После някъде от глъбините ми се появи нещо — ужасяващ вой, по-силен отколкото някога въобще бях крещяла. Крещеше някой друг — не звучеше като мен. Опитах се да се отделя от него, седнах в стола на терапевта и наблюдавах как някой друг крещи. Но бях именно аз и не можех да спра. Пол запуши устата ми с ръка. Когато нищо не се получи, ми удари шамар. Силен. Заболя ме, но се почувствах добре, ако можеш да го проумееш. Някой се бе погрижил за мен.

— Разбирам.

— Благодаря ти. — Целуна ме отново.

— После какво стана?

— После ме държа, докато се успокоя. Просна ме на земята и ме остави да лежа там под въздействието на по-дълбока хипноза. Тогава ми каза да си отворя очите, бръкна в джоба на ризата си — още го виждам — носеше червена копринена риза — и ми подаде една снимка. Каза да погледна гърба й, защото бил написал нещо там. Направих го: „Ш и Ш, мълчаливи партньори“. Каза, че това бил моят катехизис, лечителната мантра — думата, която щеше да ме спаси. А снимката била моята икона — давал ми я завинаги. Нареди ми да я разгледам веднага и започна да ми разказва за другото момиче. Името й било Шери, била негова пациентка от дълги години, много преди да ме срещне. Първия път, когато ме видял, помислил, че е тя. Да срещне и двете ни било някакво чудо — чудотворна карма — и целта в живота му била да ни събере в един завършен механизъм. Семейство.

— Колко дълго е крил съществуването й от теб?

— Много кратко. Не би могъл да ми съобщи за нея, без съгласието й. Тя бе негова пациентка — всичко е било строго поверително.

— Но, за да я накара да се съгласи, той би трябвало да й е съобщил за теб.

Тя се намръщи, сякаш подреждаше трудна мозайка.

— Това бе нещо различно. Нашето бе терапия под негово ръководство, той гледаше на мен като на колега професионалист, смяташе, че мога да го понеса. Трябваше да се започне отнякъде, Алекс. Да се разкъса омагьосаният кръг.

— Разбира се. Каква бе нейната реакция, когато научи за теб?

— Първоначално отказала да му повярва, въпреки че той й показал копие от снимката. Твърдяла, че е фотографски трик. Минало много време, преди тя да приеме моето съществуване. Пол ми каза, че тя е била отгледана без любов, имала съмнителни връзки. Като се връщам назад, разбирам, че той ме е предупреждавал от самото начало. Всичко, което знам, е, че животът ми се промени — магически. Тризначки, празният съд се напълни.

— Две от три — казах.

— Да, миг по-късно и аз го разбрах и попитах за другия ми партньор. Той каза, че сме стигнали твърде далече и прекрати сеанса. После ми сервира билков чай и лека вечеря, нареди на Сюзан да ме разтрие, закара ме вкъщи и ме накара да свиквам с новата си самоличност.

— У дома. Кой ти предостави тази къща?

— Пол. Каза ми, че давал под наем имота, че в момента никой не го използва и той иска аз да живея там. Нуждаех се от нов дом за новия си живот. Това жилище бе идеално за мен. Хармонично, в синхрон с моите вибрации.

— Така ли беше и с колата?

— Моята мъничка „Алфа“ — нали бе чудесна кола? Едва миналата година се предаде. Пол каза, че я е купил за Сюзан, но тя не могла да се научи да шофира. Твърдеше, че след всичко, което съм преживяла, заслужавам малко радост в живота, затова ми я дава. Много по-късно научих, че е служил като посредник — но той наистина уреди всичко, така че в известен смисъл всичко идваше от него.

— Мога да разбера. Какво стана, щом влезе вкъщи?

— Бях изтощена. Сеансът ме бе изтощил. Легнах и заспах като труп. Но през нощта се събудих, обляна в студена пот, паникьосана, бях получила нова криза от страх. Исках да позвъня на Пол, но не можех да набера номера от треперене. Накрая се успокоих, но настроението ми вече се бе променило. Бях депресирана, не желаех да разговарям с никого. Пъхнах се под завивките, опитвах се да избягам. В продължение на три дни нито се облякох, нито хапнах, нито станах от леглото. Просто гледах снимката. Ти ме откри на третия ден. Когато те видях, полудях. Извини ме, Алекс. Изгубих контрол.

Тя докосна бузата ми.

— Не се притеснявай. Отдавна е забравено. Какво стана, след като си тръгнах?

— Продължих да седя в това положение. След време — наистина не знам колко е продължило, Пол дойде да види как се справям. Изми ме, облече ме и ме заведе у тях. В продължение на цяла седмица не съм правила нищо друго, освен да почивам… стоях в моята… в една стая там. Последва нов сеанс, още по-дълбока хипноза и той ми каза за раздялата.

— Какво точно ти каза?

— Че сме били осиновени веднага след раждането ни, но са ни разделили на тригодишна възраст, защото Шери продължавала да се опитва да ме нарани. Каза, че не това бил правилният път за излизане от положението, но нашата осиновителка имала свои собствени проблеми, не можела да се справи и с двете ни. Тя повече харесвала Шери, затова мен ме дали навън.

Правеше усилие, за да говори с безразличие в гласа, но нещо диво и студено се бе появило в очите й.

— Това пък какво беше?

— Нищо. Просто ирония. Тя бе живяла през целия си живот като принцеса, но душата й бе изхабена. Накрая пак се оказа, че аз съм имала късмет.

— Ти срещна ли се с госпожа Блелък?

— Не. Дори и на партито. Защо ми бе необходимо? За мен тя бе просто едно име — дори не физиономия. Майката на някой друг.

Загледах се в пластмасовите стени на замъка и не отговорих. Оставих взора си да почине върху белотата на съседното легло.

— Кога Пол ти разказа за партньор номер две?

— По време на третия сеанс, но нямаше много за разказване. Известно му бе единствено, че тя е родена саката и е настанена някъде.

— Някой е допълнил познанието ти. Чичо Били ли?

— Да.

— Красивият адвокат на родителите ти?

— Ти го помниш след всичките тези години? Удивително. — Опитваше да се изглежда доволна, но бе нащрек. — Всъщност чичо Били винаги е искал да бъде адвокат. Дори е подал документи в университета, но други работи са го натоварили и никога не е тръгнал.

— Кога се появи той в общата картина?

— След втория път Пол ме изпрати у дома. Може би седмица, след като ние… се разделихме. Справях се значително по-добре, гледах към бъдещето. Позвъни се. На прага бе застанал по-възрастен мъж с красива усмивка. Носеше бонбони, цветя и бутилка вино. Каза, че е брат на жената, която ме е дала на чужди хора, за което той се извинява. Твърдеше, че не трябва да я мразя, въпреки че би ме разбрал, ако го правех. Че тя била неадекватна личност, но той винаги се е грижел за мен. Едновременно като чичо и емисар на моя баща. — Тя погледна към празното легло. — И тогава ми каза кой е баща ми.

— Как се почувства, когато разбра, че си наследничка на Леланд Белдинг?

— Не чак толкова странно, колкото би могъл да си помислиш. Разбира се, бях слушала за него, знаех, че е гений и богат, и ми бе странно да чуя, че бяхме свързани. Но той бе покойник, бе умрял и не съществуваше никаква възможност за контакт. Притеснявах се повече за връзките от живота.

Не бе отговорила на моя въпрос. Направих се, че не забелязвам.

— Как чичо Били е успял да те открие?

— Пол бе проследил произхода ми и го беше намерил. Каза, че дълги години е искал да се срещне с мен, но не бил сигурен как да постъпи, затова стоял настрана от страх да не сгреши. Сега, когато вече нещата бяха изяснени, той искаше да чуя истината от извора. Казах му, че знам за Шери и поприказвахме малко за нея — не бих могла да твърдя, че той не я одобряваше — той не засегна въпроса, а и аз не попитах. Исках да узная за другата ми сестра, за корените ми. Седеше там, пиеше вино и ми разказа всичко — как и трите сме били любимите дечица на господин Белдинг и една актриса, която той много е обичал, но не е можел да се ожени за нея по социални причини. Името й било Линда. Починала вследствие усложнения при раждането. Показа ми снимка. Била е много красива.

— Актриса — казах аз. Когато не реагира, продължих: — Ти приличаш на нея.

— Това е голям комплимент. Ние също сме били едно чудо — преждевременно родени, крехки, не се е очаквало да оживеем. Линда се разболяла, получила сепсис, но не престанала да мисли за нас, молела се за здравето ни. Кръстила ни минути преди да умре. Джана, Джоан и Джуъл Рей — това съм аз. И въпреки че всичките сме оживели, Джоан имала разнородни деформации. Независимо че бил богат, господин Белдинг нямал възможност да я отгледа, както и нас. Той бил изключително срамежлив — всъщност имал фобия към хората, особено към децата. Според онова, което ми разказа чичо Били, той е имал и агорафобия[6]. Затова чичо Били уредил сестра му да ни осинови. Въобразявал си, че от нея ще излезе по-добра майка, отколкото всъщност се получило. През цялото време двамата с господин Белдинг се чувствали ужасно виновни, че са ни изоставили. Съобщих му, че Пол ще уреди среща между мен и Шери. Оказа се, че вече знае. Попитах го дали пък той не може да ми уреди среща с Джоан.

— Значи двамата с Пол са работели съвместно.

— Те са си сътрудничели. Не искаше да говори за Джоан, но аз продължих да го притискам и накрая ми съобщи, че тя била някъде в Кънектикът. Настоях да я видя. Каза, че нямало смисъл. Била пълен инвалид, не можела дори да разговаря. Настоявах не само да я видя, но даже исках да се грижа за нея. Каза, че е невъзможно. Състоянието й изисквало непрекъснато наблюдение и грижи, а аз трябвало да се концентрирам върху следването. Отвърнах, че тя е част от мен и никога вече не бих била в състояние да се концентрирам върху каквото и да е, ако тя не е близо до мен. Помисли малко по въпроса, попита дали мога да отсъствам известно време от университета. Отговорих, че мога. Веднага тръгнахме към частно летище, качихме се на самолета на корпорацията до Ню Йорк, а после с кола пристигнахме в Кънектикът. Знаех, че си мисли, че когато я видя, ще се откажа от решението си. Но видът й ме направи още по-неотстъпчива. Легнах в леглото до нея, галех я и я целувах. Усетих нейните вибрации. Когато и той го забеляза, се съгласи да я преместим оттам. Корпорацията купи „Рестхейвън“ и обзаведе цяло отделение за нея. Аз трябваше да интервюирам болногледачи, сама избрах Елмо. Тя се превърна в част от живота ми. Наистина започнах да я обичам. И другите пациенти заобичах — винаги съм се чувствала у дома сред инвалиди. Ако трябваше да започна отначало, щях да посветя живота си на тях.

„У дома.“ Единственият дом, който тя познаваше, бе споделяла с двама умствено недоразвити люде. Прозрение като по учебник, но тя не го бе схванала.

— И ти промени името й.

— Да. Едно ново име символизира нов живот. И двете с Джана бяхме получили имена с буквата „Ш“. Реших, че и Джоан трябва да се сдобие с такова. За да си пасваме.

Изправи се, седна встрани от сестра си и погали спаружените бузи.

— Тя ще бъде вечна. Неотлъчно е присъствала в моя живот. Създавала ми е истински комфорт.

— Не като другата ти партньорка.

Отново онзи студен поглед.

— Да, не е като нея. — После усмивка. — Е, Алекс, вече се изтощих.

— Имам още няколко въпроса, ако нямаш нещо против?

Пауза.

— Не, разбира се, че не. Още какво искаш да узнаеш?

Много неща. Гледах неискрената усмивка, изписана на лицето й. Твърде широка, твърде приветлива. Предупредителен симптом — ранен сигнал за опасност. Сложих мислите си в ред и казах:

— Историята, която ми разказа — че си останала сираче, катастрофата в Майорка. Това пък откъде се взе?

— Измислица. Фантазия, предполагам.

— Какво ти се е искало, за да го измисляш?

— Романтична история.

— Но начинът, по който го разказваше, историята на твоите родители е достатъчно романтична. Защо бе необходимо да я разкрасяваш?

Пребледня.

— Аз… не зная какво да ти кажа, Алекс. Когато ме попита за къщата, тази история ми дойде наум — просто се изля от мен. Има ли някакво значение след толкова години?

— Значи наистина не знаеш откъде се е появила?

— Какво искаш да кажеш?

— Тя е идентична с начина, по който са загинали родителите на Леланд Белдинг.

— Не, това не би могло… — И пак изкуствената усмивка. — Колко странно. Да, разбирам защо те е заинтригувала.

Замисли се, задърпа ушенцето си.

— Може би Юнг е прав. Колективното подсъзнание — генетичната материя предава представи, както и физически прилики. Спомени. Вероятно, когато си ме попитал, подсъзнанието ми е изтласкало на повърхността тази визуална гледка. Аз съм си припомнила.

— Вероятно, но нещо друго ми идва наум.

— Какво е то?

— Нещо, което Пол ти е казал, когато си била под хипноза, а после е наредил да го забравиш. Нещо, което и без това е щяло да се появи на повърхността.

— Не. Аз… нямаше предположение за амнезия.

— Дори и да имаше, би ли могла да си спомниш?

Тя стана, стисна юмруци и държеше ръцете си встрани от своето тяло.

— Не, Алекс. Той не би го сторил. — Пауза. — А и какво, ако го е направил? Искал е само да ме предпази.

— Сигурен съм, че си права. Прости на такъв педант анализатор като мен. Заемане на празно пространство.

Тя сведе поглед. Взех ръката й, отпусна се.

— Все пак ти е разказал за удавянето, което е било огромен емоционален товар.

— Давенето. Да. Наистина ми го разказа, спомням си ясно.

— Ти пък го разказа на мен. И на Хелън. Изменяйки истината.

— Да, разбира се. Вие бяхте хората, които чувствах близки. Исках и двамата да знаете.

Тя издърпа ръка и седна в другия край на леглото. Объркана.

— Трябва да е било ужасно преживяване да те натискат под водата, някой да се опита да те убие. Особено на тази възраст. Най-ранна детска възраст.

Обърна ми гръб. Слушах неритмичното съскане от дишането на Шърлий.

— Алекс?

— Да?

— Мислиш ли, че лъжите са… комбинация от елементи? — Гласът й бе празен, мъртъв, като на изтормозена жертва. — Измислица, в комбинация с потискана истина и променяща предишното значение — пренасяне от миналото в настоящето?

— Това е интересна теория. Ако се чувстваш отегчена от нея, бих искал да разбера как все пак се срещнахте с Шери.

— Няколко дни след като чичо Били ме бе посетил, Пол дойде и каза, че тя била готова.

— Там в неговата къща.

— Да. Той ме настани в моята стая и ми каза да медитирам, да съм сигурна, че ще спя спокойно през нощта. На следващата сутрин ме свали долу в дневната. Всичко бе изпъстрено с множество възглавнички и приглушена светлина. Нареди ми да чакам и напусна. След миг се появи отново. С нея.

— Когато я видях, по гръбнака ми мина електрически ток. Вероятно и тя е преживяла същото, защото и двете се гледахме дълго време втренчено. Тя изглеждаше досущ като мен, само косата й бе боядисана платинено руса и носеше секси дрехи. Започнахме да се усмихваме — почти едновременно. После се закикотихме, после се разсмивахме все по-силно, протегнахме напред ръце и се втурнахме една към друга. Приличаше на тичане срещу огледалото. Само след броени минути вече разговаряхме, все едно че цял живот сме били най-добри приятелки.

— Тя бе забавна и сладка — нямаше нищо общо с начина, по който Пол я бе описал. Не бе егоистка, или развалена, както бе намекнал чичо Били. Очевидно не бе високо образована, което ме изненада, защото знаех, че е израснала в богатство. Но бе духовита и изискана — стойката й, начина, по който скръстваше краката си. Съобщи ми, че е учила да стане актриса, вече се е снимала в един филм. Попитах я за името, но тя само се изсмя и смени темата. Искаше да узнае всичко за университета, за психиатрите, каза, че се гордее с мен, че ще ставам доктор по психология. Направо бяхме зашеметени. Открихме, че харесваме една и съща храна, използваме една и съща марка паста за зъби и дезодорант. Дори забелязахме, че и по някои от маниерите си приличаме.

— Като този например — започнах да си дърпам възглавничката на ухото.

— Не. — Засмя се. — Страхувам се, че този жест си е само мой.

— Тя разказа ли ти за живота си у дома?

— Не много при тази първа среща. Наистина не желаехме да говорим за нищо друго, освен за нас самите. А на нея още не й бяха казали за Джоан. Затова се концентрирахме върху нас. Целия ден прекарахме в онази стая. За първи път почувствах нещо нередно у нея, когато заговорихме за мъже. Съобщи ми, че е изработила мнозина, толкова много, че им е загубила бройката. Следеше реакцията ми. Искаше да разбере дали я подкрепям или укорявам. Не я осъдих, но й казах, че съм моногамна. Първоначално не ми повярва, после каза, че се надява да притежавам страхотен мъжага. Тогава именно й разказах всичко за теб. За миг по лицето й пробяга израз на ужас — хищнически. Гладен. Сякаш ме мразеше, че бях влюбена. Но той изчезна толкова бързо, че реших, че си въобразявам. Ако я познавах по-добре, бих те предпазила, повярвай ми, Алекс. Щях да предпазя и двама ни.

— Кога нещата се влошиха?

Очите й се навлажниха.

— Скоро, макар да не си давах сметка тогава. Имахме уговорка да идем на пазар заедно, но тя не се появи. Когато се върнах в дома на Пол, той ми съобщи, че си е опаковала багажа и е изчезнала от града, без да се обади на никого. Това бил нейния начин на живот — не можела да контролира импулсивните си желания. Да не съм се притеснявала, грешката не била моя. След две седмици тя все пак се върна, в окаяно състояние, уморена, неспособна да си спомни нищо от случилото се, освен че накрая се е свестила в един бар в Рино. И оттогава нататък това бе начинът й на живот — изчезване, поява. Състояния на безпаметност, наркотични опиянения.

— Джана. Дисертацията ти.

Това я накара да се разтресе.

— Прочетох я. Бях заинтересован от теб. Чия бе идеята?

— Започна като шега. Тъкмо бях приключила един тежък месец заедно с нея — свръхдози, многократен тормоз. Бях много напрегната. Или трябваше да се занимая сериозно с дисертацията или трябваше да подам молба за удължение на срока от факултета — щеше да ми е за втори път. Оплаках се на Пол от начина, по който ми бе досаждала, колко тежък бе животът ми с нея. Казах, че би било по-лесно да съм неин терапевт, отколкото сестра. Засмя се и отговори, че да й бъдеш терапевт съвсем не е лека работа. Поговорихме за загубата на контрол, която се получава след дълго време, прекарано с хора като нея. После той ме попита защо не се поставя в ролята на неин терапевт — като способ за установяване на някакво чувство на контрол върху нашите отношения — и да опиша всичко това.

— Да доведеш работата докрай.

— Пол каза, че тя ми го дължи.

— Звучи, сякаш Пол също й е бил сърдит.

— Той бе отегчен — след всичките тези години, тя продължаваше да върви към по-лошото. Към края стана направо параноичка, почти психясала.

— Параноична за какво?

— За всичко. Последният път, когато се върна, тя съсипа лекарската ми практика. Убедена бе, че съм решила да я подчиня на себе си и разкривам тайните й пред пациентите, унижавала съм я. Това бе вследствие на собствената й болка, но тя обвиняваше мен, така както го бе правила преди години.

— Разкажи ми за това.

— Бе много отдавна, Алекс.

— И все пак искам да го чуя.

Помисли за миг, вдигна рамене и се усмихна.

— Щом е толкова важно за теб.

Отвърнах на усмивката й.

— Случи се, след като се бе омъжила за италиански благородник, маркиз Бенито ди Орано, с който майка й я бе запознала. Десет години по-млад от нея, изискан, наследник на някаква фирма за обувки. Пак импулсивно деяние. Бяха се запознали преди седмица, отлетели за Лихтенщайн и се оженили. Купил й „Ламборгини“, завел я във вилата си. Но се оказало, че Бенито е садист и наркоман. Той я биел, тъпчел я с наркотици, завел я в семейния палат във Венеция в дрогирано състояние и я предал в ръцете на приятелите си — като подарък за партито. Когато се събудила, той й съобщил, че е анулирал брака им, защото тя била боклук и я изритал. Буквално.

— Довлече се като червей до Щатите. Втурна се в кабинета ми по средата на един сеанс, крещеше, ругаеше, молеше да й помогна. Повиках Пол. Двамата се опитахме да я успокоим и да я върнем към нейната истинска същност. Но тя не се поддаваше, а и бе дрогирана, представляваше опасност, затова не можехме нищо да направим, поне законно. Омете се, псувайки и двама ни. След няколко дни отново си бе старата Шери — с мръсните приказки, тъпчеше се с хапчета, пак по пътищата, непрекъснато в движение. От време на време получавах вести от нея. Среднощни обаждания по телефона, пощенски картички, в които се опитваше да бъде приятелски настроена. Даже един-два пъти отидох на летището, за да се видим между две нейни пътувания. Клюкарствахме, пийвахме по нещо, правехме се, че между нас всичко е наред. Но яростта й не се разсея. Следващият път, когато се върна за по-дълго в Ел Ей, отново се сближи с мен и после започна с нейните сеанси за доусъвършенстване. Божичко, как обичах работата си, Алекс. Все още ми липсва.

— Кое преля чашата?

— Партито. Тя обичаше партитата толкова, колкото аз ги ненавиждах. Но Пол пожела аз да го придружа, заповяда на нея да стои далече. Тя започна да спори, наконти се. Каза й, че двете едновременно не можем да присъстваме и че ще бъда само аз. Купонът бе само за психолози. За професионалисти. Специален случай за него и не би желал тя да му го съсипе с поведението си. Това я вбеси — нахвърли се върху него, опита се да го нарани с чифт ножици. Това бе първият път, когато тя му се нахвърляше физически. Той надделя, даде й огромна доза барбитурати и я заключи в стаята й. В събота през нощта, точно след партито той я освободи. Каза ми, че изглежда спокойна, наистина се държеше приятно, бе изпълнена с разкаяние. „Прости и забрави“.

— Ти как издържа на партито? Да се срещаш с приятелите на госпожа Блелък?

— За тях аз си бях Шери — усмихната и секси. Не бе много трудно — за нея нямаше особено значение. За хората от психологията аз си бях аз. Двете групи въобще не се смесиха, а най-вече аз стоях при чичо Били.

Гарги и лебеди…

— Прости и забрави — казах аз. — Но тя не направи нито едно от двете.

Погледна ме изпитателно.

— Трябва ли да продължаваме, Алекс? Толкова е глупаво. Тя вече не е между живите, вън от живота ми е — вън от нашия живот. А пък аз имам шанс за ново начало.

Тя вдигна ръцете ми към устните си. Започна да ближе кокалчетата ми.

— Трудно е да се започне, без да се завърши. Да затворим страницата. Заради двама ни.

Тя въздъхна.

— Заради теб. Само заради теб. Защото означаваш толкова много за мен.

— Благодаря. Знам, че е трудно, но наистина ми се струва, че това е най-доброто.

Тя стисна ръката ми.

— Получих съобщението ти в събота. Бях разочарована, но от тона ти разбрах, че не ти е било лесно. Беше нервен и забрави слушалката отворена.

Не спорих.

— И така започнах да се чудя дали да ти се обадя, или да изчакам ти да се свържеш с мен и да уточниш нова среща. Реших да чакам. Да те оставя да вземеш решение. Цял ден бях мислила само за теб и когато чух почукването на вратата, помислих, че беше ти. Но бе тя. Цялата обляна в кръв. Смееше се. Попитах я какво бе станало. Да не е катастрофирала? Добре ли се чувстваше? И тогава тя ми разказа. Като се смееше. Онова, което бе сторила — целият онзи ужас, а тя се смееше!

Шарън избухна в сълзи, започна да се тресе неконтролируемо, повтори го и закри лицето си с ръце.

— Тя сама не го е извършила. Кой й е помогнал?

Продължи да се тресе още малко.

— Ди Джей Расмусен ли е бил?

Тя вдигна поглед, сълзите се стичаха, устата бе отворена.

— Ти познаваш Ди Джей?

— Срещнах го.

— Срещал си го? Къде?

— При твоята къща. И двамата си мислехме, че си умряла. Дойдохме да ти изкажем последна почит.

Тя раздра лицето си.

— О, господи, бедният, нещастен Ди Джей. Докато тя не ми разказа какво е… какво са направили двамата. Никога не бих узнала, че той е бил нейна… жертва.

— Него единствен е задържала — казах аз. — Най-уязвимият. Най-големият насилник.

Тя изръмжа и се изправи, стъпи на краката си и закрачи из помещението бавно като лунатичка, после все по-бързо, като дърпаше ухото си толкова силно, че помислих да не го откъсне.

— Да. Ди Джей бе. Тя се смееше, когато ми го каза, смееше се и когато ми съобщи как го е накарала да го стори — използвала наркотици, алкохол. Тялото си. Най-вече тялото. Никога няма да забравя начина, по който го изтърси: „Аз го изработих, а той изработи тях“. Смееше се през цялото време, докато разказваше за всичката онази кръв. Как Пол и Сюзан са се молили. А бедната Лурдес, толкова сладка, тя пък излизала от къщи, когато я заловили на стълбата. Неделя бе свободния й ден. Останала до късно, за да помогне при подреждането на дома. Смееше се, как тя ги завързала, наблюдавала как Ди Джей ги оправял — с бейзболна бухалка и пистолет. Той през цялото време си мислел, че го прави заради мен, че аз съм го използвала. Това най-много я възхищаваше, Алекс! Че той никога не узнал истината — през цялото време си мислел, че го прави заради мен!

Тя коленичи и ме сграбчи за ризата, привлече ме към себе си, към гърдите си.

— Тя каза, че това и мен прави убийца. Че като се размислиш, всъщност ние сме едно и също нещо!

Помогнах й да се изправи, после я оставих да полегне на леглото. Тя се сгуши, очите й бяха широко отворени, ръцете — плътно до тялото, като тясна дреха.

Погалих я, разтърсих я и казах:

— Тя не бе ти. Ти не бе тя.

Отпусна ръце и ги обви около мен. Наведе ме и ме обсипа с целувки.

— Благодаря ти, Алекс. Благодаря, че го казваш.

Бавно и нежно аз се откъснах от нея, като продължавах да я потупвам лекичко.

— Продължавай. Довърши го. — Похват на терапевта.

— Тогава смехът й полудя — стана странен, истеричен. Съвсем изневиделица престана да се смее, погледна ме, после разгледа себе си, обляна в кръв и започна да си къса дрехите. Трудно идваше на себе си. Разбираше какво е извършила. Като бе унищожила Пол, тя бе унищожила самата себе си. Той бе всичко за нея, най-близкият човек, който някога й е бил като баща. Имаше нужда от него, зависеше от него, а той бе мъртъв и това бе нейна грешка. Чувстваше се раздвоена, точно пред погледа ми. Започна да се задъхва. Да трепери и хълца — не играеше никаква роля, истински сълзи, просто се ронеха като на безпомощно бебе. Молеше ме да го върна, твърдеше, че съм умна, че съм лекар и мога да го сторя.

Трябваше да я успокоя, както много пъти го бях правила. Вместо това, аз й казах, че Пол повече никога няма да се върне, че грешката е нейна и тя ще трябва да си плати, никой няма да може да я спаси този път, дори и чичо Били. Тя ме погледна така, както никога преди не го бе правила. Бе уплашена до смърт. Като престъпница. Започна отначало. Пак ме молеше да й върна Пол. Отвърнах й, че е мъртъв. Повторих го няколко пъти. Мъртъв. Мъртъв. Мъртъв. Опита се да се гушне у мен за утеха. Отблъснах я, ударих я силно един-два пъти. Тя се отдръпна, спъна се, падна, бръкна в чантичката си, извади бутилката с дайкири. Изпи го, хълцайки и тресейки се, а то се стичаше по брадичката й. После се появиха хапчетата. Тя изгълта пълни шепи, започна да ги разпилява. Но всяка секунда спираше и ме гледаше изпитателно. Молеше ме да я спра, както го бях правила толкова много пъти по-рано. Не го сторих. Тя се примъкна в спалнята ми, стискаше все още чантичката си — гола като змия, но с чантичка. Последвах я. Извади още нещо от чантичката. Пистолет. Мъничък, облицован със злато пистолет, който не бях виждала дотогава. „Това е новата ми играчка. Харесва ли ти? Получих го на едно шибано родео. Днес го употребих за първи път.“ После го насочи към мен, натисна спусъка. Бях сигурна, че ще умра, но аз не започнах да се моля, просто останах напълно спокойна, гледах я право в очите и казах: „Хайде давай. Пролей още невинна кръв. Изцапай се още, ти си ненужно парче боклук“.

— Тогава в очите й се появи най-странният израз. — „Извинявай, партньоре.“ — Допря пистолета до слепоочието си и дръпна спусъка. Аз просто стоях там и я погледах още известно време. Наблюдавах как изтича кръвта й, как душата я напусна. Чудех се накъде ли се е устремила. После повиках чичо Били. Той се погрижи за останалото.

— Гърдите ме боляха. Разбрах, че съм сдържала дъха си и го оставих да излезе. И това е всичко, скъпи мой. Краят. И началото. За нас.

Седна на леглото, приглади косата си, разкопча най-горното копче на роклята и се наведе напред.

— Сега съм пречистена. Свободна. Готова за теб, Алекс. Готова съм всичко да ти дам, да ти се отдам всецяло така, както не съм го правила с никого. Толкова дълго очаквах този миг, Алекс. Не предполагах, че някога ще настъпи. — Тя протегна ръка към мен.

Сега бе мой ред да стана и да закрача из стаята.

— Твърде много неща трябва да осмисля.

— Знам, скъпи, но разполагаме с толкова много време. С цялото време на света. Свободна съм вече.

— Свободна и богата. Никога не съм гледал на себе си като на пленник.

— О, ти няма да бъдеш. Наистина не съм наследница. Според завещанието на господин Белдинг всички пари трябва да останат в корпорацията.

— Докато — казах аз, — чичо Били се разпорежда с всичко, с начина, по който се отнася към теб, вероятно животът ти е станал прекалено луксозен.

— Не, не трябва да е така. Аз не се нуждая от него. Парите никога не са имали значение за мен — нито сами по себе си, нито заради нещата, които могат да купят. Това бе нейна работа. Когато разбрала коя е всъщност, направо полудяла, започнала да крещи на чичо Били, обвинила го, че я е обрал и заплашила да го даде под съд. Каква алчност — та тя вече имаше много повече, отколкото се нуждаеше. Тя дори се опита да ме накара да застана на нейна страна, но аз отказах. Това съвсем я ожесточи.

— Колко далече стигна тя със заплахите?

— Не много. Чичо Били успя да я успокои.

— Как?

— Нямам понятие. Но да не говорим повече за нея. За пари или за нещо лошо. Тук съм с теб. В това прекрасно място, където никой не може да ни намери или омърси. Ти, аз и Шърлий. Ще станем едно семейство, ще бъдем заедно завинаги.

Тя тръгна към мен, с устни разделени в очакване на целувка.

Задържах я на една ръка разстояние.

— Не е толкова простичко, Шарън.

Очите й се разшириха.

— Аз… аз не разбирам.

— Има проблеми. Някои неща не се връзват.

— Алекс. — Сълзи. — Моля те, не си играй с мен, не и след всичко, което преживях.

Опита се да се притисне към мен, аз я задържах на разстояние.

— О, Алекс, не постъпвай с мен по този начин, моля те. Искам да те галя, а ти да ме прегърнеш!

— Убийството на Круз от Шери не е било заради партито — то може би е преляло чашата, но тя го е планирала, платила е на Ди Джей Расмусен две седмици по-рано. Хиляди долари. Напомпала го за великото дело.

Тя изпъшка, завъртя се, за да се освободи от прегръдката ми. Все още я стисках здраво.

— Не. Не, не вярвам на това! Колкото и да бе лоша, това не може да е истина!

— И все пак е истина. А ти го знаеш по-добре от всеки друг.

— Какво искаш да кажеш? — И ненадейно лицето й — това безупречно лице — погрозня.

Погрозня от ярост. Провал на раздвоената личност…

— Искам да кажа, че ти си го организирала. Подтикнала си я. Изпратила си й дисертацията отпреди шест години и си потвърдила най-лошите й предчувствия.

Очите й подивяха.

— Да се провалиш в ада дано!

Тя се извиваше, мъчеше се да се освободи.

— Знаеш, че е истина, Шарън.

— Разбира се, не е истина. Тя не четеше. Бе глупаво момиче, не обичаше книгите! А и ти си глупак, щом дори си позволяваш да кажеш нещо подобно!

— Това е книга, с която тя сигурно се е преборила. Защото ти си я подготвила за това, използвайки същата техника, която Круз е прилагал върху тебе. Вербална манипулация, заповеди под въздействието на хипноза. Неща, които ти си й внушавала, докато е била под хипноза, а после си заповядвала да ги забрави — за Круз и теб, как той харесва повече теб. Тя е била граничен случай от самото начало, но ти си я тласнала отвъд предела. Най-тъжното от всичко е, че ти първа си преминала тази граница.

Тя се озъби и се опита да забие нокти в ръцете ми. Боричкахме се, дишайки тежко. Успях да хвана и двете й китки с една ръка, а с другата здраво я стисках.

— Махни се от мен, копеле! Ох, причиняваш ми болка! Разкарай се оттук!

— Колко време ти бе необходимо, Шарън? Да я пречупиш, да я настроиш срещу Пол?

— Не съм! Ти си луд! От къде на къде?

— За да си разчистиш пътя. Да се освободиш. Да се отървеш от някой, за когото най-накрая си разбрала, че те е манипулирал, вместо да ти помогне. Теб какво те пречупи? Това, че ги завари заедно? Горе в нейната стая правеха нещо, което вероятно бяха вършили от години? Или може би тя ти го е съобщила, когато си я хипнотизирала. Кръвосмешение. От най-лош вид. Татенцето я чука. Той бе и твоят баща. И като го е правел, така и теб те е чукал.

— Не! Не, не, не! Ти лигаво копеле, стига си лъгал, шибан копелдак! Не! Млъквай! Махай се, шибаняк, ти гаден боклук!

Ругатните извираха по начина, по който ги бях чувал да се леят от устата на сестра й. Погледът й бе като на момичето с пурпурната рокля, което ме мразеше. До смърт.

— С един куршум два заека. Настройваш Шери против Круз, а после чакаш да дойде при теб. Планирала си го с месеци — поне половин година. Тогава именно си казала на Елмо да си търси нова работа. Знаела си, че „Рестхейвън“ ще бъде затворен, защото санаториумът е обзаведен от чичо Били за Шърлий, а ти си щяла да преместиш Шърлий оттам. В новата си къща. Ти, аз и Шърлий — пак сме трима. Ново партньорство.

— Не, не! Това е пълна лудост — ти не си на себе си! Тя имаше Ди Джей — опасен насилник, ти сам го каза. Двама против един! Сигурно съм била луда, за да предизвикам такава опасност за себе си!

Успя да разхлаби едната си ръка и освободи един от ноктите си, забивайки го надолу. Почувствах болка, нещо мокро, изблъсках я далече от мен. Грубо. Излетя назад, задната част на краката й се удари в леглото и тя се просна. Задъхана. Трепереща. Движеше устни в безмълвни ругатни.

— Ди Джей не представляваше опасност за теб. Защото въпреки всичко, той е продължавал да си въобразява, че именно с теб прави любов, ти си онази, която му е платила да убие Круз. Шери не е могла да рискува да му го съобщи и да го настрои срещу себе си. Тя също е трябвало да се грижи за теб. Мислела си е, че ще успее да те изненада. Но ти си имала предимство. Ти си била подготвена. С тоя обкован в злато двайсет и втори калибър.

Тя ритна с крак във въздуха, размаха ръце. Внезапно избухване. Ранна травма. Лоши гени…

— Шибано… копеле… мръсен лигав шибаняк…

— Първо си я застреляла. После си изсипала наркотика и алкохола в гърлото й. Една по-внимателна съдебномедицинска експертиза би установила, че тя е погълнала всичко това след настъпването на смъртта, но такъв анализ никога не е бил правен, защото чичо Били се е погрижил. Както и за всичко останало.

— Лъжи, всичко е лъжа, копеле!

— Не мисля, че е така, Шарън. А сега вече постигна всичко. Наслаждавай му се.

Отдалечих се от нея.

— Нищо не можеш да докажеш — каза тя.

— Знам — казах. Но вече бях близо до вратата.

Гъргорещ, клокочещ звук — единствената асоциация, която изникна в съзнанието ми бе преливаща клоака — се издигна от глъбините й. Тя вдигна водната чаша, замахна и ме замери.

Ако бе успяла да ме удари, сигурно щеше да ме рани. Свих се. Чашата се заби в стената и тупна на килима.

— Ти си деснячка. Най-малкото вече ми е известно от коя страна на огледалото съм наблюдавал.

Сведе поглед към ръката си, взря се в нея, сякаш тя я бе предала.

Напуснах. Дълго вървях пеш в мрака, докато престанах да чувам крясъците й.

33

Чух звука на бъгито, преди да го видя. Пърхане от криле на нощна пеперуда някъде вляво от мен. Фарове осветиха пустинята, като затворнически фенер.

След миг вече бе до мен.

— Влезте, докторе. — Скрибуцането на Видал. Самият той шофираше.

Когато заех своето място, насочи фенерчето си към кръвта по ръката ми. Пустинният въздух я бе изсушил до кафява коричка.

— Повърхностна — съобщих аз.

— Ще се погрижим за това, когато се върнем.

Неубедителен.

— Чухте всичко — казах аз.

— Необходим е постоянен контрол. Тя има нужда от грижи и наблюдение. Вие сам го видяхте.

— Голям почитател сте на принципа „Виж и разкажи“. Заведохте Шарън да види Джоан, като се надявахте, че това ще я разубеди. Показвайки ми Шарън, вие искате да ми запушите устата.

Той потегли.

— Какво ви кара да мислите, че отново ще постигнете успех?

— Длъжен съм да опитам.

Пресякохме пустинята. Бяха се появили още звезди, обливащи земята с ледена светлина. Придаваха й гланц.

— Кога умря Белдинг?

— Преди години.

— Преди колко години?

— Преди момичетата да се съберат отново. Точната дата важна ли е?

— За Сийман Крос е била важна.

— Сега не става дума за Крос, нали?

— Каква бе диагнозата?

— Болестта на Алцхаймер. Преди лекарите да ни дарят с този термин, ние я наричахме старост. Прогресираща форма на склероза.

— Трябва да е предизвикала сътресения в корпорацията.

— Да, но от друга страна имахме време да се подготвим. Появиха се ранни сигнали — забравяне, блуждаещо внимание — но той винаги си бе ексцентрик. Неговата странност го прикри за известно време. Контактът му с Крос бе първото нещо, което ме накара да си взема бележка — то бе напълно извън стила му. Леланд винаги бе обсебен от мисълта за неприкосновеност на личния му живот, ненавиждаше всички журналисти. Промяната в характера бе показателна за нещо доста лошо.

— Като фазата на плейбоя, която предшестваше пълното му оттегляне.

— По-сериозно. Това бе постоянно. Органично. Разбрах, че той е оставил съзнанието си да му се изплъзне и вече искаше да бъде обезсмъртен.

— Нещата, описани от Крос — дългата коса, ноктите, олтара, откритото ходене по нужда. По онова време бяха станали истина. Симптоми.

— Книгата бе една фалшификация. Измислен боклук.

Продължихме да пътуваме.

— Белдинг е умрял в много удобен момент. А вие сте се изправили срещу Шарън и Шери.

— Природата твърде рядко действа по такъв благосклонен начин.

— Ако тя не го бе сторила, сигурен съм, вие щяхте нещо да измислите. Сега той ще остане една милосърдна личност в нейните очи. Никога няма да узнае, че е искал да я убие.

— Мислите ли, че ако разбере тази истина, това ще й бъде от полза — в терапевтично отношение?

Не отговорих.

— Ролята ми в живота е да разрешавам проблеми, а не да ги създавам. В този смисъл аз съм лечител. Точно като вас.

Аналогията ме засегна по-малко, отколкото очаквах.

— Грижата за другите наистина е била вашата задача, нали? Белдинг — всичко от сексуалния му живот до обществения имидж, а когато е станало трудно да се справяте, когато е започнал да ходи по нощен живот, вие сте били там, за да поемете административната отговорност. Сестра ви, Шери, Шарън, Уилоу Глен, корпорацията — това не тежи ли все пак на вашите плещи?

Въобразих си, че го виждам в тъмнината да се усмихва, сигурен бях, че докосва гърлото си и се мръщи, сякаш му бе твърде трудно да говори.

След няколко километра той каза:

— Взехте ли някакво решение, докторе?

— За какво?

— За по-нататъшно разследване.

— Всичките ми въпроси получиха отговор, ако това ви интересува.

— Онова, което искам да знам, е, ще продължите ли да ровите и да разрушавате онова, което е останало от живота на една много болна млада жена?

— Е, чак пък живот.

— По-добър от всяка алтернатива. За нея ще се грижат добре. Ще бъде пазена. А и светът ще бъде опазен от нея.

— А какво ще стане, след като вие си отидете от този свят?

— Има хора, компетентни хора. Цял куп на разположение. Всичко вече е отработено.

— На разположение ли? Белдинг бе каубой, той нямаше такива хора. Но след като умря, нещата се промениха. Щом като никой не произвеждаше патенти, наложи се да назначите съзидателна сила, да реорганизирате корпоративната структура. Това направи „Магна“ по-уязвима към външни атаки — наложи ви се да направите по-солидна основата на вашата власт. Най-голямата крачка в тази посока бе осигуряването на контрол и над трите щерки на Белдинг. Как накарахте Шери да се откаже от заплахите, че ще ви съди?

— Твърде просто. Заведох я на обиколка в централния офис на корпорацията — нашият изследователски и развоен център, най-висшето от предприятията ни, свързани с високите технологии. Съобщих й, че ще бъда щастлив да се оттегля и да я оставя да ръководи всичко — тя би могла да бъде новия шеф на „Магна“, да носи отговорността за петдесет и петте хиляди служители, хилядите проекти. Самата мисъл я ужаси — тя не бе момиче от интелектуален тип, не можеше да се оправя с една чекова книжка. Избяга от сградата. Настигнах я и й предложих алтернатива.

— Пари.

— Повече, отколкото тя би била в състояние да похарчи за няколко живота.

— Сега е мъртва. Няма нужда повече да се плаща.

— Докторе, вие имате изключително наивна гледна точка за живота. Парите са средство. А корпорацията успя да оживее и ще оживее със или без мен, или когото и да е друг. Когато нещата добият определен размер, те се превръщат в постоянни. Човек може да изкопае езеро, но не и океан.

— Какъв е краят?

— Ритъм. Баланс. Всичко трябва да продължи да работи — определена екология, ако желаете.

След няколко минути.

— Не отговорихте на въпроса ми, докторе.

— Повече нищо няма да разравям. Какъв смисъл би имало?

— Добре. Ами вашият приятел — детективът?

— Той е реалист.

— Това е добре за него.

— Вие все пак ще ме убиете ли? Ще накарате ли Хюмъл да си свърши работата?

Той се засмя.

— Разбира се, не. Колко удивително, че все още имате такова мнение за мен. Не, докторе, не се намирате в опасност. Какъв смисъл би имало?

— Един ми е известен — семейните ви тайни.

— Последовател на Сийман Крос? Още една книга?

Отново смях. Превърна се в кашлица. След няколко километра се появи ранчото, съвършено и нереално като филмов декор.

— Като стана дума за Роял Хюмъл бих искал да знаете нещо. Той повече няма да работи в управлението по сигурността. Вашият коментар по повод смъртта на Линда ме накара да се позамисля — удивително какво може да направи неопитният поглед към миналото. Роял и Виктор бяха професионалисти. Нещастни случаи не би трябвало да стават при професионалистите. В най-добрия случай, те са проявили немарливост. В най-лошия… Дарихте ме с проникновение на стари години, докторе. Затова съм ви дълбоко задължен.

— Само теоретизирах, Видал. Не желая ничия кръв да тежи на съвестта ми, дори и тази на Хюмъл.

— О, за бога, ще престанете ли да бъдете мелодраматичен, млади човече! Ничия кръв не е заложена на карта. Роял просто има нова работа. Ще чисти курниците на пиленцата ни. Всеки ден трябва да изравя по няколко тона гуано. Той вече поостаря, кръвното му е много високо, но ще се справи.

— Ами ако откаже?

— О, няма да го стори.

Насочи колата към празната кошара.

— Вие дадохте снимката на мълчаливия партньор на Круз. Момичетата са били снимани ето там.

— Забележителни неща може да изрови човек от старите тавани.

— Защо? Защо допуснахте Круз да продължи толкова време?

— Доскоро смятах, че така помага на Шарън — помага и на двете. Той бе чаровник, притежаваше дар слово.

— Но изсмукваше пари от сестра ви, преди да срещне Шарън. Двайсет години шантаж и игра със съзнанието.

Остави бъгито да работи на празен ход и ме погледна. Целият чар бе изчезнал. Забелязах същата ледена суровост в очите му, която току-що бях открил в тези на Шарън. Гени… Колективното подсъзнание…

— Бъди такъв, какъвто е възможно, докторе.

Подкара бързо, спря бъгито и го паркира.

Слязохме и тръгнахме към верандата. Двама мъже в тъмно облекло и авиаторски маски чакаха изправени. Единият държеше тъмно парче еластична материя.

— Моля ви, не се плашете — каза Видал. — Това ще бъде свалено веднага щом стане безопасно и за вас и за мен. Ще бъдете закаран здрав и читав. Опитайте да се наслаждавате на пътуването.

— Защо ли не се чувствам в безопасност?

Още смях, сух и насилен.

— Докторе, беше ми приятно. Кой знае, може пък някой ден отново да се срещнем — на друго парти.

— Не мисля така. Мразя партитата.

— Да си кажем правичката, аз пък съм уморен от тях. — Стана сериозен. — Но при определени обстоятелства, ако има и най-крехък шанс да се изправим лице в лице, ще ви бъда много благодарен, ако не ме познаете. Да проявите професионална конфиденциалност и да се направите, че никога не сме се срещали.

— Няма никакъв проблем.

— Благодаря ви, докторе. Вие се представихте като истински джентълмен. Има ли още нещо?

— Лурдес Ескобар — слугинята. Истински невинна жертва.

— Във връзка с нея бяха направени компенсации.

— По дяволите, Видал, не всичко може да се поправи с пари.

— Парите не могат нищо да поправят, ако от това ще ви стане по-леко. По времето, когато тя вече работеше в Щатите, половината й роднини бяха изтребени от бунтовниците. Същата смърт, но без компенсации. Онези, които оживяха, бяха измъчвани, домовете им изгорени до земята. Връчиха им емиграционни документи, доведоха ги тук, предоставиха им бизнес, получиха земя. В сравнение със самия живот, разбира се, че не е достатъчно, но това е най-доброто, което мога да предложа. Някакви допълнителни предложения?

— Правосъдие би било по-доброто.

— Някакви предложения за усъвършенстване на правосъдието, които да съм изпуснал?

Нямах какво да му отвърна.

— Е, добре тогава, има ли нещо друго, което бих могъл да сторя за вас?

— Всъщност има нещо дребно. Едно уреждане.

Когато му съобщих какво бе то и точно как бих искал да бъде извършено, той така силно се засмя, че се задави от кашлица, която го преви на две. Извади носна кърпичка и изтри устата си, изхрачи се и още малко се посмя. Когато отдалечи кърпичката, коприната бе изцапана с нещо тъмно.

Опита се да говори. Нищо не се получи. Мъжете в тъмните дрехи се спогледаха.

Накрая каза:

— Отлично, докторе. Великите умове се движат в една посока. Сега, да си подадем ръка.

34

Оставиха ме в университетското градче. Свалих превръзката от очите си и се отправих към къщи пеша. Но щом влязох у дома, разбрах, че дори не мога да понеса самата мисъл, че съм там. Нахвърлих малко багаж в един сак, обадих се на телефонистката, за да съобщя, че ще отсъствам няколко дни.

— Някакъв номер за препращане на разговорите, докторе?

Не очаквах никакви спешни повиквания за пациенти, затова казах:

— Не. Ще проверявам аз.

— Истинска отпуска, така ли?

— Нещо такова. Лека нощ.

— Не желаете ли да приемете съобщенията, които вече са ви оставени?

— Всъщност, не.

— Е, добре, но все пак има един мъж, който ме подлуди. Обажда се три пъти и стана доста агресивен, когато не го свързах с домашния ви телефон.

— Как се казва?

— Санфорд Морети. Звучеше като адвокат — твърди, че иска да работите по някакъв случай или нещо подобно. Продължава да настоява, че бихте искали да разговаряте с него.

Отговорът ми я разсмя.

— Доктор Делауер! Не знаех, че можете да държите и такъв език.

Скочих в колата и потеглих, разбрах, че съм поел на запад по Оушън авеню. Недалеч от кея на Санта Моника, който вече бе затворен за през нощта и в тъмнината се бе превърнал в назъбена туфа покриви над превита тръстикова камара. Близо до океана, който не се виждаше от този квартал. Морският бриз бе притихнал и океанът миришеше като бунище. Улицата бе приютила барчета за бира и сандвичи с полинезийски наименования и мотели за временно пребиваване, на които сериозна клиентела създаваше близкия автоклуб.

Проверих в едно място, наречено „Тъжни мечти“ — дванайсет кафяви, напръскани от солта врати, настанени около паркинг, който изпитваше въпиеща необходимост от асфалтиране, неоновите тръби на надписа „Свободни стаи“ бяха изпотрошени и не светеха. Един рокер с нездрав тен на лицето и кръстче на ухото се разпореждаше на рецепцията — направи ми голяма услуга, като ми прибра парите, докато се любуваше на парче пържена риба и гледаше по телевизията реклама на „Калифорния Райзинс“. В прихлупеното фоайе рамо до рамо бяха изправили снаги автомати за бонбони и кондоми, заедно с продавач на джобни гребенчета и коментарите на калифорнийския наказателен закон за кражбите и измамите на съдържатели на хотели.

Наех стая в южната част, предплатих за една седмица. Три на три метра, воня на инсектициди — няма гадинки тук — тесен и зацапан прозорец, разположен срещу парче тухлена стена, вече покафеняла от отразената улична светлина, дървени мебели, скромничко по размери легло, телевизор срещу заплащане, закрепен с болтове за пода. Четвърт долар в прореза за монети осигуряваше неясен звук и жълтеникавобежови цветове в продължение на цял час. Имах три монети в джоба. Пуснах две в процепа.

Легнах на леглото, пуснах телевизора и се заслушах в шума. От съседното барче думкаха басѝ от китара така силно, сякаш някой удряше по стената в такт две четвърти. Сърдит смях и насечен уличен жаргон на английски, испански и хиляди неразбираеми езици, приглушен смях от телевизора в съседната стая, пускане на вода в тоалетната, съскане на водопроводни канали, скърцане от ходене, тръшкане на врати, разпръснати резки звуци, които биха могли да са от изстрели с пистолет или пожар, или пък две ръце, които ръкопляскат. И като за капак на всичко монотонното бръмчене от магистралата.

Останах три дни, поддържайки се с пица и кола от едно кръчме, което обещаваше да сервира горещи ястия и студени питиета, но лъжеше и за двете. През по-голяма част от времето правих онова, от което се бях предпазвал дълго. Бях се махнал от пропъждането на чуждата неадекватност, зариването на кал с помия. Самоанализа. Толкова досадна дума за ровене из миналото в най-съкровените кътчета на душата. Греблото е наточено остро и неравно.

В продължение на три дни преминах през всичко това — ярост, сълзи, дълбоко вътрешно напрежение, от което зъбите ми затракаха, а мускулите ми заплашиха да получат спазми като при тетанус. Самота, която с радост щях да упоя с болка. На четвъртия ден почувствах, че жизнените ми сокове са изсмукани и вече съм успокоен. Бях горд, че не съм объркал това с лечение. Същия следобед напуснах мотела, за да спазя уговорката: изтичах в края на квартала до автомата за вестници на тротоара. Единствената останалата ми монета пуснах в цепката и вечерното издание бе мое, силно нагънато под мишница, сякаш бе порно издание.

Долният ляв ъгъл на първа страница.

ПОЛИЦЕЙСКО УПРАВЛЕНИЕ ЛОС АНДЖЕЛИС

КАПИТАН, ОБВИНЕН В СЕКСУАЛНА ИЗНЕВЯРА НАПУСКА

Мора Бенън, редактор

Полицейски капитан от Лос Анджелис, обвинен в сексуални връзки с курсистки от организацията „Полицейски Скаути“ по време на дежурство, напусна днес, след като полицейската дисциплинарна комисия препоръча уволнение.

Тричленният съвет нареди на Сирил Леон Трап, 45-годишен, веднага да освободи заеманата длъжност и препоръча със задна дата да върне цялата пенсия, получавана от полицейското управление на Ел Ей, плюс отнемане на всички придобивки и привилегии. Във връзка с това адвокатът на Трап, както и полицейският говорител потвърдиха, че е било постигнато уреждане на въпроса по следния начин: Трап се съгласява да бъде включен в списъка на сексуално агресивните лица, отказва се от правото да подаде жалба срещу решението на управителния съвет, подписва клетвена декларация, че повече няма да работи в органите на реда и ще плати „значително финансово обезщетение, включително цялата стойност на медицинското и психиатрично лечение“ на жертвите си, чийто брой се предполага, че надхвърля дванайсет. В замяна, няма да бъдат повдигани никакви криминални обвинения, а те теоретично биха включвали съдебно преследване за изнасилване, злоупотреба с наркотици, сексуално малтретиране на непълнолетна и многократно нарушаване на законите.

Обвиненията, които Трап не оспорва, са извършвани в продължение на петгодишен период, през който той е служел като сержант в полицейското управление на „Холивудската Дивизия“ и може би са продължили и когато е бил лейтенант в „Рампартс Дивижън“ и в управлението на Западен Лос Анджелис, където бил повишен в чин капитан миналата година, след внезапен сърдечен удар и последвалата смърт на предишния капитан Робърт Л. Роджърс.

Още в Холивуд името на Трап се е забъркало в скандал, свързан с обир, при който полицейски офицери са чупили задните витрини на магазини и складове по време на дежурства, прекъсвайки алармените инсталации, а после са уведомявали дежурния полицейски диспечер, че те ще поемат повикването. Полицаите са извършвали грабежите на помещенията, използвайки полицейските коли, за да извозват плячкосаните стоки, а после са попълвали фалшиви доклади. Никакви обвинения не бяха повдигнати срещу Трап, който бе охарактеризиран от прокуратурата по онова време като „сътрудничещ свидетел“.

Във връзка с настоящия случай Трап бе обвинен в съблазняване на жени скаути в собствения си офис, под претекст, че предлага „помощ в кариерата“, наливал ги с бира, вино и марихуана, преди да започне със сексуалните изяви. Бяха представени доказателства за перверзно поведение в тринайсет случая, в седем случая се е стигнало и до сексуален акт с момичета на възраст между 15 и 17 години. Въпреки че управителният съвет отказа да уточни по какви причини е започнало разследването на Трап, полицейски източник твърди, че една от жертвите е имала емоционални проблеми, дължащи се на негови задявки. Обърнала се за съвет към психиатър и разкрила пред него какво е ставало. Терапевтът после уведомил управлението за „Социални грижи“, което пък се свързало с полицията в Ел Ей.

Потвърждение на обвинението се получило от още няколко жертви. Въпреки това никое от момичетата не желаело да даде показания в съда, което накарало прокуратурата да заключи, че „едва ли“ съдебното дирене ще се увенчае с успех.

Когато се подразбра, че споразумението е прекалено меко за индивид, който би могъл да бъде осъден на строг тъмничен затвор, комисар Уолтър Д. Смит каза: „Съветът иска да потвърди съвсем ясно, че няма да търпи сексуални престъпления от никакъв вид и от страна на никой офицер, независимо колко висок чин има. Въпреки това ние проявяваме съчувствие към жертвите и не можем да накараме насила тези момичета с психологическа травма да дават показания пред съда. Акцията на управлението днес гарантира, че този офицер повече никога няма да работи за силите на реда и ще загуби всеки цент, спечелен от него като полицейски служител. На мен това ми прилича на добра сделка“.

Адвокатът на Трап, Татчър Фристън отказа да съобщи плановете на своя клиент за бъдещето, освен това, че разжалваният офицер „се очаква да напусне щата, може би дори и страната и да се отдаде на земеделие. Г-н Трап винаги е имал интерес в отглеждането на пернати животни. Сега може би ще има шанс да се опита“.

Прочетох материала още веднъж, откъснах го от вестника и направих от него самолетче. Когато накрая успях да приземя самолетчето в тоалетната чиния, напуснах мотела.

Върнах се вкъщи и се почувствах като нов обитател, а защо не и като нов човек. Седях си пред бюрото и тъкмо се готвех да се заровя в насъбралата се поща, когато от предната врата се чу звук от чукане.

Отворих. Влезе Майло, носещ полицейската си идентификационна карта, висяща на ревера на кафявия му костюм, напоен с миризмата на полицейското управление. Гледаше ме строго изпод черните вежди, едрото му лице бе навъсено.

— Къде беше, по дяволите?

— Навън.

— Вън от какво?

— Точно сега не искам да обяснявам.

— Въпреки това, разкажи.

Не проговорих.

Той рече:

— Исусе! От теб се очакваше да дръннеш няколко телефона и да вземеш предохранителни мерки, нали помниш? Вместо това, ти взе че изчезна. Не научи ли това идиотско правило!

— Извинявай, мамче. — После, като видях изражението на лицето му казах: — Наистина взех предохранителни мерки, Майло. После изчезнах. Оставих съобщение на телефонистката.

— Точно така. Много успокояващо. — Той прищипа носа си с два пръста: — „Доктор Делауер ще отсъства няколко де-е-на.“ Къде замина, сладурче? „Той не ка-а-за.“

— Имах нужда да се махна. Добре съм. Не бях в опасност.

Изруга, удари с юмрук дланта си, опита се да използва превъзходството в ръста си, за да ме изгледа отвисоко. Върнах се в библиотеката и той ме последва, ровейки усърдно в джоба на сакото си, откъдето извади смачкано парче вестник.

Когато започна да го отвива, казах:

— Вече го видях.

— Обзалагам се, че си го сторил. — Той се наведе над бюрото. — Как, Алекс? Как, по дяволите?

— Не сега.

— Защо изведнъж започна да си играеш на криеница?

— Просто не искам отново да си спомням точно сега.

— Бай-бай, Сирил — рече той към тавана. — За първи път в живота ми моите желания се сбъдват. Но не знам…

— Не можеш ли просто да се примириш с щастливата участ? Вече си отмъстил, радвай се.

— Обичам сам да държа съдбата в ръцете си.

— Направи едно изключение.

— Ти би ли могъл?

— Надявам се.

— Хайде, Алекс, какво, по дяволите, става? В един миг изграждахме хипотези, а в следващия главата на Трап е завряна дълбоко в тоалетната чиния.

— Трап е твърде несъществена част. Просто не бих искал точно сега да обрисувам цялата картина.

Той ме погледна изпитателно, отиде в кухнята и се върна с кутия мляко и корав геврек. Откъсна си парче от него, потопи го в млякото и каза:

— Временно помилване, приятелю. Но някой ден, а той не е твърде далече, ще трябва да си поговорим надълго и нашироко.

— Няма за какво да говорим чак толкова, Майло. Както веднъж ми рече един експерт: „Няма доказателства, значи нищо не е истина“.

Той продължи да се взира в мен още малко, преди лицето му да се смекчи.

— Е, добре. Схванах. Не съществува прикриване на дело. Случай на закононарушение от страна на блюстител на реда. Ти си пуснал стръвта на въдицата, заради любовна връзка с „Малката госпожица Справедливост“, разбрал си, че не си в състояние да извървиш целия труден път. Но, по дяволите, ти си се справил с такова нещо в университета, би трябвало и сега да го издържиш, нали вече си пораснал.

— Ще те уведомя, когато съвсем порасна.

— Будалкам те, Питър Пан. Как се чувстваш, Алекс? Съвсем сериозно.

— Добре.

— Премисли ли всичко?

Кимнах.

— Приличаш на човек, който е премислял доста неща.

— Само пренастройвах системата… Майло, благодарен съм ти за грижите, високо ценя всички неща, които ти направи заради мен. Точно сега бих желал да остана сам.

— Да, добре.

— Ще се видим по-късно.

Той си тръгна, без да обели дума повече.

Робин се върна у дома на следващия ден. Облечена бе в рокля, която никога преди това не бях виждал и имаше вид на отличничка, която всеки момент ще започне да рецитира пред класа. Приех прегръдката й, после я попитах какво я е накарало да се върне вкъщи.

— Ти май не се радваш, че ме виждаш — каза тя.

— Радвам се. Ти ме изненада. — Занесох куфара й в дневната.

— Дълго мислих дали все пак да се върна. — Пъхна ръката си в моята. — Ти наистина ми липсваше. Искаше ми се снощи да си поприказваме и затова позвъних. Телефонистката отговори, че си напуснал града за известно време, без да кажеш на никого къде и за колко време заминаваш. Каза, че гласът ти е бил различен — сърдит и уморен. Ругаел си като файтонджия. Разтревожих се.

— Време за милосърдие.

Тя ме погледна, сякаш ме виждаше за първи път.

— Извини ме, но точно сега няма да бъда мъжът, когото ти желаеш.

— Май попрекалих — каза тя.

— Не. Просто на мен ми се налага много да премислям. С голямо закъснение.

Започна да мига на парцали. Очите й се навлажниха и тя се обърна с гръб.

— По дяволите!

— Част от мисленето има връзка с теб, но останалото не. Знам, че искаш да се грижиш за мен — сега то е важно за теб. Но точно в този момент не съм готов, не бих могъл да го възприема по начин, който би ти дал онова, което ти желаеш.

Краката й се подкосиха и тя седна на дивана.

Настаних се с лице към нея.

— Сега не се караме. Може би понякога тонът ми е такъв, но всъщност не е толкова просто. Има неща, които бих искал да си изясня. Нужно ми е време.

Тя мигна още няколко пъти, сложи на лицето си усмивка, която бе толкова болезнена, сякаш я бе издълбала в плътта си.

— Коя съм аз, че да споря за това?

— Не. Не го правя за отмъщение. Няма за какво да отмъщавам — в края на краищата ти ми направи услуга.

— Признателна съм ти за думите. — Сълзите започнаха да извират, но тя ги сподавяше. — Не, няма да постъпя така. Ти заслужаваш нещо по-добро. Не е престъпление, ако не можеш да подбереш точния момент, нали?

Протегнах ръка. Тя тръсна глава, хапеше устни.

— Имаше друг мъж в живота ми. Нищо сериозно, старо гадже от колежа, кафе и пай. Задуших любовта още в зародиш. Бяхме стигнали почти до края и затова ми се струва сякаш съм те предала.

— И аз също те предадох.

Тя изстена.

— Коя?

— Старо гадже от колежа.

— Тя… Ти все още…

— Не е това, никога не е било. Тя бе пленила мозъка ми, а не пениса. Сега си отиде завинаги. Но това ме промени.

Тя се отдалечи в края на стаята, скръсти ръце върху гърдите си и известно време нищо не каза.

— Алекс, ами с нас какво ще стане?

— Не знам. Но имам начини да си тръгна, преди да съм свикнал прекалено много с теб или с някоя друга.

— Харесвам те такъв, какъвто си.

— Аз също те харесвам. — Казах го толкова автоматично, че и двамата се разсмяхме.

Обърна се към мен, аз й протегнах ръка. Тя се върна и погледна нагоре в очите ми. Започнахме да се галим и възбуждаме, събличахме се взаимно, без да пророним дума. Паднахме на дивана и там се любихме. Правихме секс. Компетентен, очукан съюз, роден в практиката и ритуала, толкова без ръбове, та чак заприличваше на кръвосмешение.

Когато свършихме, тя седна и каза:

— Няма да бъде чак толкова лесно, нали?

Поклатих отрицателно глава.

— И въобще струва ли си?

Тя се откъсна от прегръдките ми, изправи се и застана пред фототапета. Осветена отзад, гола, къдриците висяха по гърба й като чепки грозде.

— Магазинът, предполагам, е в ужасен хаос. Пъхат бележки под вратата, и всички онези двусмислени поръчки.

— Продължавай. Направи онова, от което имаш нужда.

Тя се обърна, изтича обратно към мен, легна върху ми, отърка се в гръдния ми кош. Лежахме заедно, буза до буза, докато се възцари неспокойствие, после тръгнахме всеки по своя път.

Шарън, Круз, Плъха, дори и Лари. Между нас съществуваха достатъчно проблеми за запълване на цял учебник.

Отново сам, аз се замислих за всичката недовършена работа. Реших да се справя по най-лекия начин. Откривах номер в телефонния си тефтер и набирах.

Четвърто позвъняване.

— Ало?

— Госпожа Бъркхалтър? Денис? На телефона е доктор Делауер.

— О, здрасти.

— Ако моментът е неподходящ…

— Не, не е… Аз… Смешно е. Тъкмо за вас си мислех. Дерън все още плаче много.

— Можеше да се предположи.

— Всъщност, той плаче повече от преди. Прекалено. От последния път, когато ви видя. Не спи и не се храни достатъчно.

— Нещо промени ли се от последната ни среща насам?

— Само парите — макар все още да не съм го усетила. Не е станало действителност. Искам да кажа, господин Уърти твърди, че може и месеци да минат, преди да ги получим. Междувременно продължаваме да получаваме предупреждения от банката, а и застрахователната компания на мъжа ми не спира да влачи проклетите си… Защо ли продължавам така? Не това бихте искали да чуете.

— Бих искал да чуя всичко, което вие искате да ми съобщите.

Пауза.

— Наистина съжалявам. За начина, по който ви наговорих всички тези неща.

— Няма нищо. Прекалено много преживяхте.

— Така е. От деня… — Гласът й се пречупи. — Продължавам да се занимавам с другото нещо, а всъщност съм потресена за моето бебче. То непрекъснато плаче, крещи и ме удря, дори не желае да се държи с мен както по-рано. Отгоре на всичкото и това чакане. Няма никой наоколо. Просто не знам какво да правя — не мога въобще да проумея защо се случва все така.

Още една пауза. Този път моя. Терапевтична.

Тя подсмръкна.

— Съжалявам, Денис. Така ми се иска да можех да облекча болката ти.

— Вземете я и я напъхайте в една торба, а после я пуснете в канализацията. Вземете болките на всички.

— Това все пак би било нещо.

— Да. — Лек смях. — Какво би трябвало да сторя, докторе? С Дерън?

— Той игра ли си пак, както в моя кабинет?

— Това е проблемът. Не желае да си играе. Давам му колите и му казвам какво да прави, но той само ги гледа и започва да пищи.

— Ако искате да го доведете, бих го прегледал с удоволствие. Но ако пътуването ви се струва прекалено дълго, бих могъл да ви препратя към някой по-наблизо.

— Не, не това е всичко… Не е много далече. Каква друга работа имам цял ден, освен да пътувам, все пак?

— Тогава елате на всяка цена. Мога да ви видя утре като начало.

— Да. Страхотно е.

Определихме си час.

— Вие сте добър човек. Наистина знаете как да помогнете на човека.

Това ме изплакна достатъчно, за да набера втория номер.

Дванайсет без пет. Обедна почивка.

— Доктор Смол.

— Здрасти, Ада. Алекс е. Изяде ли си сандвича?

— Ще ям домашно сирене с плодове. Борба с тлъстините. Слушай, много се радвам, че се обаждаш. Опитах се да се свържа с Кармен Сийбър, но телефонът бе изключен и нямаше съобщение за нов номер.

— Не се обаждам по този повод. Заради себе си.

Нейната терапевтична пауза.

— Това дяволско нещо върши работа. Много неща ми се натрупаха. Помислих си, че ако ти смяташ, че би било подходящо да дойда…

— Винаги се радвам да те видя, Алекс. Самият ти имаш ли някакви съмнения по отношение целесъобразността?

— Никакви. Не, това не е вярно. Предполагам, че имам. Нещата между нас се промениха. Трудно е като се измъкнеш от ролята на колега, да се представяш като безпомощен.

— Ти въобще не си безпомощен, Алекс. Просто си достатъчно проницателен, за да знаеш, че не си неуязвим.

— Проницателен. — Засмях се. — Далече съм от това.

— Ти се обади, нали? Алекс, разбирам какво казваш — смяната на ролите ти прилича на връщане назад. Мога да те препратя към някой друг.

— Да започна отначало? Не, това не би ми се искало.

— Нужно ли ти е известно време, за да размислиш?

— Не, не. Бих могъл да се гмурна в това си състояние, преди да съм измислил начин да изградя отново съпротивителната си система.

— Добре тогава, уредено. Нека си проверя разписанието. — Звук от разгръщащи се страници. — Какво ще кажеш за утре в шест? Офисът ще е тих — няма да се натъкнеш на някого, когото ти си ми изпратил.

— В шест е идеално, Ада. Дотогава.

— Очаквам те с нетърпение, Алекс.

— Аз също. Чао.

— Алекс?

— Да?

— Това, което правиш, е съвсем правилно.

1

Скайларк — чучулига. — Бел.пр.

2

Джийвс — главен герой от сатиричните романи на П. Г. Удхаус. — Б.пр.

3

В английския език има четири думи — псувни, които обичайно не се употребяват в литературата, а се заместват с израза F-words, прикрит като свободно държание. — Б.пр.

4

Sinister (англ.) — означава едновременно зловещ и ляв, макар второто значение да е малко архаично. — Бел.ред.

5

Незаконно ранчо (исп.). — Бел.прев.

6

Агорафобия (гр.) — вид тревожно разстройство, страх, изпитван при преминаване през големи открити пространства. — Б.р.

Content

Джонатан Келерман
Докато убивам, се надявам
(книга 4 от "Алекс Делауер")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

1