Николай Пенчев

Зад маската на дявола

(книга 1 от "Старобългарски загадки")

1

- Амин! - свещеникът направи кръстен знак над наведените глави на богомолците. Сбутани в тясното помещение, всички бяха потни, със зачервени лица. Припламващата факла хвърляше черни сенки по стените и бялата захабена вълнена роба на свещеника.

- Амин! - повтори той. - Прибирайте се и Бог да бди над вас!

Един по един богомолците започнаха да си тръгват. Преди да излязат в черната нощ, внимателно закриваха лицата си. Някои още се бояха да обявят, че са християни.

Докато ги наблюдаваше как си тръгват, свещеникът се усмихна.

„Христос е страдал, за да спаси всички ни. Ще потърпим още малко“, каза си той.

Новият хан - Борис, официално бе спрял гоненията срещу християните. Сега трябваше само да се отърсят от изминалите години, пълни с насилие и смърт.

Свещеникът се усмихна отново, изтри ръцете си и се запъти към задната част на помещението. Трябваше да прибере малкото реликви, които използваха при ритуалите - дървен кръст, ленена покривка, купел за светена вода.

Докато гасеше свещите, пламъците им трепнаха, сякаш духнати от вятър.

„Сигурно не са затворили добре вратата на излизане и става течение“, помисли свещеникът, обърна се към входа и застина.

До вратата, обвита в дълга черна мантия с качулка, заплашително стоеше висока фигура.

- Кой си ти? - попита свещеникът и бялата му роба се отърка в стената. - Какво искаш?

Без да отговаря, натрапникът бавно тръгна напред и разпери ръце. В едната от тях държеше дълъг меч.

- Кой си ти?! - повтори обезумял свещеникът и трескаво заопипва масата зад гърба си в търсене на нещо, с което да се защити. Една чаша падна на пода и се търколи в краката му.

- Време е да платиш, Закарий! - отговори нападателят и вдигна високо меча с едната ръка. С другата рязко дръпна дългата черна качулка.

Вцепенен от ужас, свещеникът падна на земята. Искаше му се да извика, да размаха ръце, да се защити, но страхът го бе сковал изцяло. Пот се стичаше в очите и ноздрите му, смесвайки се с дима на догарящите свещи. Занемял, той се взираше в черната фигура с глава на козел и дълги рога.

- Махни се, Сатана! - опита се да извика свещеникът, но думите не искаха да излязат от устата му.

- Време е да платиш, Закарий! - повтори сянката. - Време е да платиш!

И рязко стовари меча.

2

Кавханът Дукум не можеше да си намери място. Крачеше нервно из просторния кабинет и бършеше с ленена кърпа потта от челото и лицето си. Беше му топло и задушно въпреки дебелите каменни стени на двореца в Плиска. Беше август и слънцето превземаше всяка педя от помещенията.

„Може би ако се преместя в избите, ще ми бъде по-добре“, помисли си мрачно Дукум и тръсна глава.

Много добре знаеше, че е изнервен не само от жегата. След смъртта на всеки владетел имаше проблеми, докато новият утвърди своята власт. Откакто Пресиян бе умрял, а тронът бе зает от Борис, трупаните с години проблеми внезапно избиха на повърхността. Пристрастията на новия хан към християните само усложняваха нещата.

Дукум въздъхна, съблече елека си от еленова кожа и остана само по риза. Понечи да свали и ботушите, но се отказа. Все пак, въпреки жегата, трябваше да спазва някакво приличие.

„Поне прозорците да бяха по-широки“, помисли той и огледа просторното задушно помещение, което използваше за кабинет. Огромна маса, затрупана със свитъци, заемаше центъра на стаята. Между тях се открояваха тумбеста в долния край златна кана с изрисувана ловна сцена и недопита широка чаша. По ъглите на стаята бяха поставени множество дървени ракли и кожени кутии, в които Дукум държеше различни документи. Няколко копия с конски опашки подпираха стените. Личният меч на боила лежеше облегнат на масивен дървен стол с висока облегалка. Ловни трофеи и дебели загаснали медни мангали допълваха картината.

Мнозина се лъжеха от външния вид на Дукум. Висок, едър, с обръсната глава и груби черти, той изглеждаше роден войник, който може да върти меча и да печели на бойното поле. Но кавханът не бе само това. Хитър като лисица, той умееше да се измъква от всяка ситуация и никога не прощаваше на своите врагове. Независимо дали ги срещаше на бойното поле, или по коридорите на двореца. Особено опасен го правеше способността му отдалеч да надушва всички заговори и интриги, да ги насърчава или издава в зависимост от това какво изискват собствените му интереси. Благодарение на тази способност се издигаше все по-нагоре в йерархията.

В момента Дукум бе стигнал върха в своята кариера. Освен кавхан, бе и един от шестимата велики боили, председател на съвета на боилите, любимец на Борис и негов доверен човек. Имаше хора и шпиони навсякъде. Те му докладваха какво се случва не само в Плиска, но и в цялата държава, чак в Константинопол.

Неговата значимост бе призната дори от византийския император, който при сключването на последния договор му бе изпратил специална златна огърлица. Кавханът никога не я сложи, но тайно я гледаше понякога.

Дукум заобиколи работната маса и взе чашата с разредено вино. Напоследък медовината бе станала популярна в Плиска, но от нея го болеше глава. Така и не можа да хареса сладникавия й вкус. Не харесваше и кумиса, макар да минаваше за изискано питие. Дукум не успя да разбере какво толкова има в подквасеното мляко на кобила.

Кавханът отпи малка глътка и се замисли за вчерашното убийство. Преди него имаше още две, на които Дукум не беше обърнал внимание. Бе решил, че християнските свещеници са убити от разбойници. Първият от тях - Юда, бе намерен пронизан със стрела в гората. На втория - Манасий, някой бе прерязал гърлото близо до рова на външния град. Смъртта на Закарий, посечен с меч в подземната си черква, показваше, че великият боил е допуснал грешка. Някой избиваше свещениците и това напомняше отминалите времена. Времена, които Дукум се надяваше никога да не се върнат.

Всичко бе започнало с Крум. Ханът, от когото трепереше целият свят, който имаше обща граница с франкската империя на Карл Велики, а византийският император страхливо се криеше зад позлатените врати на Константинопол само като чуеше името му, бе направил нещо немислимо - допуснал бе славяните до управлението на страната.

Нямаше значение дали си българин или славянин, или от какъв род произхождаш. Важното бе какво можеш и не един и двама Петьровци и Славовци бяха водили конницата. Това караше българите да кривят очите си от безсилен гняв. Безсилен, поне отначало.

Но Крум умря. Великият хан загина внезапно, докато готвеше последния си - съкрушителен, поход срещу Константинопол. След неговата смърт на трона седна Омуртаг. Първата работа на този дебел и странно озлобен човек бе да сключи договор с Византия и отвън да насочи меча си навътре.

Ханът бе хитър. Не подгони направо славяните. Обяви се срещу всички християни, преследва ги до смърт. Като се има предвид, че последователите на Исус бяха преди всичко славяни, ясно бе какво последва.

Съветът на боилите бе прочистен. Последва го войската. За няколко месеца всички постове отново бяха заети от българи. Но това не усмири Омуртаг. Дукум често се питаше какво бе карало хана да преследва християните с такава злоба. Носеха се слухове как като малък бъдещият хан бил позорно набит от няколко славянски момчета, но Дукум не вярваше в тези истории. И все пак...

Крум бе страшен, Омуртаг бе зъл. Крум бе заловил охридския епископ Мануил, Омуртаг бе заповядал да му отсекат ръцете до раменете, след това - краката, и накрая - да го нарежат на парчета и да ги хвърлят за храна на кучетата. Макар само да бе чувал за тези безумства, Дукум потрепери при мисълта за тях.

След Мануил последваха и други: Прилепският епископ Петър бе бит с тояги до смърт под радостните възгласи на тълпата. Главата му бе отрязана и хвърлена да се търкаля на площада в града, та всеки, който иска, да може да я рита.

Епископът на Никея Леонид бе пронизан с меч в корема и оставен да се мъчи, докато издъхне. Други бяха пребивани с камъни, давени, душени и разчеквани.

Само за първите две години от управлението си Омуртаг издаде 377 смъртни присъди на християни. Това бяха все изтъкнати хора - военни, търговци, заможни занаятчии. Колко бяха останалите убийства, които ставаха по улиците под одобрителния поглед на хана, никой не можеше да каже.

Въпреки всичко Омуртаг не успя да постигне това, което си бе наумил. Колкото повече избиваше последователите на Исус, толкова повече се множаха те. По ирония на съдбата първородният му син Енравота стана върл християнин, обяви се за свещеник и започна да проповядва в двореца. Баща му го хвърли в тъмница, лиши го от трона, но не посмя да го убие. Това направи брат му Маламир, когото Дукум познаваше чудесно и при спомена за когото космите на врата му още настръхваха.

Омуртаг може да убиваше християни, може да бе зъл и да гонеше славяните, но 30 години страната живя в мир. Никой не помнеше подобно нещо от времето на Аспарух.

Мирът даде възможност на търговците да забогатеят, на занаятчиите - да станат изкусни майстори, на земеделците - да приберат отлични реколти. Самият Омуртаг даде личен пример, като осъществи многобройни строежи. Опожареният от Никифор дворец в Плиска бе построен наново и разширен, крепостните стени на редица градове бяха укрепени, застроиха се нови селища около Преслав, Мадара, по Дунав и Тича. Омуртаг остави след себе си реки от кръв, но и нови крепости, дворци и градове.

Маламир не искаше да строи. Искаше само да убива християни. Първата жертва стана собственият му брат. Главата на Енравота бе отсечена в тройната зала, а стените й - опръскани с кръв. За Маламир това бе малко. Преследваше християните с неугасваща страст, сякаш са много рядък вид дивеч. Ханът и верните му боили ги залавяха, затваряха и избиваха безмилостно. Решетките и подовете в затворите под Плиска и другите големи градове чернееха от християнска кръв. Нощните претърсвания и екзекуции станаха всекидневие и никой не се учудваше, ако намереше цялото семейство на съседите обесено пред портата с окачени кръстове на шиите.

Защо беше това настървение, Дукум така и не разбра. Той също вярваше в Тангра, но нямаше нищо против Христос, стига да не заговорничеше срещу хана.

Кавханът стана, прекоси бавно стаята, застана до прозореца и се загледа в синьото небе. Гоненията на християните бяха посели навсякъде страх, омраза и подозрителност. Страх, който можеше да се усети из улиците на Плиска дори в слънчев ден като този.

След три години безумства Маламир умря. Дукум още помнеше момента, когато научи за неговата смърт. Краката му се подкосиха, от очите му потекоха сълзи. Всички мислеха, че плаче от мъка, но той плачеше от радост.

Бащата на Борис - Пресиян, не стигна до крайности. Даде на християните свобода, но не направи нищо да ги защити. Новият владетел искаше да се прослави не по-малко от великия си предшественик Крум, когото бе превърнал в кумир. Даже изрови отнякъде зловещата чаша с черепа на Никифор, за да вдига наздравици с нея.

Пресиян започна безкрайни войни, които разшириха държавата на юг, но я направиха нестабилна. Именно в един от тези подходи, в Горна Македония, бе изгряла звездата на Дукум. По време на боя той на два пъти защити живота на хана, който реши, че Тангра му дава знак, и издигна спасителя си. Дукум отговори на доверието с безупречна служба. Пресиян беше във възторг от своя фаворит и неговия бърз напредък. След като заедно с хана минаха през Преспа, Охрид, Албанските планини и потопиха краката си в Адриатическо море, Пресиян целуна Дукум по челото и го обяви за кавхан.

България бе излязла на три морета.

А християните бяха забравени. Гоненията вече не бяха държавна политика, но веднъж започнати, трудно можеха да бъдат спрени. Поради мълчаливото безразличие на хана се появиха няколко тайни братства, чиято основна цел бе да преследват и убиват християни. Най-зловещото от тях -„Отмъстителите на Тангра“, се специализира в избиване на свещеници. Говореше се, че самият Пресиян е негов член.

„Но дойде Борис и всичко се промени“, помисли си Дукум.

Християнството бе официално признато. Преследванията бяха забранени и се наказваха. Братствата бяха обявени извън закона. Членството в тях се смяташе за измяна и се наказваше със смърт.

Всички мислеха, че е временно, докато новият владетел укрепи властта си. Трябваше му подкрепата на всички - и на старите български родове, които се кланяха на Тангра, и на славянските велможи, в чиито сърца Христос пускаше все по-дълбоки корени. Оказа се, че не е така. Времето минаваше, но вече нямаше убийства в нощта, нямаше викове и изтезания, клеветниците бяха изгонени завинаги.

„Това определено не хареса на много хора“, помисли Дукум и се усмихна при спомена за намусените физиономии на някои боили, превърнали гонитбата на християни в развлечение.

Младият владетел можеше да разчита на славяните. Те набираха все повече мощ и се превръщаха в основния двигател на държавата. Само слепец не би го видял. А Борис гледаше с широко отворени очи.

„Умен е ханът! - помисли си Дукум. - Използва дори боговете за политически цели“.

Но сега всичко започваше отначало. Някой пак убиваше християнски свещеници.

„Въпреки забраните!“, помисли с раздразнение боилът и отново попи с кърпа изпотеното си лице.

Какво беше това?

Действия на фанатик или на някого, който не искаше да признае ханската власт? Или зад убийствата се криеше недоволството на старите родове от зачитането на новата религия? По-страшно щеше да е, ако убийствата ставаха по нареждане от Константинопол. Дукум неведнъж се бе сблъсквал с ромейските хитрост и двуличие и не би се учудил и за миг, ако византийците стояха зад всичко това. Тези убийства ги устройваха чудесно - настройваха славяни срещу българи, правеха хана слаб.

Дали Фотий, този зловещ византийски интригант, прикриващ се зад титлите си на учен, а всъщност ръководещ шпионите на империята, не бе организирал нещата? На всичкото отгоре се носеха слухове, че самият Борис мисли да се покръсти.

Дукум потрепери при тази мисъл въпреки горещия ден.

Без значение дали одобряваше християните, или не, кавханът знаеше, че трябва да разследва тези убийства. Да ги разследва бързо и точно, да намери извършителите и да ги накаже. Дукум виждаше погледите, които останалите хвърляха към няколкото християни, включени напоследък от Борис в свитата. Тези пълни с омраза погледи скоро можеха да се насочат и към хана. Ако вече не са го направили.

Трябваше да се действа бързо! Да се спрат убийствата, да се накаже извършителят, да се усмирят боилите. Трябваше му верен човек, който да разследва смъртта на Закарий и какво се крие зад нея.

Кавханът остави празната чаша на масата пред себе си. Знаеше точно от кого има нужда.

3

Климент ядосано погледна пукащата свещ. Подскачащият пламък му пречеше да се съсредоточи. Вече се стъмваше и той бе предпочел да затвори прозорците, да чете и пише на светлината на свещта, която така или иначе щеше да запали след малко.

Въпреки че беше един от малцината писари в двореца, към него се отнасяха като към обикновен слуга. Парите му стигаха колкото да плати наема и да не умре от глад. Вече не помнеше откога не бе купувал нова дреха. Климент ядно погледна прокъсаните си ботуши, за които дори нямаше пари да зашие като хората. Да не говорим за долната риза и панталона. А после се чудеше защо не може да се хареса на никое момиче.

Когато имаше работа в двореца, писарят се хранеше в кухните, сякаш бе нечий прислужник. Перата, мастилата и пергаментът, получавани в началото на всеки месец от склада, бяха далеч от класата, на която бе свикнал в Константинопол. Да не говорим за долнопробната свещ, чиято лой бе пълна с вода.

Климент вдигна зачервените си очи от пергамента. Как му липсваше Константинопол с големите улици, златните кубета и забързания ритъм. Как му липсваше морето на Златния рог и Босфора с хладния бриз, шарените корабни платна и мирисът на риба и водорасли. Как му липсваха приятелите от Магнаурската школа, с които можеше да поговори, да поспори или да пийне вино и да закача момичетата в някоя кръчма.

Така и не успя да намери общ език с останалите писари в Плиска. Те го смятаха за надменен и надут. Отказваха да разберат, че не може от сутрин до вечер да говори единствено за задниците на прислужниците или да се напива всяка вечер до безсъзнание, обсъждайки поредните интриги, дочути по коридорите на двореца. По-близък бе единствено с главния библиотекар Наум, но той често беше зает и нямаше много време за Климент.

Писарят с отегчение препрочиташе няколко ръкописа. Беше си ги донесъл от Константинопол, но дори те със сигурност бяха по-интересни от безкрайните описи и незначителни договори, с които се занимаваше по цял ден. В главата на Климент се гонеха отчети за зърно, царевица, просо и сланина, бъчви с вино, претенции за земи и обвинения в кражби, клевета и магьосничество. Напоследък няколко пъти го бяха викали да превежда на самия хан идващите от Византия документи. Но това се случваше рядко и не носеше материални облаги, само засилваше презрението на останалите писари към него.

„Математика, логика, реторика, философия, геометрия... Защо се занимавах с всичко това? По-добре да бях учил занаят. Поне нямаше да се свирам по тесни стаички с долнокачествени свещи. От утре ще си намеря нови приятели!“, зарече се Климент и се взря отново в пергамента, който четеше - жалба от търговец на месо срещу съседа му, чието прасе влизало прекалено често в двора му.

По закон Климент би трябвало да оформи документа в библиотеката, където работеше с останалите писари, но всички си взимаха част от работата за вкъщи и той не правеше изключение.

Неочаквано вратата на стаята се отвори. На прага застана намръщен войник, който махна с ръка:

- Ти си писарят Климент, нали? Тръгвай с мен! Кавханът Дукум те вика!

„Дори за простите войници не съм нищо повече от слуга!“, ядно си помисли писарят. Стана, прибра писмото и принадлежностите си в кожената кесия, закачена за пояса, и тръгна след пратеника.

Докато вървяха по притъмняващите улици на Плиска, писарят се чудеше за какво ли го вика кавханът. Най-вероятно беше нещо, свързано с преводите на византийските документи. Дукум често настояваше да ги чуе отново, понякога и по няколко пъти. Климент се учудваше на точните забележки на великия боил, който искаше да знае съдържанието на документите най-точно. В началото дори улови писаря, че не превежда всичко дословно.

„Не предавай общия смисъл! Това е дипломация. Тук всяка дума има специфичен оттенък и значение. Превеждай максимално точно“, бе поискал Дукум и оттогава Климент се съобразяваше с неговото желание. Вероятно така е и сега. Кавханът бе открил нещо, което искаше да уточни.

Докато вървяха, писарят разсеяно оглеждаше улиците. Макар и да отстъпваше на Константинопол, Плиска бе внушителен град, пълен с живот. Разположен сред обширно поле, той бе защитен от дълбок канал с издигнат зад него вал. Съоръжението очертаваше дългите по над 10 километра стени на Външния град на Плиска. Тук живееше простолюдието, като писарите, помисли си Климент с ирония, както и търговци, занаятчии, работници, коняри, ханджии, бръснари, шивачи, разказвачи на приказки, магьосници и лечители, непрекъснато прииждащи от всички краища на държавата. Тук се намираха повечето от работилниците, складовете и странноприемниците.

Пред една от тях на Климент и войника се наложи да изчакат керван от 12 мулета, натоварени с чували. Уморените мулетари ги вкарваха в двора, задръствайки цялата улица. Съдържателят - дебел зачервен мъж с писклив глас и факла в ръка, даваше наставления на новодошлите, с което създаваше още по-голям безпорядък.

Външният град не бе равномерно заселен и непрекъснато тук-там изникваха квартали, които след време се разрастваха и сливаха със съседните. Дървени колиби и землянки се гушеха между каменните стени на хановете и високите складове. Имаше и няколко християнски черкви. Те бяха съвсем малки, но на Климент му правеше впечатление колко бързо се увеличаваха след идването на Борис. Но не можеха да се сравняват със светилищата на Тангра - красиви храмове с големи бели камъни, жертвеник в центъра и статуи на вълци, глигани, лъвове и коне по ъглите. Въпреки това малките черни покриви на християнските светилища все по-гъсто обсаждаха покоите на Тангра, като войници, обсадили неприятелска крепост.

„Дали накрая Богът на небето и светкавицата ще падне пронизан от Христос? - зачуди се писарят, докато се разминаваше с няколко жреци с дълги бели роби и позлатени ритуални кинжали на коланите. - Няма да е за първи път един Бог да победи друг“.

Дори след падането на нощта Външният град бе пълен с хора, тръгнали по своите работи. По неравните му улици непрестанно се движеше своеобразно шествие. Славяни с дълги ризи и широки колани, българи с тесни кожени панталони, авари с шарени елеци, кумани, печенеги, власи и дори немци се скупчваха близо до къщите, за да дадат път на прелитащите като вихър конници.

Прекосиха малката река, която минаваше през центъра на града, и пред тях се изправиха красивите стени на Вътрешния град. Високи над 10 метра, издигнати от бял варовик, те блестяха ослепително под светлината на залязващото слънце. Огрян от последните лъчи, червеният хоросан между камъните напомняше на стичаща се кръв, което накара писаря да потръпне.

Двамата с водача му минаха през Източната порта - високо съоръжение с една външна и две вътрешни врати с желязна падаща решетка.

„Трудно някой би проникнал тук“, помисли си Климент, загледан във високите каменни кули с тесни бойници. Стражата ги спря, провери документите им и ги пусна да влязат.

Вътрешният град бе изграден предимно от камък. Улиците бяха павирани, по ъглите започваха да припламват първите факли. На канализацията можеше да завиди и Константинопол, а изграденият от Омуртаг водопровод даваше възможност на по-богатите фамилии да имат частни бани с топла вода. Удоволствие, което ставаше все по-популярно.

Облечени в кожени панталони, елеци и тежки ботуши, покрай писаря и спътника му минаха войници от нощната стража. Високите метални шлемове, черни мустаци и блестящи черни очи издаваха, че са българи.

Колкото повече приближаваха до цитаделата в центъра на Вътрешния град, толкова повече стражи срещаха. Денем тук бе пълно с всякакви посетители, търговци и шарлатани, но щом паднеше мрак, стражата изгонваше всички. Не един и два опита бяха правени на това място да бъде убит ханът или някой от боилите.

Войникът спря, помърмори малко, измъкна изпод наметалото си факла и след няколко опита успя да я запали. Така се виждаше ясно кой идва и нямаше опасност да ги повалят със стрела в тъмното.

Най-накрая стигнаха до една от малките странични врати на двореца. Там очевидно ги очакваха и бързо ги пропуснаха да минат. Навсякъде по коридорите имаше войници и макар да беше свикнал със засиленото им присъствие, от погледа на Климент не убягнаха мрачните физиономии и внимателните погледи. Дори прислужниците, които обикновено се поздравяваха и подвикваха отдалеч, бяха притихнали.

Дукум ги чакаше прав в кабинета. Освободи с махване на ръка войника и внимателно затвори вратата, преди да заговори.

- Радвам се, че дойде толкова бързо, Клименте!

Писарят сведе глава за поклон и зачака да разбере за какво са го извикали.

- Миналата нощ - започна Дукум - във Външния град, близо до Южната порта, е бил убит християнският свещеник Закарий. Той е водел проповед в тайна подземна черква, останала от времето, когато християните са били преследвани.

Кавханът замълча за момент и изчака Климент да потвърди с кимване, че е наясно с промените в политиката напоследък.

- Закарий е бил съсечен с меч. Няма нищо откраднато. Никой не е видял убиеца. Никой не го е чул. Трупът е намерен от пекар, носещ почти всяка сутрин на свещеника пресен хляб и кифли. Той е извикал двама от стражите при Южната врата на крепостта. Дотук ясно ли е?

Климент кимна отново.

- Това е третото убийство на християнски свещеник за последната половин година. Първо имахме един пронизан със стрела в гората - Дукум спря в средата на стаята, вдигна ръка и започна да свива пръсти. - Последва убийство с нож. Закарий е третият. Отначало мислех, че става дума за случайни нападения, но явно съм се лъгал. Новата политика на хана към християните и славяните не харесва на много хора. Притеснявам се, че убийствата не са случайни. Зад тях прозира някакъв умисъл. Искам да разбереш какъв!

- Аз? - Климент не можеше да повярва на ушите си.

- Да! - натърти Дукум. - Искам да разследваш смъртта на Закарий и да разбереш какво се крие зад нея. Дори да е дело на крадец или луд, той трябва да бъде наказан. Предполагам разбираш това?

- Но защо аз? - попита отново Климент.

- Няма кой друг да се справи с тази задача. Това не са обикновени убийства. Тук са замесени вяра, политика и омраза. Имам достатъчно шпиони и доносници, които да ми казват какво се случва в града и около него, но този път никой от тях не знае нищо. Ти си живял в Константинопол, познаваш християните, познаваш писанията им. Знаеш как мислят и те, и враговете им. Трябва да разбереш кой стои зад всичко това, заговор ли е, или на някого му е станало тъжно за отминалите времена. Разбираш ли ме?

- Никога не съм се занимавал с подобни неща досега. Не знам дали ще се справя - опита да протестира Климент.

- Трябва да се справиш! - Дукум наля вино в широки медни чаши с дръжки от двете страни, подаде едната на писаря, покани го с жест да седне и самият той се настани от другата страна на масата. Свали от безимения си пръст малък златен пръстен със зелен камък и герб и го подаде на писаря. - Достатъчно е да покажеш това и да кажеш, че изпълняваш задача по моя поръчка. Ако някой отказва да ти сътрудничи, просто ела и ми кажи.

Климент протегна ръка, взе пръстена и го сложи на ръката си. Беше му малко голям, но знаеше, че ще свикне. Почувства се Странно: носеше знака на втория по власт човек в държавата.

- Добре - каза той. - Ще направя всичко по силите си.

Дукум кимна.

- Искате да разбера дали убийствата са свързани помежду си и кой стои зад тях. Дали някой не крои заговор и срещу кого. За да ми поставяте подобна задача, значи подозирате нещо, нали?

Дукум въздъхна и стана от стола. Заразхожда се между няколкото запалени мангала, осветяващи помещението.

- Вече ти казах - започна той, - мнозина от българските родове не харесват правата, дадени от Борис на християните. Но дали те стоят зад убийствата? И защо? С признаването на новата религия за равноправна ханът се опитва да се изплъзне от опеката на боилския съвет. Много хора ще загубят властта си в този случай. И това не им харесва. Останалите също се чувстват заплашени.

- Но в съвета има само българи.

- Имаше. Преди две седмици ханът включи в него и няколко славяни. Както можеш да се досетиш, те са християни.

- Разбирам - сведе глава Климент. - Българи срещу славяни. Ханът, Тангра здраве да му дава, чертае нова политика, която е заплаха за едни и възможност за други. Тук религията е просто начин да се стигне до властта и да се използва.

- Или да се изгуби, Клименте! Или властта да се изгуби! Боилите усещат накъде духа вятърът и едва ли ще позволят да ги пренебрегнат просто така. Кучето хапе най-лошо, когато е притиснато в ъгъла!

- Дано не ухапе първо мен - пошегува се Климент и се загледа замислено в зеления камък, даден му от Дукум.

- Ако си предпазлив, няма да те ухапе! Но внимавай къде ходиш, като се стъмни - засмя се Дукум и разпери ръце. - Има и друго. И то е още по-лошо. Не мога да се отърся от мисълта, че зад всичко това стои дългата ръка на Константинопол. Дали византийците не се възползват от проблемите ни? Теодора е хитра...

- Разбирам - кимна Климент. - Искат да ни отслабят.

- Именно! Именно! - потвърди Дукум. - Славяни срещу българи. Съветът срещу хана. Представяш ли си какво може да стане, ако византийците се възползват?! Ето ти още една причина да избера теб за задачата. Ти ги познаваш най-добре. Провери техния пратеник Анастасии. Той е хитър като лисица, нищо чудно да е свързан с убийствата. Познава много хора в Плиска, сандъците му са дълбоки и пълни със злато.

- Византийци да избиват християни? Нима биха стигнали дотам?

- Разбира се! Трябва да имаш предвид и друго: макар да се наричат свещеници, повечето от тях не са наистина такива. Те са просто проповедници, на които другите се доверяват, хора с дар слово, разпространяващи вярата си. Никой не ги е ръкополагал официално, никой не им е давал паство, за което да отговарят. Така че убийствата им не биха представлявали проблем за Константинопол.

- Така е - отговори писарят. - Ще се заемам за работа.

- Чакай! - спря го кавханът. - Ще имаш нужда от пари

- Дукум бръкна в пояса си, извади кожена кесия и я подхвърли на писаря. Харчи ги както намериш за добре.

Климент улови кесията, прибра я в своя пояс, поклони се и излезе.

Докато вървеше по коридорите, се замисли колко странна е съдбата. Само преди час негодуваше от пукащата свещ, отегчен от ежедневието, а сега крачеше из коридорите на цитаделата, самия център на Плиска и държавата, сложил пръстена на кавхан Дукум, а в джоба му щастливо подрънкваше добре напълнена кесия. До какво ли щеше да доведе тази промяна?

Климент бе получил изключително важна задача. Нямаше никакви съмнения - предстоеше му да се забърка в борбите на християни, българи, славяни и византийци, а от това едва ли щеше да излезе нещо добро.

Унесен в мисли, писарят зави по един от коридорите и се сблъска с човека, идващ насреща. От изненада замалко да изпусне пръстена, който Дукум му даде.

- Ей! Внимавай къде ходиш! - извика непознатият. След което сниши глас и изсъска: - Много внимавай, писарю!

Учуден, Климент се обърна. В далечния край на коридора се отдалечаваше висок мъж, загърнат в черно наметало с нахлупена качулка.

4

Климент се събуди рано. Живееше във Външния град, макар и близо до белите стени на крепостта. Бе се настанил в една от множеството странноприемници около крепостта, където срещу разумна сума на месец получаваше стая, легло, одеяло, а понякога и закуска. Съдържателят на кръчмата Кладий беше грък, отдавна дошъл в Плиска, който обичаше да се смее, да разрежда виното с вода и да обира до шушка случайните клиенти. Но готвеше отлично и поддържаше подовете чисти.

Докато се протягаше в леглото, Климент се зачуди какво първо да направи. Макар да нямаше никакъв опит в разкриването на убийства, бе достатъчно добър в разрешаването на различни загадки и мислеше, че с малко късмет би могъл да се справи и с тази. Стига да имаше за какво да се захване. Реши първо да види мястото на убийството, да разпита съседите и стражите и да потърси свидетели. Може би щеше да открие нещо или някого, който да му помогне да разбере кой е убил Закарий.

Писарят облече риза, завърза кесията с писарските си принадлежности върху кожения панталон, обу ботуши и излезе. Докато слизаше по стълбите от стаята към главното помещение, се сблъска с един от слугите в кръчмата, което го подсети за странната среща предишната вечер в коридора на двореца. Дали беше случайност или предупреждение? Дали някой, подслушвал пред вратата на Дукум и разбрал за поставената задача, го съветваше да не се бърка там, където не му е работа? Предстоеше да разбере.

Климент седна на маса до прозореца и зачака Кладий да му донесе парче хляб, малко сирене, маслини и чаша квас. Докато разсеяно слушаше бързата реч на гърка, който му обясняваше колко е поскъпнало напоследък житото, Климент се замисли над вчерашния разговор. Думите на Дукум не го изненадаха особено. Всички знаеха, че след признаването на християнството за равноправна религия и появата на слухове, че Борис може да се покръсти, напрежението между българи и славяни се бе засилило. Двете общности никога не се бяха обичали. Воини и аристократи по рождение, българите се отнасяха надменно към славяните, без да си дават сметка, че държавата не би могла да съществува без тях. Славяните, получили повече свободи при Аспарух и наследниците му, отколкото под управлението на Византия, бяха започнали да се превръщат в самостоятелна сила. А аристокрацията трябваше да се съобразява с нея. Заменили Перун с Христос, сега те бяха намерили могъщ лост, с който да търсят повече власт в новата държава. Това, което Климент не знаеше досега, бе, че Борис подкрепя християнството не в религиозен, а в политически план. Факт, спечелил му със сигурност много врагове в българските родове. Те бяха свикнали да контролират хановете, с изключение на Крум, разбира се, и сега усещаха как властта се изплъзва от ръцете им. Това правеше положението на Борис много несигурно.

„А моето - още повече“, помисли си писарят, напълно убеден, че никой няма и да се замисли дали да го жертва в борба с толкова висок залог - кой да управлява държавата и на кой бог да се кланя.

„Ще ме убият и окото им няма да мигне! - каза си той. - Вчерашното предупреждение със сигурност не бе случайно. Дукум може да си мисли, че е взел предпазни мерки, но боилите също имат шпиони. И то очевидно добри! Пръстенът му едва ли ще ме предпази от мечовете на убийците. Дори още по-сигурно ще ги насочи към мен“, каза си Климент и почувства как коремът го свива от напрежение. Изпи с благодарност топлата медовина, донесена от Кладий, и стана от масата.

„Трябва ми оръжие“, каза си писарят и пренебрегвайки болките в корема, решително излезе от странноприемницата.

Макар да бе обучен да се бие с меч, Климент не разполагаше с нищо повече от обикновен нож, с който режеше месо. Носеше го затъкнат отстрани в ботуша, както бе виждал да правят някои войници, но знаеше много добре, че едва ли ще му бъде от полза, ако се стигне до сериозен сблъсък.

Дългите крака на писаря бързо го заведоха до източната част на града, където се намираха ковачниците. Доста обикаля работилниците, но накрая си избра малък, с удобна ръкохватка широк меч, който можеше да се затъкне в колана, без да бъде прекалено неудобен за носене. Ковачът го увери, че е от най-висококачествена стомана, но писарят не му повярва, защото всички преди това му казваха същото. Ковачът взе парите с усмивка, пожела му никога да не се налага да вади меча от ножницата и се върна при наковалнята.

Застанал под топлото слънце, вдишвайки горящите в пещите дърва и с нов меч на кръста, писарят се почувства много по-добре. Болката в корема бе преминала и той смело реши, че може да се заеме с възложеното му разследване.

Чудеше се как да намери черквата на Закарий, когато чу, че някой го вика по име. От далечната част на улицата с широки крачки се задаваше висок, добре сложен мъж. Само един поглед бе достатъчен, за да разбере човек, че той е военен. Леката походка, уверената стъпка, неслизащата от дръжката на меча ръка и зоркият поглед издаваха кален в битките борец. Климент добре знаеше кой е това - чигатът Бранко, началник на стражата в Плиска. Градът се охраняваше от много и различни подразделения, като нощна стража, дневна стража, всяка врата си имаше отделен гарнизон и началник, но за всички тях отговаряше Бранко.

Той бе висок усмихнат мъж, с обръснато чело и дълга почти до кръста коса на тила, която старателно връзваше на дебела опашка. Бранко бе известен с изключителната си преданост към предишния хан Пресиян и, предполага се, към сегашния Борис. Нямаше кой да го надвие в двубой с меч.

Бранко обичаше да се смее, да пие и да разказва невероятни истории за подвизите си, но когато се наложеше, можеше да бъде твърд, трезвен, логичен и внимателен. Двамата с писаря изпитваха симпатии един към друг. Климент понякога го учеше да чете на латински, Бранко му показваше как да си служи по-добре с меча.

„Защо Дукум не избра него да разследва убийството? - зачуди се Климент, докато началник-стражата крачеше усмихнат към него. - Бранко ще се справи с тази задача много по-добре от мен“.

- Здравей, писарю! - поздрави го на висок глас военният. - Не знаех, че кратките ни уроци са те направили толкова голям почитател на оръжията.

- В несигурни времена като тези все някога нещата опират до меча, та реших, че е крайно време и аз да имам. Радвам се да те видя, Бранко - отговори Климент и подаде ръка на чигата.

- И аз се радвам! Но честно да ти кажа, никога не съм мислил, че може да се срещнем тук. Не се обиждай, но не мога да си представя да се биеш с някого, освен с мен в казармата. Я дай да видя - Бранко сръчно изтегли меча на писаря и го обърна срещу светлината. Повъртя оръжието насам-натам, присви око да види острието, размаха го вещо няколко пъти във въздуха и го върна на Климент. - Чудесен меч! Не си си дал парите на вятъра. Не е произведение на изкуството, но ще ти свърши работа. Балансиран, с добро острие и удобна ръкохватка. Пожелавам ти да не се налага да го вадиш от ножницата.

- Измисли нещо друго! Това вече ми го пожелаха - засмя се писарят и тръгна заедно с началник-стражата надолу по улицата. - Какви са последните новини?

- Ти ли ме питаш за новини - лукаво каза Бранко. - Ти си писар, знаеш и най-големите тайни на двора, а аз съм прост войник.

- Хайде де - не му остана длъжен Климент. - Ако има някой, който да знае всичко случващо се в Плиска, това си ти! Душиш навсякъде като лисица!

- Душа само по заповед на хана! Но кажи ми вярно ли е, че Теодора пак е писала на Борис? Нали си писар, би трябвало да знаеш.

- Вярно е, писа му още преди няколко месеца - отговори Климент. - Уточняваха подробности относно мира. Учудвам се, че не си научил.

- Това всички го знаят! - махна с ръка Бранко и спря, за да купи ябълки от минаващ покрай тях търговец. Захапа една, втората подаде на писаря. - Питам те за друго. По пазарите се говори, че Теодора, като разбрала, че Борис се кани да напада Византия, му писала: „Няма да сполучиш с тази война! Ако аз те победя, всички ще се смеят, че те е победила жена. Ако ти ме победиш, всички ще се смеят, че си победил жена“. Като получил това писмо, Борис позеленял от яд, че ще му се подиграва целият свят, и спрял войната с Византия. Вярно ли е?

- Това са глупости! Не знам кой ти ги разказва тия работи, Бранко, но не са верни! Хан Борис и майката настойничка Теодора размениха писма и се договориха за мир. Всички би трябвало да са щастливи, а не да разправят измислици по пазарите!

- Не знам. Не знам. Има нещо в тия приказки, сигурен съм! - продължи със закачките Бранко. - Войниците обичаха Пресиян и очакваха да ги поведе към Константинопол. Борис ги разочарова в това отношение. Както и неуспешният му поход в Хърватия и войната с франките. Има още много да учи новият хан.

- Той е повече дипломат, отколкото пълководец - опонира Климент. - Сключи мир с Византия, не загубихме територии след войната с Хърватия. Дано сега работите в Сърбия потръгнат по-добре.

- Ама май няма да потръгнат - сниши глас Бранко. - И там ще ни бият, помни ми думата!

- Знаеш ли нещо конкретно? - притеснено попита писарят.

- Само слуховете от пазарите! - тупна го по гърба чигатът. - А както сам каза, на тях не трябва да се вярва. Кажи по-добре накъде си се запътил с този меч?

Климент замълча. Не знаеше дали да сподели на Бранко за задачата, с която го натовари Дукум. Съветът на началник-стражата можеше да е много полезен. Но писарят знаеше, че трябва да внимава на кого се доверява.

„Той така или иначе ще разбере с какво се занимавам и ще се обиди, че съм скрил от него. Ако му кажа, ще мога да разчитам на помощта му“, помисли си Климент, а на глас каза:

- Не знам дали си чул, но преди два дни близо до Южната порта са убили християнски свещеник.

- Разбира се, че съм чул! Аз все пак съм началник на стражата - отговори Бранко и се вгледа в писаря. - Но ти наистина ме изумяваш. Първо меч, а сега се интересуваш и от убийство. Какво става с теб, Клименте?

- Вчера ме извика Дукум. Иска да разследвам кой е убил християнския свещеник. Не знам защо. Не знам и защо избра мен. Ти определено си по-подходящ за тази работа.

- Така е, по-подходящ съм - подразни го Бранко. - Но честно да ти кажа, не ми се занимава. Аз харесвам по-простите неща - някой наръгал друг за пари, за жена или защото се напил. Откраднал му кесията или коня, искал му поста. Такива работи ми дай на мен. Но свещеници? Подземни църкви? Християни? По-добре ти се занимавай с тях. Дукум не случайно е избрал теб. Ще се срещаш с християни, повечето от тях са славяни. Те са потайни и предпазливи, имат си тайни знаци, ритуали, крият се по катакомби. Никога не биха казали и дума на някого, когото не чувстват близък. Да кажат нещо на военен, гонил ги до вчера? Няма да стане! Виж, писар с име като твоето - това е друга работа. Ще ти е по-лесно - началникът на стражата се засмя и тупна Климент по рамото. - Хитра лисица е Дукум! За всичко е помислил.

- Какво значение има името ми намръщи се Климент.

- Името е много важно - не се съгласи Бранко. - Твоето е славянско, моето не е. Макар да съм наполовина славянин по майчина линия, никой не ме възприема като такъв.

- Така ли? Не знаех.

- Виждаш ли? Дори твоята преценка не е правилна. Аз съм чигатът на Плиска, следователно враг на всички християни и славяни. А истината е, че приемам и дори харесвам славяните. Обичната ми майка ме научи на това. Но въпреки това за тях аз си оставам враг!

- Ами майка ти? Къде е тя? Ако им каже...

- Майка ми е мъртва! Убиха я! - лицето на Бранко се изкриви.

- Убиха ли я? Кой, Бранко? - стреснато попита писарят и се огледа наоколо.

- Предпочитам да не си спомням за това. Дай да говорим за нещо друго. Наистина много я обичах - каза Бранко и гласът му потрепери.

- Извинявай, не знаех - Климент хвана ръката на началник-стражата, който го погледна учудено. - Ще ми помогнеш ли с разследването?

- Разбира се, че ще ти помогна! - отговори за облекчение на Климент Бранко и разпери ръце, сякаш готов да го прегърне. - Ще ти помогна за каквото поискаш.

- Като начало би могъл да ме заведеш до мястото на убийството. Тъкмо бях тръгнал натам.

Бранко го погледна с интерес.

- Но преди това си решил да купиш нов меч. Добре си постъпил! Явно си даваш сметка в какво се забъркваш. Да ти кажа честно, Клименте, сега, като се замислям, се радвам, че Дукум е възложил на теб това убийство.

- Чак толкова ли е лошо положението? - попита писарят притеснено.

- Сам прецени. 23 години дядото и прадядото на сегашния хан преследваха християните като кучета. Убиваха ги на праговете на тайните им църкви, бесиха ги на верижките на кръстовете, които носят, деряха им кожите, изваждаха им очите, чупеха им краката, кълцаха ги с удоволствие на парчета. И колкото по-настървено ги гонеха, токова повече укрепваше християнството. Странно, нали?

Климент предпочете да не отговаря.

- Пресиян уж забрани гоненията, но те продължиха. Сега всичко утихна, но нито едните, нито другите са забравили пролятата кръв - Бранко сведе поглед към земята.

- Не знам защо са започнали гоненията старите ханове -вероятно за да премахнат византийските шпиони, но накрая нещата излязоха извън контрол.

- Кажи ми за братствата.

- Те бяха ужасни! Появиха се по времето на Пресиян, който уж забрани гоненията. Славяните му трябваха за неговите безкрайни войни, но в останалото време не го интересуваше какво се случва с тях. Само мисълта, че „Отмъстителите“ може да са се върнали, ме кара да настръхвам. Никой няма да е в безопасност, ако тези изроди пак започнат да убиват.

- Ами Закарий? - попита Климент. - Той очевидно се е страхувал. Имам предвид - тази черква под земята и всичко останало.

- Чувал съм за Закарий. Знам повечето християнски свещеници в града. Влиза ми в задълженията. Наглеждаме ги от време на време. Закарий беше много потаен. След като християнството бе официално признато, той и последователите му продължиха да се крият. Предполагам, че не можеха да се отърсят от старите навици. Малцина знаеха, че е свещеник, преди да го убият. Не представляваше приятна гледка, повярвай ми. Някой почти му беше отсякъл главата. Лицето му беше изкривено, като че ли е видял нещо наистина ужасяващо.

- Убиеца си най-вероятно - промърмори Климент и коремът го присви отново.

Стигнаха бързо до Южната част на града, където бе извършено убийството. Климент никога не би предположил, че издигнатият малко над земята покрив и бялата стена с малки прозорци под него представляват подземна черква. Тя не се отличаваше по нищо от заобикалящите я постройки. За да се влезе в черквата, трябваше да се слезе по няколко стъпала, издълбани в земята. Писарят чевръсто заслиза по тях и махна на спътника си да го последва.

- Предпочитам да остана на слънце. Огледал съм всичко вътре, няма да откриеш нищо ново. Лесно ще познаеш къде е извършено убийството. Всичко е в кръв - каза Бранко и се подпря на един камък.

Климент бутна отворената врата и влезе. Почака очите му да привикнат със сумрака и внимателно запристъпва напред.

В предната част подземната черква не приличаше на обикновена къща. Дългата стая, завършваща с амвон, ясно показваше, че тук са се събирали вярващи. Усещаше се миризма на свещи и дим, таванът на места бе опушен. Прозорците бяха широки, но малки, и не пропускаха много светлина. В задната част, близо до олтара, личеше мястото, където Закарий е бил убит. Стената бе изпръскана с потъмняла кръв, по земята се търкаляха неприбрани християнски реликви. Климент се наведе и огледа падналия кръст. Макар и дървен, той бе богато резбован и изключително красив.

В задната част помещението се разширяваше, дървена врата, скрита зад плътна завеса, водеше към жилището на свещеника. То бе изключително скромно, състоеше се от легло, маса, ракла за дрехи и няколко ниски трикраки столчета. До стената бе облегната втора маса, която свещеникът явно беше изнасял навън по време на службите, реши Климент, след като забеляза полепналия по краката й восък.

„Дали е приемал гости тук? И кои са били те?“, зачуди се писарят, докато бавно обхождаше стаята. Отвори чекмеджетата на масата, повдигна капака на раклата, наведе се и внимателно огледа под леглото. След това го премести, но отново не откри нищо интересно.

Върна се обратно в централното помещение и заразглежда зад олтара. Бързо откри зле прикрита дупка в пода, в която свещеникът сигурно беше крил реликвите.

Климент тръгна към вратата, внимателно оглеждайки пода. Освен следи от восък не забеляза нищо необичайно. И да бе имало някакви следи, те бяха заличени. Внимателно огледа вратата, чиито три ключалки стояха недокоснати. Нямаше нищо, което да го насочи към самоличността на убиеца. Някой бе дошъл, бе посякъл Закарий и си бе отишъл. Без да остави следи.

Климент се облегна колкото може по-далеч от опръсканата с кръв стена и се опита да си представи случилото се.

Службата току-що е минала, вярващите се разотиват. Макар гоненията на християни официално да са спрели, те се страхуват. Тръгват един по един, оглеждат се в тъмнината и бързат да изчезнат. Помещението остава празно, вратата все още е отворена. Закарий е нетърпелив да прибере християнските символи, за да не го изненада някой с тях. Докато ги носи към задната част на помещението, за да ги скрие, убиецът го напада. Без да има с какво да се защити, свещеникът пада, изпускайки кръста. Необезпокояван от никого, убиецът се скрива в нощта.

„Така трябва да е станало - помисли си писарят. - Но защо на вратата има три ключалки? От кого се е страхувал толкова много Закарий? Защо не ги е заключил, преди да прибере реликвите? Случайно ли е оставил отворено, или е чакал някого?“, запита се Климент и излезе от подземната черква.

- Намери ли нещо, писарю? - попита Бранко, заслонявайки очи с ръка срещу слънцето.

- Вие ли внесохте втората маса в стаята? - отговори с въпрос на въпроса Климент.

- Да. Пречеше ни да изнесем трупа и някой постоянно се удряше в нея. Как се досети?

- До амвона имаше чаша и кръст. Нормално е преди това да са били поставени някъде. Най-вероятно на масата. Пипахте ли нещо друго?

- Не, като изключим убития. Както сам си се убедил, няма много за гледане, местене или пипане. По пода нямаше нищо. Нито следи, нито друго, което да ни насочи кой е извършителят. Всичко останало си видял. Намери ли нещо ново?

Климент поклати глава.

- Казах ти, че няма нищо интересно!

- Поне видях къде е било извършено убийството. Сега ще разпитам съседите. Ще дойдеш ли с мен? - попита писарят.

Бранко погледна към слънцето, издигнало се високо в небето, изплю стръкчето трева, което дъвчеше, и поклати глава:

- Трябва да тръгвам. Ще се видим по-късно. Ако имаш нужда от помощ, се обади.

Двамата мъже си стиснаха ръцете и се разделиха. Никой от тях не забеляза фигурата, дебнеща ги в сенките на една от близките къщи.

Климент лесно намери пекаря, открил мъртвия Закарий. Той потвърди всичко, което писарят вече знаеше.

- Беше много страшно! Лицето на проповедника бе изкривено ужасно, сякаш е видял нещо ужасяващо - повтаряше мъжът, без да сваля поглед от пръстена със символа на Дукум.

Освен че продавал през ден хляб и закуски на убития, Климент не научи нищо ново. Пекарят отрече да познава Закарий, нито някого, който да му е близък. Писарят остана с чувството, че човекът се вълнува повече от брашно, трици и цени, отколкото от намерения от него мъртвец.

- Не мога да разбера защо зърното непрекъснато поскъпва? - омърлушено се оплакваше събеседникът му, докато писарят се сбогуваше.

След като приключи с пекаря, Климент обиколи уличките наоколо. Опитваше се да намери някого, който да познава по-добре убития. Говори с различни хора, но не научи много. Закарий дошъл преди около половин година в града. Бил потаен, внимателен и не много разговорлив. Нямал врагове, или поне никой не знаеше да е имал такива. Нищо странно не се случило във вечерта на убийството, свещеникът се държал съвсем нормално.

Притеснен, че не напредва, Климент се върна отново в подземната черква. Слънцето бе напекло и той реши, че повторен оглед и малко хлад под земята ще му дойдат добре. Спусна се отново по изкопаните в пръстта стъпала и влезе в празното помещение. Затвори вратата след себе си и помисли колко малко светлина влиза през ниските прозорци, дори в слънчев ден като днешния. Докато чакаше очите му да привикнат с мрака на черквата след ярката светлина отвън, Климент долови движение в дъното на помещението. Някой бе минал зад импровизирания олтар и се криеше там. Тишината бе нарушена от леко проскърцване. Климент веднага се досети какво е това - непознатият отваряше тайното скривалище на свещеника.

Обзет от внезапна паника, писарят почувства как се изпотява. Дланите го засърбяха, коремът отново го присви. Не знаеше какво да прави. Можеше да се измъкне навън, преди неочакваният посетител да го е усетил и да го проследи, или да викне стражата да го арестува. Южната врата, където имаше малък гарнизон, бе съвсем наблизо. Или трябваше да се промъкне и да открие кой ровеше във вещите на убития.

„Най-вероятно е крадец. Може и да не е сам - помисли писарят и струйка пот се стече по гърба му. - Или убиецът се е върнал, защото тук все пак има нещо, което го уличава, и иска да го вземе? Трябва да проверя какво става!“ Опирайки се в стената, Климент бавно тръгна напред. Тихо извади новия меч и силно стисна дръжката, притеснен да не се изплъзне от потните му длани.

„Трябва да я обвия с кожен ремък“, помисли си писарят и продължи да се промъква.

Внимателно подмина амвона с насочено напред острие. Там, над зеещия капак на подземното скривалище, застанал с гръб към него, клечеше някой.

- Кой си ти?! - извика Климент, събрал цялата си смелост, и размаха меча в посока на коленичилия. - Не мърдай и вдигни ръце! Въоръжен съм! - заплаши писарят, неосъзнаващ колко силно трепери гласът му.

Сянката пред него се обърна пъргаво, подскочи във въздуха и нададе животински писък. Дълги черни ръкави на изпокъсана дреха се вееха около слаби като кости ръце.

Писарят отстъпи, едва сдържайки собствения си вик, и отново размаха меча.

- Кой си ти?! Не смей да ме нападаш! Аз съм личен пратеник на кавхана Дукум! - изкрещя Климент и опря гръб плътно в стената.

- Смърт! Смърт! Смърт! Всички ги чака смърт! - изкрещя съществото и в неясния сумрак Климент успя да различи очертанията на жена. - Ти също ще умреш! Дяволът дебне и ще те вземе! Всички ще си платим за греховете! Ще си платим! Смърт! - изпищя отново жената и се хвърли напред с извити като нокти пръсти.

Неспособен да издържа повече, Климент се втурна назад, притича, препъвайки се през дългата стая, блъсна с рамо вратата и излетя навън.

Слънцето го заслепи, топлината на деня го задъха, той се спъна и падна в прахта. Новият меч се изплъзна от ръцете му и с дрънчене отхвръкна далеч встрани.

- Помощ! - извика задъхан писарят и пресъхналата му уста се напълни с прах. - Помощ! - повтори той и седна на замята, опитвайки да успокои бясно препускащото си сърце.

Около него бързо се събра тълпа. Улични търговци, занаятчии, хлапета, просяци и минувачи се бутаха един друг да видят какво става.

- Какво има? Да не са те ограбили? - попита едър мъж с черна брада и сам опипа джобовете си.

- В черквата на Закарий има някого! Заплаши ме със смърт! - извика писарят, докато ставаше и отупваше прахта от дрехите си. - Аз съм писар от двореца. Трябва да ми помогнете!

- Няма нужда да ти помагаме - отговори му дебела жена на трийсетина години и го погледна студено. - Това е Мария. Познах я по гласа. Малко е луда, но е напълно безопасна. Закарий се грижеше за нея. Беше изчезнала за няколко дни, радвам се, че се е върнала. Не бой се, писарю от двореца, тя няма да те убие. Най-много да те ухапе - добави с насмешка жената и тълпата около нея се разсмя.

Без да отговаря, Климент бавно се запъти към падналия меч. Вдигна го и седна на същия камък, на който до преди малко бе Бранко. Подвиквайки различни подигравки, клатейки глави и удряйки се един друг по раменете, хората започнаха да се разотиват. Последен остана мъжът с черната брада, погледна седналия писар, поклати глава и тръгна към крепостта на Вътрешния град.

Климент постоя малко сам, изправи се, разкърши рамене и затъкна меча в ножницата.

„Няма от какво да се плаша! Това е само една жена. При това луда - помисли си той и отвори отново вратата на подземната черква. - Но лудостта може да даде неочаквана сила. Трябва да внимавам!“

Климент внимателно пристъпи навътре, оставяйки вратата широко отворена, за да може в сумрачното помещение да влиза колкото се може повече светлина.

- Мария! - провикна се той. - Не се плаши, Мария! Аз съм приятел на Закарий! Искам да помогна. Да поговорим. Мария! Къде си?

Отначало не се чу нищо. След това иззад олтара долетя тихо скимтене. Събрал повече смелост, Климент бавно тръгна по посока на звука.

Жената седеше до отворения капак на тайника в пода, плачеше и нареждаше нещо, което писарят не можа да разбере. Той бавно се доближи и все още стискайки меча, постави ръка на рамото на жената. Мария започна бавно да се люлее напред-назад, скимтейки, без да вдига глава.

Климент се върна обратно, взе една свещ, запали я, отиде отново до жената и седна срещу нея.

- Мария - започна той. - Аз съм приятел на Закарий. Искам да разбера кой го е убил. Ще ми помогнеш ли?

Жената вдигна глава и писарят се учуди колко нормално гледат нейните очи. Косата й бе дълга и сплъстена, по лицето й личаха следи от нечистотия и сълзи, черните й дрехи бяха в кръпки. Мария бе на около 45 години, с липсващи зъби и дълги бели пръсти, които ясно се виждаха в сумрака.

- Всички ме мислят за луда, но аз не съм - каза жената, като продължаваше да гледа Климент в очите. - От време на време ме обземат бесовете и затова не мога да намеря работа, но иначе виждам и чувам не по-лошо от всички останали.

- Видя ли нещо в нощта, когато бе убит Закарий?

- Само той беше добър с мен - жената с нищо не показа, че е чула въпроса. - Опита да ми помогне. Казваше, че може да прогони демоните, които ме мъчат. Научи ме какви молитви да казвам, даваше ми отвари и талисман да ме пази - Мария бръкна под дрехата си и извади малък сребърен кръст. - Даде ми го отдавна, още в Дръстър - обясни тя и прибра верижката.

- Някой заплашваше ли го? Затова, че е християнин. Или по някаква друга причина. Имаше ли врагове?

- Повечето хора го харесваха. Той беше добър проповедник и водеше хубаво службите. Огледай се наоколо - как мислиш се построява подобно нещо само за два месеца? Толкова бяха нужни на Закарий. Преди това тук беше само дупка в земята. Имаше богати приятели от Вътрешния град. По-голямата част от богомолците бяха заможни - Мария сведе поглед и се загледа в празната дупка на пода. - Но да, имаше и врагове. Кой няма в днешно време? Мразеха го, защото служи на Агнеца Божи. Завиждаха му. За дар словото, за добрите познанства. Дори някои от другите свещеници не го гледаха с добро око. Както и част от богомолците. Но той им прощаваше - по лицето на жената се стече сълза, която проблесна в мрака. - Прощаваше им и ги обичаше, а сега е мъртъв.

- Кой го мразеше? Познаваш ли някого по име? Българи ли бяха? Или славяни?

- Българи! Славяни! Всички са един дол дренки. Не могат да простят на ближния, щом се издигне. Така както им прости Исус. Лицемери, които идват в черквата не защото вярват в Христа, а за да ги видят хората. Пфу! -жената се изплю на пода и лицето й се разкриви.

- Някой заплашваше ли го?

- Заплашваха го, да - гласът на Мария премина в тих шепот. Заплашваха го. Кой - не знам. Той също не знаеше. Някой го беше бутнал на пазара и му казал да внимава. Друг го беше ударил при портите. Трети... но той беше свикнал с подобни неща и не се боеше. Уплаши се истински преди десетина дни. Непознат бе написал с въглен някаква дума върху една от стените.

Дума? Каква дума?

- Не знам, не мога да чета. Заварих Закарий да я търка с четка, а в очите му имаше страх. Попитах го какво пише, но той се развика и ми каза да се махам. Никога преди това не го беше правил - жената въздъхна дълбоко. - Добър човек беше - каза тя и очите й отново се напълниха със сълзи. - Вечерта ме викна, извини се, че ме е нагрубил, и ми даде хляб, маслини и сирене. Каза, че нищо особено не е станало. Вероятно някой се е шегувал. Попитах го какво е пишело на стената, а той сви рамене и ми отговори: „Невинните“.

- Невинните ли? Какви невинни? Какво значи това? -попита Климент.

- Нямам представа, а и Закарий не ми каза. Но след това стана още по-затворен и внимателен. Десет дни по-късно го убиха.

Мария се облегна на рамото на Климент и заплака.

- Какво ще стане с мен сега? Къде ще отида? Нямам друг дом. Само този. Спях зад олтара. А сега... Ще умра от студ и глад през зимата...

- Спокойно, спокойно, ще се погрижа за теб. Няма да ти се случи нищо лошо. Ще се опитам да помогна, Мария.

Но и ти трябва да ми помогнеш. Помисли, видя ли нещо необичайно през нощта, в която бе убит свещеникът?

- Да! Видях! - жената се дръпна назад и погледна Климент с блеснали очи. - Бях застанала отвън, близо до един от прозорците, и се молех с останалите. Закарий не искаше да присъствам на службите, защото плашех някои от богомолците. Но ме научи на молитвите, обясни ми какъв е редът и аз повтарях неговите думи отвън в нощта. Чувах го през стената, а така или иначе знаех всичко наизуст. Службата свърши, изчаках всички да се разотидат и тръгнах към къщата. И тогава го видях...

- Кого? Кого видя? - без да се усети, Климент скочи на крака и доближи лицето си съвсем близо до това на жената.

- Сатаната! Видях дяволът да влиза през вратата и да се хили! Беше обвит в черни пламъци, носеше огнен меч! Изплаших се и побягнах.

- Сатаната ли?! - писарят не можа да прикрие разочарованието в гласа си и раздруса силно лудата. - Какви ги говориш, жено?!

- Смърт! Смърт! - изпищя Мария и писарят отскочи като попарен. Приближи се, подхвана треперещата жена и леко я заклати напред-назад.

- Спокойно! Спокойно! Извинявай! Не исках да те уплаша. Просто мислех, че си видяла някой определен човек.

- Видях! Дяволът уби Закарий! Смърт! Това е истината, писарю!

- Не може да е бил Сатаната, Мария! Не може да си видяла Дявола. Било е нещо друго.

- Не ми вярваш, нали? - гласът на лудата отново звучеше разумно. - Но аз много добре знам какво видях! Ще ти кажа и друго: не виждам Дявола за първи път. О-о-о, ти мислиш, че съм луда, нали? Че ненормалната Мария бълнува и говори глупости. Аз нямам къща, местя се от едно място на друго, от една част на града в друга. Няколко пъти съм го виждала - прокрадва се в сенките, висок, с рога и опашка. Чувала съм как тропат копитата му по улицата, усещала съм миризмата на сяра, която остава след него. Виждала съм наметалото му, по-черно от нощта, и дългия меч, обвит в пламъци. И после някой умира. Като Закарий.

- Това са глупости! - извика Климент и издърпа рязко ръката си от тази на лудата - Дяволът не се разхожда по улиците на Плиска!

Мария се изсмя и дрезгавият й кикот огласи помещението.

- Още ли мислиш да ми помогнеш, писарю? На човек, който вижда Сатаната?

Климент преглътна с мъка и бавно кимна.

- Тогава го направи бързо - жената скочи на крака и пъргаво тръгна към вратата. На стълбите спря и се обърна към Климент, който продължаваше да я гледа от задния край на помещението. - Направи го по-бързо, преди Дяволът да дойде да ме вземе. Преди да дойде да вземе и двама ни - каза Мария и изскочи навън.

Климент остана загледан след нея. Така и не разбра какво бе търсила жената в подземното скривалище на свещеника.

5

След като се увери, че лудата си е отишла, Климент тръгна към Южната врата на крепостта. Смяташе да разпита стражите дали не са забелязали нещо съмнително във вечерта на убийството.

По пътя си купи печено конско месо с подправки, лук и парче хляб от един уличен продавач и лакомо ги изяде в сянката на крепостната стена на Вътрешния град.

Бързо стигна до високата Южна порта. Войници с дълги копия, мечове и плетени ризници се разхождаха между влизащите и излизащите хора. Понякога спираха някого, за да проверят къде отива или какво носи, след което продължаваха да се разхождат, без жегата да им прави впечатление. Други седяха в сенките и играеха на зарове, оглеждайки човешкия поток, трети стояха облегнати на стената.

Без да мисли много, Климент бутна вратата и влезе в караулното помещение. Блъсна го миризма на пот, кожа, смазка за мечове и боклук. В средата на дългото помещение, застлано с мръсна слама, около дълга маса обядваха няколко войници. Тесните бойници на кулата не пропускаха много светлина и всичко тънеше в полумрак. По стените имаше облегнати здрави и изпочупени оръжия и части от брони. В ъглите бяха нахвърляни купчини с парцали.

- Кой си ти?! Кой те е пуснал да влизаш тук?! - един войник бе скочил на краката и тръгна заплашително към писаря.

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Тук съм по желание на кавхана Дукум - побърза да отговори той и вдигна пръстена със зеления камък. - Разследвам смъртта на християнския свещеник Закарий. Трябва да ви задам няколко въпроса.

- Вземи чаша и си сипи бира от бъчвата. Месото свърши. Аз съм Картак, началник-стража на Южната врата - надигна се от едната пейка едър мъж.

Климент с удоволствие прие предложеното му питие. Докато си наливаше, внимателно огледа военния. По-скоро дебел, отколкото едър, с обръсната до голо глава, сплескан нос и обици на ушите, Картак не правеше добро впечатление. Неговият циничен поглед подхождаше повече на побойник от Външния град, отколкото на началник на стража. Дрехите му бяха мръсни, с големи мазни лекета, коженият елек се бе разпрал от едната страна и висеше накриво. За сметка на това оръжията му бяха старателно лъснати, смазани и очевидно добре поддържани.

Тежък меч висеше на кръста на Картак, но по-опасна изглеждаше дългата тънка кама. От такова оръжие в ловки ръце спасение няма, знаеше Климент.

- Благодаря за бирата и наздраве - поздрави той и вдигна чаша към насядалите. След силното слънце навън прохладата в каменното помещение на караулното и студената напитка му се отразиха добре. Войниците отвърнаха в неравен строй със завалени гласове, от което писарят заключи, че поне половината са пияни.

„Това си върви със службата. Какво друго може да се прави тук, освен да се пие?“, помисли Климент и се обърна към своя събеседник.

- Казвай, писарю, какво искаш да знаеш? - попита Картак и обърса с ръкав пяната от бирата по устните си. От погледа на Климент не убягна как той изпитателно огледа помещението и предупредително стрелна с очи насядалите около масата войници.

- Както вече казах, преди два дни във Външния град е бил убит християнският свещеник Закарий. Съсечен е след проповед. Станало е близо до тук, надолу по хълма.

- Да, чухме за убийството! - Картак се ухили. - Отдавна не се беше случвало нещо такова. Нали новият хан покровителства християните...

- Нещо против ли имаш? - остро попита Климент.

- Не! Не! - побърза да уточни Картак и размаха ръце. - Нямам нищо против християните. Стига да не ни създават проблеми и да си знаят мястото, могат да се кланят на който Бог искат.

Около масата се чу одобрително мърморене.

- Как протече дежурството ви въпросната вечер? Видяхте ли нещо необичайно? - попита писарят.

- Нищо нередно! - отвърна веднага военният и се намръщи. - Тази вечер не бях на пост, но се върнах, преди да затворят портите. Всичко беше както обикновено.

- Все трябва да сте видели някого от връщащите се богомолци. Вече се е било смрачило, но още не е било напълно тъмно.

- Това няма значение. На портата палим големи огньове, за да виждаме кой влиза и излиза, преди да затворим вратите. Не сме видели никого. Нито християни, нито убиец.

- Откъде знаеш? Нали те е нямало!

- Както казах, върнах се, преди да затворим вратите в полунощ. Дежурният ми докладва и не съобщи за нередности.

- Къде беше в нощта на убийството?

Картак се намръщи отново.

- Ходих да пия с приятели, които не бях виждал отдавна. Търговци. Минаваха през града и ми се обадиха по-рано през деня. На другата сутрин си заминаха.

- Колко удобно! - не се стърпя да отбележи Климент.

- Съмняваш ли се в мен, писарю? - Картак се размърда.

- Не се съмнявам в никого. Все още. Просто питам -каза Климент. - Може ли да говоря с човека, който е командвал, докато те е нямало?

Картак стана и викна към другия край на помещението. Висок войник с кафяви очи и умен поглед седна на масата.

- Това е Гуман - представи го началникът му. - Той беше дежурен в нощта на убийството.

- Искам да знам дали сте забелязали нещо съмнително вечерта, когато е бил убит Закарий. Богомолците би трябвало да са минали през вашата врата. Може би и убиецът. Аз разследвам престъплението по желание на кавхана - отговори на въпроса в очите на войника Климент.

Гуман рязко кимна с глава.

- Нямаше нищо необичайно. Дори и убиецът да е минал през нашата врата, няма как да го разпознаем. Но предполагам, че е останал във Външния град.

- Това пък как го измисли? - присмя се Картак. - Не се впрягай, писарю, Гуман си пада малко мислител. Де да беше така добър и с меча.

Климент не обърна внимание на подигравките на началник-стражата.

- Защо мислиш, че е останал във Външния град?

- Защото вечер не пускаме никого с оръжие да влиза във Вътрешния град. Освен ако няма разрешение или не го познаваме по лице. Убиецът е носил меч. Рискувал е да го заловим, ако го претърсим. А ние със сигурност щяхме да го претърсим, защото, за да скрие меч, е трябвало да е поне с наметало. През лятото. Не! Мисля, че убиецът е останал във Външния град. Просто е - отговори войникът и изгледа студено Картак.

- Освен ако не е захвърлил меча в някоя дупка и после се е върнал преспокойно под носа ти - озъби се началникът и отпи голяма глътка бира.

- Околността е била претърсена. Нищо не е намерено - уточни Климент и погледна впечатлен Гуман. - Все пак не забелязахте ли нещо необичайно?

- Не! Както обикновено, по това време бяхме много заети, защото по залез-слънце всички се сещат, че трябва да влязат във Вътрешния град или да се върнат във Външния. Трябва да сме особено внимателни кого пускаме да се прибира и какво носи. Още по-внимателни трябва да бъдем с излизащите, защото не един и двама крадци са опитвали да се измъкнат точно по това време - войникът потропа с пръсти по масата. - Бяхме внимателни, но не видяхме нищо нередно. Минаха всякакви хора.

- Богомолците са били заедно на службата. Вероятно част от тях са се върнали във Вътрешния град след края й. Повечето са заможни хора. Страхували са се да не ги разпознаят, криели са своите лица и са вървели заедно. Не може да не сте ги видели! - настоя Климент.

- Вече ти се каза! Не са видели никакви християни, скрити или явни, чумата да ги тръшне! - ядно се намеси в разговора Картак.

- Имаше няколко групи, но те бяха от обичайните - търговци с колички, един керван, няколко конници, които попитаха за добра странноприемница, работници от строежите. Някои от боилите и други благородници. Бранко мина по едно време да провери дали всичко е наред. Дори и да е имало християнски богомолци, как да ги различим? Оглеждаме стоките, взимаме входна такса и ако не са прекалено съмнителни, ги пускаме в крепостта. Няма как да знаем кои са християни и кои - не. А и началникът - Гуман погледна Картак изпод вежди - се върна доста преди полунощ. Той също беше с нас при портата.

- Хайде, Картак, кажи ми какво стана - настоя Климент. - Къде си бил в нощта на убийството? Кого си видял да влиза през портите? Може и да съм обикновен писар, но съм сигурен, че стар войник като теб може да различи християнин от сто метра, без дори да се замисли.

- Казах ти! Не крия нищо. Бях на кръчма с приятели. После се върнах, помотах се малко около вратата и си легнах. Не видях нищо съмнително - военният неспокойно се огледа. - Носиш пръстена на кавхана, така че не бих посмял да те лъжа. А ти се махай! - махна с ръка на Гуман, който сви рамене и се върна на масата си. - Защо се заяждаш с мен, писарю? - очите на Картак бяха зачервени.

- Не се заяждам. Просто помисли: не видяхте ли някого, който да бърза? Някой, който да е дошъл след затварянето на вратите?

- Винаги някой закъснява и после трябва да ни доказва кой е, за да го пуснем.

„Или докато ви даде някоя монета“, помисли Климент.

- Чу Гуман. Може да се прави на голям умник, но е съвестен войник и не допуска нарушения. Тази вечер всичко беше спокойно - Картак завъртя очи и се надигна. - Сега трябва да ме извиниш. Имам работа - очевидно беше, че военният иска да се освободи колкото може по-бързо от писаря.

- Чувал ли си за „Отмъстителите на Тангра“? - смени темата Климент.

Картак пребледня, посегна към камата в колана си, но се усети навреме и седна отново.

- Разбира се, че съм чувал! Всички са чували. Но сега те са извън закона, нали?

- Така е, извън закона са - потвърди Климент. - Познаваш ли някого от тях? Много военни са били членове.

Картак преглътна, вратът му се зачерви.

- Не, не познавам никого. Аз съм обикновен войник и съм доволен от своята служба, макар че ханът можеше да ни увеличи заплатата.

- Разкажи ми каквото знаеш за „Отмъстителите“ - Климент се облегна на стола и скръсти ръцете си пред гърдите, така че пръстенът на великия боил да се вижда добре.

Картак въздъхна:

- Те преследваха християни. Уж бяха тайни, но всъщност всички знаеха за тях. Беше много модерно да си един от отмъстителите, но те не вземаха кого да е. Казват, че самият баща на сегашния хан Борис - Пресиян, е бил сред водачите им. Събираха се в къщите на големците, обикновено нощем, за да планират следващите удари. Никой не можеше да им се измъкне, щом го набележеха веднъж. Всички криеха лицата си с маски. Така плашеха жертвите.

- „Отмъстителите“ са били специализирани в убийствата на християнски свещеници.

- Така е! Те са най-лошите! До един са византийски шпиони! Свещениците са тези, които подкокоросват останалите да минават към новата глупава вяра. Колкото повече от тях бъдат избити, толкова по-добре за всички.

- Като Закарий ли? - попита тихо Климент. - Ти в колко убийства на християни си участвал, Картак?

- Стига! - началникът на стражата бе скочил на крака. - Не разбирам за какво говориш! Дошъл си тук да обвиняваш, без да имаш нищо. Това, че сме войници, не значи, че сме били от „Отмъстителите“. Всички знаят какво правеха! И не мисли, че там имаше само българи. О-о-о, това е една много удобна измислица. Имаше и славяни. Славяни, които по този начин се домогваха до благоволението на хана или просто искаха да се харесат - Картак избърса с ръка челото си.

- Славяни срещу славяни?

- Точно така!

- Какво знаеш за убития?

- Не го бях чувал до онзи ден. Малко ли хора идват и си отиват от столицата?

Климент кимна замислено с глава и попита:

- Кой друг беше на пост преди две вечери?

- Какво значение има - Картак се отпусна обратно на пейката. - Казах ти вече - всичко беше съвсем спокойно, не видяхме нищо съмнително.

- Думата „невинните“ говори ли ти нещо?

- Нищо особено. Просто дума.

- Все пак искам да говоря с останалите - настоя Климент.

- Безсмислено е. Те ще ти кажат същото. Ако искаш да намериш християните и водачите им - иди в кръчмата „Агнецът“. Във Външния град близо до общите бани. Там се събират обикновено. А сега ни остави, защото наистина имаме работа.

Въпреки нежеланието на началника Климент поговори с останалите войници. Под свъсения поглед на Картак те до един потвърдиха казаното от него. Всичко било нормално, не видели нищо съмнително.

След като се увери, че няма да разбере нищо повече, поне на това място, Климент благодари и си тръгна. Беше сигурен, че Картак не му казва цялата истина. Началникът на Южната порта криеше нещо, но какво, писарят нямаше представа. Може би трябваше да разпита войниците на друго място, един по един, когато началникът им нямаше да може да влияе.

Климент внимателно огледа високите врати. Точно пред тях от двете страни имаше поставени големи мангали. В тях палеха огън, за да видят лицата на влизащите и излизащите в тъмното. Климент се приближи и внимателно ги разгледа. Макар и почернели от сажди и дим, и двата мангала бяха абсолютно празни.

„Дали ги почистват всеки ден?“, запита се писарят и излезе във Външния град.

Вървеше бавно из калдъръмените улици на Плиска и се опитваше да подреди в ума си наученото дотук. Най-странни бяха твърденията на лудата Мария, че е видяла Дявола да влиза в черквата на убития. Климент твърдо вярваше, че това са измислици и никакъв Дявол. От друга стана, макар и не съвсем наред с главата, жената нямаше причина да го лъже.

„Най-вероятно Мария е видяла някой маскиран. Нали „Отмъстителите на Тангра“ са носели маски на демони, за да плашат християните. Жената е видяла маскиран човек с черна мантия, а болната й психика, късният час и мястото са я накарали да повярва, че това е Сатаната. Не е имало никакви черни пламъци, чаткане на копита и мирис на сяра. Просто маскиран убиец с меч!“

Завърнали ли се бяха „Отмъстителите“? Възродили ли се бяха тайните общества, преследващи християни? Кой ги беше организирал? Едва сега Климент започна да си дава ясна сметка за истинските притеснения на кавхана Дукум.

Спря до красив малък фонтан във формата на двуглав глиган. Седна на пейката до него и замислено започна да хвърля камъчета във водата.

Така и не бе научил нищо конкретно за Закарий. Освен, че е дошъл наскоро в града, че е бил добър проповедник и през ден си е купувал пресен хляб, Климент не знаеше нищо повече. Колкото и потаен да е бил проповедникът, все трябва да има хора, които го познават по-добре. Други християни, с които е поддържал връзки, съмишленици, с които е построил черквата, познати, с които е вечерял или пиел чаша вино понякога. Писарят не бе разбрал дори как точно е загинал свещеникът, освен че е съсечен с меч. Колко пъти е бил намушкан? Има ли други рани? Може би за останалите не бе важно, но според него отговорите на тези въпроси имаха значение за разкриване на престъплението.

Климент имаше чувството, че върви в мъгла, а всички, с които разговаря, вместо да осветят пътя му, нарочно го правят по-труден и неясен.

Нямаше никаква вяра на началника на Южната порта Картак, който твърдеше, че в нощта на убийството не се е случило нищо необичайно. Всички знаеха, че гарнизоните при портите използват положението си, за да взимат малки рекети от някои от преминаващите или да изкарват дребни суми по друг не съвсем честен начин.

Дали Картак прикриваше нечестна сделка или нещо друго? Дали той не е бил маскираният, погубил свещеника?

Реши, че трябва да отиде и види тялото на убития. След като никой от живите не бе успял да му каже нещо съществено, може би мъртвият Закарий щеше да го насочи. Задачата бе неприятна, но писарят се стегна, решен да не се поддава на притесненията относно предстоящата гледка.

„Това е само един труп - повтаряше си Климент. - Виждал съм къде по-страшни неща“.

Макар да не бе участвал в битка, нито да бе гонил врага на бойното поле, писарят беше свикнал с постоянните екзекуции в Константинопол, висящите по бесилките трупове и осакатените престъпници из улиците на Плиска.

Във Византия бе на мода ослепяването и не един и двама просяци с кървави дупки вместо очи молеха по ъглите на града. В самия дворец висши благородници, техните любовници и подчинени, а понякога и самите императори ослепяваха враговете си, за да загубят сами след това своите очи.

Опитвайки да крачи бодро, Климент пое към най-северната част на Външния град. От опита си на писар знаеше, че мъртъвците без роднини, какъвто бе Закарий, след като се регистрират, се отнасят в дълга каменна постройка и ако никой не ги потърси до три дни, се изгарят. Много често и в зависимост от състоянието на трупа погребението се извършваше, преди да изтече законният срок. Климент се страхуваше това вече да не се е случило.

Около Подземния дом, както се наричаше моргата в Плиска, нямаше жива душа. Само няколко бездомни кучета се мотаеха наоколо и ровеха в пепелта. Писарят с ужас се замисли какво ли се надяват да намерят за храна. Мина бавно през каменната врата, закрита само с тънко парче плат, и влезе.

Веднага си помисли колко удачно е избрано помещението. Макар навън да бе горещо, тук лъхаше хлад. Плътни сенки обгръщаха стените, чийто край почти не се виждаше в мрака. На няколко правоъгълни маси с каналчета за изтичане на кръвта бяха положени покрити с плат тела. Миришеше на съсирена кръв, урина и още нещо, което Климент не искаше да знае какво е.

- Има ли някой тук? - неуверено се провикна той и гласът му се отрази от дебелите поне половин метър каменни стени.

- Кой вика? - попита някой с неприятно дрезгав глас от другия край на помещението.

- Аз съм писар от двореца. Идвам по работа. Името ми е Климент - представи се писарят и преглътна.

От сенките излезе слаб мъж с тънки ръце. Висок и чисто облечен, с кожени ръкавици на ръцете и дебела престилка, той правеше странно впечатление. Климент бе очаквал да завари някой впиянчен, изцапан с кръв касапин, с достатъчно загрубяла душа и плитък ум, за да работи на място като Подземния дом.

- Името ми е Игнат - представи се новодошлият, свали едната си ръкавица и подаде ръка на писаря. - За първи път тук идва някой от двореца. Обикновено пращат гробаря с каруцата или най-много някой младок от патрула.

- За да го уплашат, нали?

- Виждам, че схващате бързо - усмихна се Игнат. - С какво мога да бъда полезен?

- Преди един ден е бил убит свещеникът Закарий. Искам да видя трупа - обясни Климент.

- Имате късмет - усмихна се Игнат. - Щях да го изгоря още вчера, но не ми остана време. Затрупан съм с работа. Жегата не е най-доброто време. Особено за старите хора и просяците по пазара. Като прибавим и обичайните инциденти - той сви рамене. - Е, сам виждате, всички маси са заети. Закарий и още няколко трупа мислех да изгоря довечера, като понамалее жегата. Но съм го огледал обстойно и мога да помогна, ако ми кажете какво ви интересува. Не че любопитствам, но рядко някой иска да гледа труповете на убитите. Камо ли писар от двореца.

- Опитвам да разбера колкото се може повече за жертвата. Искам да открия кой го е убил. Надявам се да видя нещо по трупа, което да ми даде насока - отговори Климент.

- Радвам се, че бяхте откровен с мен! - усмихна се Игнат и приближи към една от масите. Дано намерите това, което търсите. Готов ли сте? - гробарят хвана внимателно края на парчето плат. - Не е особено приятна гледка, уверявам ви.

Климент кимна и здраво запуши носа си с ръка. Правейки жест, сякаш отмята завесата в театрална постановка, мъжът отви тялото на убития свещеник.

Трупът беше страшен!

Закарий бе слаб, с малко косми на гърдите и дълги, изглеждащи като вкаменели клечки ръце и крака с черни нокти. Коремът му бе издут, от едната страна тъмнееше черно петно. Цялото тяло бе осеяно с по-светли и по-тъмни участъци кожа, сякаш лепени един върху друг.

Най-ужасна бе главата. Тя бе разсечена от горе до долу от удар, едното око липсваше, дългата бяла коса бе изпръскана с кръв. Това, което бе останало от лицето, представляваше сгърчена в ужас гримаса.

Климент усети как му се завива свят, а коремът му се надига, и немощно се подпря на една от стените, отчаяно опитвайки се да поеме дъх.

- Спокойно! Спокойно! - Игнат бързо заобиколи масата и подхвана писаря. - Внимателно! Седнете на тази пейка. Изпийте това, ще ви помогне - той сръчно бръкна под горната си дреха, извади малка желязна бутилчица и я поднесе към устните на Климент.

Писарят отпи, усети как парещата течност се стича по гърлото му и успокоява корема.

- Благодаря! Вече се чувствам по-добре - каза той.

- Сам съм измислил това питие. Сложил съм му няколко билки, успокояващи стомаха и главата. Не сте първият, на когото прилошава от трупове. Няма и да сте последният.

- Благодаря - повтори още веднъж писарят. - Ще поседя още малко и ще се оправя напълно.

- Чудесно - Игнат скочи на крака. - През това време аз ще направя оглед на трупа. Искате ли?

Климент само кимна.

- Всъщност няма много за оглеждане. Мъжът е починал от силен удар с меч по главата. Вероятно е умрял веднага. Ако съдим по разреза, направен отгоре надолу, този, който го е ударил, е бил силен и висок. Вероятно е военен, те удрят по този начин. Може и да е скитник или разбойник, но със сигурност е служил във войската - Игнат заобиколи масата и се втренчи в трупа. - По-интересно е изражението на лицето. Ако го погледнете - Климент се осмели да хвърли само бегъл поглед към масата и извърна глава встрани - не може да не забележите изписания ужас. Виждал съм много убити. Много, гледали убиеца си в очите, преди да умрат. Никой от тях не е бил с такова изражение на лицето. Каквото и да е видял този свещеник преди да умре, не е било просто смъртта. Видял е нещо, което го е хвърлило в истински неподправен ужас.

- Видял е Сатаната! - изграчи Климент откъм пейката.

- Сатаната! Това обяснява много неща! - засмя се Игнат. - Не ми се подигравате, нали?

Писарят махна с ръка.

- Не! Една жена е видяла Дявола да влиза в черквата минута преди убийството.

- Странно! Мислех, че Сатаната не съществува! Явно ще трябва да ревизирам възгледите си.

- Имаше и петно. Отстрани на тялото. То от какво е?

- Значи сте го забелязали? Браво! Всъщност петната са няколко. Има и по гърба, и по лявата страна. Вероятно са получени, докато убитият е падал на земята. Сигурно се е ударил в нещо- Възможно е да е получил натъртванията и след смъртта. Ако някой го е ритнал, ще се образуват подобни наранявания. Да ви покажа ли и гърба?

- Не, благодаря - Климент се бе възстановил достатъчно, за да може да гледа към масата, макар и отдалеч. - Кожата му е някак различна. Едни места са по-светли, други - по-тъмни. Защо?

- Цялото тяло е осеяно с белези от стари рани. Там където кожата е била пробождана или откъсвана, е по-светла и затова тялото изглежда така. Двата крака са били счупени, единият - на две места. Имал е късмет, че въобще е можел да ходи. Със сигурност не е бил от най-пъргавите.

- Какво значи това? От какво са белезите?

- Този човек е бил измъчван!

- Измъчван ли? Кога? От кого? Защо?

- Много въпроси задавате - Игнат седна до Климент на пейката. - Не на всички мога да отговоря. Нямам представа кой го е измъчвал. Ако се съди по някои от раните, правил го е истински палач. Изстисквал го е малко по малко поне няколко дни. Фактът, че човекът е останал жив след всичко, което е преживял, потвърждава предположението ми, че мъчителят си е разбирал от работата. Но кой е бил? Не знам! Самите белези са стари, на повече от пет години. Друго не мога да кажа. Ще го изгоря тази вечер, като мръкне и намалее жегата.

- Кой сте вие всъщност? - не се сдържа да попита Климент. - Гробар? Чиновник? Говорите като лекар, но тук няма кого да лекувате. Честно да си кажа, преди да дойда, очаквах да срещна някой пропил се претръпнал касапин.

- Аз наистина съм лекар - отговори Игнат. - И то много добър. Обикновено съпровождам войската. Без да искам да се хваля, мога смело да кажа, че много войници са живи благодарение на мен. През останалото време продължавам да уча. Тук. Човешкото тяло не може да се лекува, ако не го познаваме добре. Това място е идеално за целта. Иначе сте прав. Когато ме няма в Подземния, пращат провинилите се войници или престъпниците с по-леки наказания.

- И какво може да научите тук? - попита писарят.

- Много неща. Едно е да го прочетеш на книга, друго е да го видиш наистина, дори да го пипнеш с ръка. Ако искате, мога да ви покажа - там отзад съм отворил гръдния кош на един скитник.

Ръсейки благодарности, Климент скочи на крака и се втурна към вратата.

- Заповядайте пак! Беше ми приятно да поговорим -викна след него Игнат.

„Никога повече!“, зарече се писарят и се запъти към вкъщи.

6

Докато се прибираше към странноприемницата, Климент усети колко е уморен. Взе си от печеното на Кладий, малка каничка с разредено вино и хляб, отклони предложение за надсвирване с гусли и се качи в стаята. Седна на кревата и постави яденето на сандъка пред себе си. В него държеше малкото свои вещи и същевременно го използваше като маса.

Докато разсеяно режеше и ядеше месото и хляба, отново започна да обмисля наученото през деня. В главата му беше пълен хаос от случки, впечатления и образи. След около половин час тя вече го болеше ужасно, а не бе стигнал доникъде.

„Фактите, трябва да се придържам към фактите - припомни си Климент часовете по логика. - Когато искаме да разрешим дадена задача, трябва да се придържаме към фактите. Нека видим какво знам“, писарят се отпусна назад в леглото, скръсти ръце под главата си и се загледа нагоре.

„Кладий не е чистил този таван, откакто странноприемницата е построена, сигурен съм - усмихна се писарят и започна да изрежда всичко, което знаеше. - Убит е християнският свещеник Закарий. Съсечен в подземната си черква. Никой не е видял нещо необичайно през нощта на убийството. Стражите на портата във Вътрешния град - също. Една луда жена твърди, че Дяволът е влязъл в черквата. Според нея свещеникът е бил заплашван, а преди десетина дни особено се стреснал, когато намерил на една от стените изписана думата „Невинните“. Преди новият хан да ги забрани, са действали няколко тайни организации, които са избивали християни. „Отмъстителите на Тангра“ са преследвали свещениците. В нея са членували много военни. Началникът на Южната порта Картак се държи съмнително и не може да даде задоволителен отговор къде е бил в нощта на убийството. Закарий е умъртвен след удар с меч, разсякъл главата му почти от горе до долу. Убиецът е бил силен и висок, удрял е като военен. По тялото на свещеника личат следи от стари мъчения“.

„Ако Картак е бил член на „Отмъстителите“, възможно ли е сега отново да е започнал да избива свещеници? Вероятно членове са били поне още няколко от стражите в гарнизона. Черквата на Закарий е наблизо, Картак е можел лесно да отиде дотам и да го убие. Историята с приятелите, които дошли само за една вечер и си тръгнали, звучи доста съмнително. Картак е изчакал службата да свърши, убил е Закарий и се е върнал обратно. Другите са го прикривали. Това обяснява къде е бил и защо е толкова изнервен. Но дали той наистина е убиецът? Засега имам само подозрения и нищо, което да ги подкрепя. Нямам и мотив. Защо му е на Картак да избива християни? Ако го заловят, със сигурност го чака смърт...“

Климент се прозя, протегна ръце и усети как напрежението, умората от изминалия ден и изпитото вино започват да си казват думата.

„Не трябва да забравям, че преди Закарий са убити още двама свещеници. Според Дукум случаите са свързани. Трябва да проверя къде е бил Картак в дните, в които са извършени останалите убийства. Може би той действа по нечие нареждане. Или „Отмъстителите“ искат да покажат на хана, че са по-силни от него? Ами византийците? Въобще забравих за тях! Няма да е за първи път да ни се бъркат в работите“.

„Или наистина е Дяволът, който... не, това са пълни глупости, няма никакъв Дявол!“ - помисли писарят и заспа.

* * *

Свещеник Павел се загърна с плаща и огледа улицата пред себе си. Макар по ъглите да бяха запалени факли, а нощната стража да обикаляше начесто, Павел щеше да се почувства много по-сигурен, след като се прибере вкъщи.

Не обичаше да идва във Вътрешния град с всичките му преструвки, лицемерие и скрити заплахи. Свещеникът още потръпваше от ужас, като преминаваше покрай обкованите с тежки решетки прозорци на крепостта или крачеше из хладните коридори с високи колони. Те му напомняха други времена, когато коридорите водеха до килии с решетки, а оттам бе най-бързият път към смъртта.

Защо ли му трябваше да идва в Плиска? По-добре да си бе стоял в Дръстър. Макар че и там смъртта дебнеше на всяка крачка. И дебнеше точно него - Павел.

Свещеникът потръпна, опитвайки се да прогони страховете, стисна здраво кръста, който висеше на врата му, и тръгна по улицата.

Нямаше от какво да се притеснява. След идването на Борис гоненията бяха спрели и той можеше спокойно да изповядва вярата си. Дори стражите, от стъпките на които доскоро бе бягал, сега му носеха сигурност и защита.

Въпреки това не обичаше да идва във Вътрешния град. Макар наскоро да бе пристигнал в Плиска, Павел добре знаеше къде е нежелан. Тук бе леговището на Тангра. И на хората, които ненавиждаха него и всички като него. Именно те го бяха преследвали и пращали християните на смърт. А сега се разминаваха, все едно нищо не се е случило.

Павел отново потръпна и ускори крачка. Този път нямаше как да откаже. Поканата бе дошла от високо място, а той много добре разбираше, че не може да пренебрегва богатите богомолци. Още повече тези, които живееха във Вътрешния град и пряко влияеха на политиката.

Ставаше все по-тъмно и улиците бяха опустели. Два пъти стражата го спря за проверка и макар да се държа внимателно и учтиво, свещеникът усещаше омразата, струяща от очите на войниците.

Вътрешният град не бе много голям и скоро Павел наближи края му. Не много далеч пред себе си видя огньовете на Южната порта и се поотпусна. Още малко и щеше да е вкъщи. В топлата и уютна стая, сред проверени приятели, на сигурно място.

Убиецът го чакаше след последния завой. Загърнат в черна пелерина, той се стрелна от сенките, удари силно свещеника и го събори на земята. Докато се мъчеше да стане, Павел усети как около врата му се усуква тънко въже. Опита да прокара пръсти под него, но нападателят вече го бе стиснал силно.

Павел бе силен мъж и след първоначалния пристъп на паника започна да се бори. Рязко замахна назад с ръка, но не улучи нищо. Опита се да блъсне нападателя в една от стените на околните къщи, но нямаше достатъчно енергия да го направи. Пред очите му се завъртяха черни и виолетови кръгове, усети как коленете му омекват и бавно се свлече на земята.

Малко преди свещеникът да потъне в мрак, нападателят се надвеси над лявото му ухо и тихо изсъска:

„Дойде време да си платиш, Павеле! Всички ще си платите за стореното! До един!“, след което пусна краищата на въжето и заби извит кинжал в сърцето на проповедника.

Павел падна на паважа, протегна ръка към огньовете на Южната порта, които никога нямаше да достигне, и погледна нагоре. Малко пред него, обгърната от мрака, спокойно стоеше висока фигура с рога на главата.

7

Климент се събуди в чудесно настроение. През открехнатия прозорец нахлуваше ярко слънце, което изпълваше помещението със светлина. Още беше рано и в стаята се усещаше хладната милувка на нощния бриз.

Писарят се протегна, обу сандалите си, облече кожен панталон, сложи риза и елек и погледна през прозореца. Денят обещаваше да бъде топъл. Макар и рано, слънцето вече грееше ярко, по небето нямаше нито един облак, въздухът стоеше, без да помръдва. Климент вдиша дълбоко и се загледа в слугите, тичащи из двора.

Подготовката за деня бе в разгара си. Кладий лично бе излязъл да разхвърля пясък в току-що преметения преден двор. Гъркът гонеше с ритници няколко любопитни кокошки и високо кълнеше двете слугинчета, които е трябвало да ги затворят в кокошарника. Готвачът Флавий се връщаше от пазара, понесъл в ръцете си кошница, пълна със зеленчуци, месо и подправки.

„Ако се съди по доволната му усмивка, сигурно ще прави любимата си яхния, а после ще седи и ще се надува като пуяк, докато останалите го хвалят и му подхвърлят дребни монети“, помисли си усмихнато Климент.

Флавий бе чудесен готвач и настояваше да се отдава нужното на таланта му. Той беше една от причините странноприемницата да е добре посещавана, за което свидетелстваха и пълните конюшни. Хора идваха и си отиваха, а малкото постоянни наематели бяха завързали приятелски връзки помежду си.

Климент се провеси през прозореца. Обичаше да гледа как помощниците се грижат за конете, как ги мият и четкат, как решат гривите и сплитат опашките им. Макар да бе много лош ездач, той можеше лесно да определи качествата на едно животно по косъма, походката и стойката.

Двама ранни посетители влязоха в двора и завикаха собственика, обявявайки на висок глас колко са гладни и уморени след дългия път. Кладий любезно ги отпрати към общите помещения, опитвайки се да прецени колко би могъл да изцеди от тях. Новодошлите бяха последвани от малък взвод войници.

Смеховете и закачките внезапно стихнаха, а мустакатият им предводител попита за нещо Кладий. Като се усмихваше подкупващо, гъркът посочи нагоре към прозореца, от който се бе показал писарят. Военният кимна и приближи сградата с вдигната нагоре глава.

- Ти ли си Климент? - извика той и металният му глас проехтя в тихия двор.

- Да. Защо?

Капитанът не отговори, обърна се към четиримата войници, които завардиха вратите, и забързано влезе в къщата. Притеснен, Климент отвори да го посрещне.

Непознатият влезе в стаята и тя внезапно отесня. Беше едър, носеше желязна плетена ризница, високи ботуши и меч.

- Аз съм капитан Имез от градската стража. Наредено ми е веднага да те заведа при кавхана Дукум.

- Случило ли се е нещо? За какво ме викат? - попита Климент, като бързо грабна колана със закачения на него нов меч.

- Това засега ще взема аз - Имез се наведе и прехвърли колана през рамо. - Не знам защо трябва да отидеш в двореца. Аз просто изпълнявам нареждания. Иначе - да, нещо се е случило. Тази нощ е бил убит християнският свещеник Павел. Някой го е удушил, след което го е наръгал в сърцето. Тръгваме ли? - военният се обърна и затрополи надолу по стълбите.

Изумен, Климент не знаеше какво да каже. Послушно заситни зад водача си, който повече не му обърна внимание.

- Арестувате ли го? - попита Кладий, когато двамата се появиха на двора пред странноприемницата. - Ако го хвърлите в затвора, кой ще му плати наема?

Имез отпъди с ръка гърка, който продължи да се вайка, изчислявайки на глас колко пари ще изгуби, направи знак на войниците и те мигом обградиха Климент в квадрат с вдигнати копия. Групата напусна двора. Малката тълпа, събрала се да гледа посещението, повървя известно време след нея и се разпръсна.

Докато бързо напредваха към Вътрешния град, писарят се опита на няколко пъти да заговори военния, за да разбере повече подробности, но не получи отговор. Неуспял да поведе разговор, той насочи мислите си към убития свещеник.

„Ужасно! Първо да те душат, след това да те намушкат! Някой трябва много да е мразел този Павел, за да го подреди така - помисли писарят и се огледа предпазливо.

- Жалко, че не успях да науча нищо, което да ме насочи към убиеца. Освен подозренията към Картак, не съм постигнал нищо друго. Затова ли ме вика Дукум? Да ми се кара за зле свършената работа? И арестуван ли съм всъщност?“

Потънал в мисли, Климент не усети кога стигнаха до двореца. Стражите явно познаваха добре Имез, защото ги пропускаха да минат без обичайните проверки. Той освободи с рязко кимване останалите войници и пое заедно с Климент по коридорите. Писарят трябваше да подтичва зад военния, който с бърза крачка преминаваше покрай високите колони, водоливниците и чудесните плочки от печена цветна теракота, украсяващи стените.

Скоро стигнаха до кабинета на кавхана. Имез почака да доложат за тях, влезе и коленичи пред Дукум. Климент също прегъна коляно.

- Благодаря, Имез! Това бе всичко. Свободен си! - разпореди великият боил.

Капитанът бавно стана, поклони се още веднъж и се обърна към вратата.

- Чакай! Чакай! - спря го Климент. - Върни ми колана с меча!

- Ще го оставя на охраната отвън - отговори Имез, кимна още веднъж и излезе.

Климент се обърна към кавхана. До него стоеше чигатът Бранко, който шеговито намигна на писаря.

- Не обръщай внимание на Имез - каза Дукум и седна на един от столовете около отрупаната с пергаменти маса. - Прекалено се вживява в задълженията си, но е верен, изпълнителен и на него може да се разчита. Нарочно го изпратих да те доведе. Исках всички да видят, че си под личната ми защита. Знаеш ли защо, Клименте?

Писарят кимна и се настани на стола, посочен му от боила. Без да чака покана, Бранко седна на една от пейките до стената. Мечът му издрънча, когато се удари в каменния под.

- Убили са още един християнски свещеник. Съжалявам, че не можах да помогна - сведе глава писарят.

- Не говори глупости, Клименте! - скара му се Дукум. - Никой не е очаквал от теб да намериш убиеца за два дни. Затова пратих Имез. Да се почувстваш защитен - кавханът се отпусна в стола. - Кажи ми какво свърши досега, за да можем да продължим нататък. Предполагам, нямаш нищо против Бранко също да участва. Той има опит в тези работи.

Климент кимна и бавно разказа какво бе научил. По средата на разказа Дукум стана, извади от една ниша в стената кана с вино и наля на всички. Притеснен, че го обслужва кавханът, Климент заекна, докато благодареше, което предизвика поредната усмивка у Бранко.

След разказа на писаря в стаята се възцари тишина.

- Никога не съм харесвал Картак - обяви чигатът. - Немарлив е и не си изпълнява добре задълженията. Непрекъснато се забърква в какви ли не съмнителни истории. Готов е и майка си да продаде за шепа златни монети. Но е добър войник, доказал се в битка.

- Трябва да поразровиш още около него, Клименте - каза кавханът. Ако няма добро обяснение за дните, в които са извършени останалите убийства, може да се окаже, че си на прав път.

Писарят кимна.

- Едва ли е нужно да казвам, че ханът побесня, като научи за новото убийство - продължи Дукум. - Борис смята, че някой му се подиграва. По-лошо - че някой оспорва властта му, след като открито не изпълнява неговите заповеди да се зачитат християните.

- Къде е бил убит Павел? - попита писарят.

- Във Вътрешния град, близо до Южната порта, което прави Картак още по-подозрителен - отговори бързо Бранко. - И преди да си ме попитал - никой не е видял нищо. Трупът е бил намерен около полунощ от началника на нощната стража Грод. Обикалял района и случайно се натъкнал на трупа.

- Необходимо е да впрегнеш всичките си сили в разрешаването на тези убийства. Вече няма никакво съмнение, че всичко е свързано, че престъпленията не са случайни, а следват някакъв план. Което ме тревожи - кавханът погледна писаря право в очите.

- Знаете ли какво правят „Отмъстителите на Тангра“? - попита Климент.

Дукум и Бранко се спогледаха.

- „Отмъстителите“ вече не съществуват. Ханът ги разтури и дейността им е извън закона! - обяви Дукум.

- Въпросът е дали наистина са свалили маските, зад които се криеха. Носят се различни слухове за нови сбирки, за ритуали извън града. Някои от видните боилски родове били предоставяли къщите си са тези събрания. Но няма нищо конкретно. Само слухове - обясни Бранко.

- Това не би учудило никого. Всички знаят, че членовете на тези родове бяха най-върлите поддръжници на „Отмъстителите“ - допълни Дукум. - Ако се събират отново, ако пак са започнали да избиват християни и християнски свещеници, ти трябва да разбереш това, Клименте. Да откриеш къде се събират, кой е водачът им, кои са членовете и какво всъщност планират. Може би става въпрос за заговор срещу хана! Положението е по-сериозно, отколкото предполагах! Разбираш ли?

- Защо Павел е бил във Вътрешния град? - попита в отговор писарят.

В първия момент Дукум сякаш не разбра за какво става дума, след което се разсмя.

- Странно скача мисълта ти! Дано това ни е от помощ - той стана от стола и започна да се разхожда из стаята. - Но въпросът ти е добър. Явно Павел е имал среща с някого във Вътрешния град, дори може би в двореца. Лесно може да се установи с кого се е видял.

- Едва ли е бил някой от българските родове. По-вероятно е имал среща с християнин, което означава славянин. Във Вътрешния град не живеят много от тях. Значи изборът ти се стеснява - включи се в разговора и Бранко.

- Ще ми трябва списък на всички важни родове, живеещи тук - каза Климент. - Както и разрешението да ги разпитам, ако се наложи.

Дукум кимна с глава.

- Ще получиш списъка още този следобед. Ще предупредя всички, които живеят в двореца, да те приемат и сътрудничат. Но не очаквай радушно посрещане - кавханът се засмя.

- Ще го имам предвид - отвърна Климент и се обърна към Бранко. - Чудя се - започна той, - чудя се защо Грод е бил сам. Винаги когато съм срещал нощни патрули, те се движат по двама. Ако Грод е патрулирал, не би ли трябвало с него да има войници? Ако не е патрулирал, какво точно е правил през нощта по улиците?

Ченето на Бранко увисна.

- Въобще не бях помислил за това призна си чигатът.

- Наистина е странно. Грод не би трябвало да е сам. А не ми спомена нищо за войници.

- Добро попадение. Ти ни даваш надежди, писарю! Продължавай в същия дух - боилът изглеждаше искрено доволен.

- Искам да помоля за нещо - отговори Климент.

- Казвай - разпери ръце Дукум и мускулите му се очертаха ясно под гънката кожена риза.

- Казах ви за Мария. След смъртта на Закарий няма къде да живее, нито какво да яде. Сама няма да се справи, а е добра душа. Мислех си, не може ли да й се намери някаква работа в двореца?

- Прати я в кухните. Да потърси някой от помощник-готвачите. Ще кажа да я вземат без много въпроси - обеща великият боил.

- Благодаря - поклони се Климент и напусна кабинета.

Докато вървеше по коридорите, той се замисли какво да предприеме оттук нататък. Новото убийство значително променяше нещата. Писарят си бе мислил, че ще има достатъчно време да разследва на спокойствие. Няколко седмици, защо не и месец. Според това, което му бе казал Дукум, предишните убийства са били извършвани на големи интервали. Новото престъпление бе последвало неочаквано бързо. Това поставяше Климент в неизгодна ситуация. Дукум ясно му бе заявил, че трябва да действа колкото се може по-бързо. Кавханът се притесняваше, че ако убийствата не спрат и престъпникът не бъде наказан, Дукум и Борис ще изглеждат слаби. Дали убиецът не целеше точно това?

Ясно кой щеше да има най-голяма изгода от подобна ситуация. Независимо дали българи и славяни действаха по своя воля, или бяха пионки в играта на друг, Византия щеше да бъде крайният печеливш. Време беше да навести Атанасий.

„Дали не подцених тази нишка?“, помисли си писарят, вървейки към резиденцията на византиеца. В Константинопол имаха богат опит в религиозните борби.

„И преследвания“, каза си Климент, докато завиваше по една от малките каменни улички.

С възцаряването на Лъв III през 726 година бе започнала странната борба с иконите. Прикрити под привидно благочестиви пориви да не изродят християнството в култ, властите бяха забранили иконите и бяха остъргали стените на църквите. Идеята бе по-проста - да се вземат богатствата на манастирите и християнските имения, чиито изби бяха пълни със сребро, злато и всякакви ценности.

Жертви в тази борба паднаха както висши архиереи, така и обикновени вярващи. Масови гонения разтърсиха империята, всеки, в чийто дом бе намерена икона, бе заплашен от смърт или ослепяване.

„Дали нашите ханове не са взели пример от Византия, погвайки християните?“, зачуди се писарят.

Борбата бе продължила почти 120 годни. Възкачването на престола на малолетния Михаил III през 842 година и идването на власт на силно религиозната му майка Теодора, горещ привърженик на иконите, бе сложило край на гоненията.

Теодора, която хич не си поплюваше, изхвърли патриарха Йоан Граматик от Патриаршията и сложи на негово място приятеля на любовника си Теоктист Методий. Обяви се единение на черквата, но вече бе късно. Ново еретично учение разтърси основите на империята. От Армения се бяха появили павликяните. Те вярваха, че всеки може сам да общува с Бога, че светът е разделен на добро и зло и черквата и нейните свещеници са по-скоро на страната на злото, отколкото на доброто.

Климент въздъхна, облегна се на една от каменните стени и загледа синьото небе.

„Докога ли хората щяха да се избиват заради Бог?“, запита се той.

Възползвайки се от разделението в черквата, предизвикано от иконоборците, павликяните бяха станали по-силни, влиянието им се разрастваше и те превземаха все повече сърцата на обикновените хора.

„Господарите са лоши, защото ни карат да им работим даром или да умираме за тях в безсмислени войни, свещениците са още по-лоши, защото ни казват да слушаме господарите“, тихо редяха павликяните и където минеха, оставяха след себе си много свои съмишленици. Не един и два павликянски бунта бяха разтърсвали Византия и въпреки кървавото им потушаване, ереста набираше сила.

След като отрече иконоборството, Теодора се съсредоточи в разправа с павликяните. Гони ги, убива ги, разпъва ги на кръстове.

Докато учеше в Константинопол, Климент слушаше разкази за това как Богобоязливата Теодора се разправяла с еретиците. Някъде през 845 година тя бе се опитала да ги прогони в Мала Азия. Там павликяните бяха съумели да създадат собствена държава и продължаваха да разпространяват учението си чрез трима свои пълномощници - Судал, Дука и Аргир. Византийската императрица организира военни походи срещу тях. Който отказваше да приеме христовата вяра, беше убит. Според хвалебствените доклади на самите пълководци за по-малко от година те бяха успели да убият над 100 000 души, а имуществото им бе предадено на църковната хазна.

„100 000 души! каза си писарят и потръпна. - Дано при нас никога не се случва нещо такова!“

В резултат останалите павликяни избягаха при най-злите врагове на Византия - арабите. Те ги посрещнаха радушно и дори им отстъпиха няколко града, в които да се заселят. Впоследствие павликяните взеха участие във войните срещу империята, а познанията им за уредбата на Византия често помагаше на арабите в битките.

„Ето до какво водят религиозните гонения! Довчерашни братя се изправят един срещу друг. Както е тръгнало, и при нас нещата ще стигнат дотам“, мрачно помисли писарят и продължи пътя си.

Лесно намери резиденцията на византиеца. Той живееше в чудесна малка къща, разположена близо до двореца.

Климент се представи на двамата чуждестранни охранители, които Атанасий бе взел от родината си, за да го пазят в българската столица. След като почака малко, бе въведен в къщата от нисък иконом с парфюмирана коса и женствени маниери.

Подовете бяха застлани с дебели килими, пищни гоблени със златни и сребърни нишки висяха по стените. Всички бяха на библейски теми, а точно срещу входа, над стълбището, водещо към втория етаж, висеше голяма икона на малкия Христос в ръцете на Дева Мария. Климент не можеше да не се възхити от майсторската й изработка.

- Прекрасно произведение, нали? - Атанасий се бе появил от една от вратите на долния етаж. - Ще даря вашия хан с още по-красива икона, след като се покръсти.

Византиецът бе среден на ръст, с гъста късо подстригана коса, почнала тук-таме да побелява, и с добре оформена брадичка. Кафявите му очи се стрелкаха живо, гласът му бе мек и приятен. Облечен с дълга синя роба, поръбена с пурпур, и малка наметка на раменете, той правеше впечатление на фин, влиятелен и богат човек. Прекрасните му маниери можеха да заблудят всеки, но Климент много добре знаеше колко трябва да внимава с пратеника на Константинопол. Неведнъж в миналото се бе сблъсквал с подобни хора, които под изисканата външност и приятелска усмивка носеха стоманени сърца и студени души, готови да минат през всичко, за да постигнат целите си.

Византиецът вежливо покани Климент в една от богато украсените стаи. Посочи му удобна кушетка с елегантно извит край, а той полегна на друга.

- Ние сме ромеи! - каза Атанасий и си взе чепка грозде може да сме християни, но сме потомци на Великата Римска империя. Чувствайте се като у дома си.

Климент кимна и също посегна към гроздето. Знаеше, че не бива да позволява на византиеца да взима инициативата. В крайна сметка той наистина си беше у дума, докато Атанасий - не.

Домакинът поведе светски разговор. Интересуваше се от времето, покачващите се цени на зърното, жегата, невъзможността в Плиска да се намери добър готвач. Обсъдиха градския тръбопровод, по който течеше дори топла вода. Атанасий похвали българските инженери, макар зад думите му да прозираше завист.

- Императорът се е разпоредил да започне изграждането на нов водопровод в Константинопол. С Божията воля той ще стане най-големият в света! — обяви византиецът, а Климент прикри усмивката си с ръка. Знаеше, че нищо такова няма да се случи. - Виждам, че не ми вярваш - продължи Атанасий и се намести по-удобно на кушетката. - Но с помощта на Бога всичко е възможно. Дори вашият хан Борис започна да го разбира.

Гостът предпочете да премълчи.

- Ето, владетелят ви призна християните, даде им права, скоро и той вероятно ще се покръсти. Някак неудобно е - Атанасий се усмихна подкупващо - една от най-големите държави в Европа да е езическа. Освен че погубвате душите си, това пречи на търговията и политиката. Как да се договарят двама владетели, като единият се кълне в Христос, а другият - в Тангра? Затова и толкова изтрайва мирът ви. Търговците имат повече доверие на едноверци, отколкото на езичници. Християните са свикнали да търгуват с християни, не с неверници.

- Който има достатъчно пари, е добре дошъл навсякъде. Не вярвам някой да ми върне златото, защото не вярвам в Исус - не се съгласи Климент.

- Така е! - потвърди византиецът. - По-голям бог от парите няма. Знам го от личен опит. Но злато, зад което стои Христос, е далеч по-силно от такова, зад което не стои. Много по-лесно е да търгуваш и водиш политика с тези, които чувстваш по-близки до себе си. Клименте, ти си учил реторика, диалектика - писарят кимна, - кажи ми, на кого ще се довериш повече - на приятел и познат или на някого, който не е като теб? Вие не осъзнавате всички ползи от християнството. То е и просвещение! Хората ще се научат да четат и пишат, да цитират Библията. Свещениците са философи и учители, сам го знаеш. Ако нямате достатъчно, винаги можем да ви изпратим. Те са готови на всякакви лишения, само и само да спасят колкото се може повече души.

„Това беше грубо - помисли си писарят. - За глупак ли ме мисли този човек, или иска да ме омае с приказките си? Ако дойдат византийски свещеници в България, ще станем подчинени на Теодора и невръстния й син“, а на глас каза:

- Напоследък не е безопасно да си свещеник в Плиска. Имахме няколко неприятни инцидента.

- Чух за това! Ужасна история! Целият град говори за убийствата. В Константинопол също са много обезпокоени - Анастасий прикри устата си с длан, сякаш се срамуваше от случващото се. Чух, че вчера е имало ново покушение.

- Да - отговори писарят - бил е убит проповедникът Павел. Причакали са го близо до Южната порта.

- Павел?! Не знаех това - византиецът седна на кушетката. - Вчера вечерта той бе при мен! Искаше да му съдействам да получи преписи на някои свещени книги. Каква трагедия!

„Няма начин да не си научил! Тези сценки ги разигравай на някой друг“, помисли си писарят.

- Как е бил убит?

- Удушен и наръган в сърцето!

- Потресаващо! - Анастасий плесна с ръце. - Кой ли би могъл да го направи?

- Точно това се опитвам да открия. Ще бъда благодарен, ако ми помогнете - каза Климент.

Домакинът се излегна отново на кушетката и се загледа в писаря.

- Нека си говорим честно, Клименте - смени тона Атанасий. - Дошъл си при мен, защото мислиш, че мога да имам нещо общо с тези престъпления. Но бъркаш! Тук съм, за да се опитам да ви привлека в правата вяра, не да избивам свещениците й!

- Убийствата ви устройват чудесно - не му остана длъжен Климент, - настройват славяни срещу българи, а от това губи ханът. Позицията му се разклаща и става по-лесна мишена. Може би искате да ни привлечете към християнството не с думи, а с мечовете си.

- Клименте, Клименте, Клименте - засмя се Атанасий, - аз те подцених, признавам. Ти наистина си учил в Магнаурската школа при най-добрите ни учители, личи си. В това, което казваш, има логика, но те уверявам, че нямам нищо общо с убийствата. Не кроим планове как да свалим Борис. Защо ни е? Да дойде някой войнолюбец като Пресиян или, не дай Боже, като Крум - византиецът се прекръсти. - Искаме да запазим мира колкото се може по-дълго. Имаме си достатъчно ядове с арабите в Мала Азия.

- Не съм и очаквал друг отговор. Просто се опитвам да си създам представа що за човек сте.

- И успяваш ли? - засмя се византиецът.

- Мисля, че да. Кога си тръгна Павел?

- Клименте, ти ме разочароваш - Атанасий се намуси като малко дете, - нима мислиш, че съм токова глупав да посегна на човек, който ми е бил на гости? Не, не. Ще ти кажа: Павел дойде по залез, постоя малко и си тръгна. Тъкмо се беше мръкнало. Поговорихме както с теб сега, дори в същата стая, обсъдихме положението в страната и това беше. Нито съм го убивал, нито съм пратил някой да го убие. По-добре ми разкажи ти какво знаеш.

Сбито и бързо, писарят разказа в най-общи линии какво бе открил. Беше сигурен, че Атанасий така или иначе е наясно с повечето неща. Запази подозренията за себе си и внимателно наблюдаваше съсредоточеното лице на своя събеседник.

- Този Картак изглежда доста съмнителен - заяви домакинът, след като изслуша писаря. - Благодаря за информацията. Макар че едва ли ми казваш всичко, няма да забравя помощта ти. Мога да ти бъда приятел, Клименте. Добър приятел. Ще имаш нужда от такива като мен за в бъдеще.

- Павел каза ли при кого е бил, преди да дойде тук? - рязко смени темата писарят. Опитите на византиеца да го ласкае определено не му харесваха. Нима Атанасий мислеше, че може толкова лесно да го оплете в мрежите си?

- Не. Идваше от двореца, но не ми обясни какво е правил там. Изглеждаше сърдит, но не и уплашен.

- Разбрахте ли защо?

- Павел говореше с недомлъвки. Като повечето духовници, предпочиташе да се изразява неясно и с притчи, като му зададеш конкретен въпрос — Атанасий си взе още грозде. - Предполагам, че по този начин свещениците се опитват да ни покажат истинската същност на нещата. Но понякога е доста досадно. Както и да е. Разбрах само, че е бил в двореца и е обсъждал с някого как да събират пари за вярата. Но не получил разбиране. Предложих да му помогна поне малко, но той категорично отказа.

- Говорихте ли за убийствата?

Атанасий кимна.

- Малко. Споменах му за Закарий. Питах го дали го познава, но не получих ясен отговор. Павел не искаше да обсъжда темата, но личеше, че е притеснен. Непрекъснато гледаше през прозореца и настояваше да си тръгне, преди съвсем да се е стъмнило. Предложих му един от моите хора да го придружи, но той отказа. Сега не мога да си намеря място...

- Нямало е как да знаете какво ще се случи.

- Така е! Но мисълта, че можех да спася един добър християнин, не ми дава мира, откак научих за убийството. Слушай - Атанасий се пресегна над малката масичка между двамата и хвана ръката на писаря. - Ние също искаме да спрем убийствата. Хората едва ли ще искат да се покръстват, ако някой избива свещениците им. Но това не е най-важното! Слуховете, които си чул, не са далеч от истината: Борис се колебае дали да се покръсти. Готови сме на всичко, за да го направи. Защо ни е тогава да избиваме духовниците? Напротив! Искаме да ги защитим! Ако помогнеш да се разкрият убийствата, ще имаш моята и тази на императора благодарност. Както и злато, разбира се.

Климент рязко дръпна ръката си и стана от кушетката.

- Не ми трябва вашето злато! Не ми трябват византийски награди и благодарности, независимо от кого идват! Единствената ми цел е да изпълня поставената задача! Което означава много внимателно да проуча всички, имащи изгода от ставащото!

- Не се сърди, Клименте! - Атанасий също стана и приглади диплите на робата си. - Не съм имал намерение да те обидя. Като не искаш злато и благодарности, така да е. Исках само да кажа, че в случая интересите ни съвпадат. Колкото и да не ти се вярва.

Дали беше така?

Климент не преставаше да си задава този въпрос, след като се сбогува с византиеца. Любезно, с прегръдка и обещание за нови срещи той го бе изпратил чак до външната врата. Атанасий бе оставил у писаря различни чувства. Най-много го впечатли фактът, че гъркът въобще го прие. Климент не се самозалъгваше. Обикновен чиновник като него нямаше достъп до хора като Атанасий. Въпреки това той го бе черпил с грозде, без въобще да се интересува от положението му. Това говореше за две неща:

Първо - гъркът знаеше много добре с какво и по чие нареждане се занимава Климент. Което значеше, че има отлична шпионска мрежа. И второ - византиецът искаше да разбере лично какво точно е открил писарят и да се опита да го привлече на своя страна.

„Защо ли? Защо ли? - питаше се Климент. - Има ли Атанасий нещо общо с убийствата? Изглежда достатъчно безскрупулен“.

Имаше и още. Защо всъщност Павел бе посетил чужденеца? За да му иска преписи от книги, или за да му донася сведения? Беше ли Павел византийски шпионин? Ами Закарий и останалите убити? На Климент му се зави свят, като помисли за възможностите, които тази вероятност даваше. Ако те бяха шпиони на Константинопол и някой бе разбрал това, имаше чудесен мотив да ги избива. Което нямаше нищо общо с борбите на християните. Кой беше този някой?

Реши да действа като предишния ден. Първо да види къде е живял убитият и да научи колкото се може повече за него. После... после щеше да отиде да види трупа.

„Всъщност по-добре да свърша с това веднага. Неприятна работа, но поне ще мине бързо“, каза си писарят и пое към Подземния дом.

Намери Игнат седнал в тревата пред каменната постройка. Без да се притеснява от мъртъвците, от които го делеше само една стена, той си бе спретнал закуска на тревата. Като видя приближаващия писар, махна с ръка и го покани да се присъедини към него. Климент категорично отказа. Само това оставаше! Да яде сред трупове.

- Очаквах да се появите, щом научих за убийството на Павел. Докараха го сутринта - лекарят вдигна чашата си, а с другата ръка предпази лице от слънчевите лъчи. - Няма нужда да гледате група, щом това ви притеснява. Проучих го много внимателно. Добре са го наредили! Първо са го душили, след това са пронизали сърцето му с кама. Гадна работа. Не знам кой има зъб на тия хора, но се радвам, че не съм сред тях.

Климент приближи до лекаря и клекна пред него. Беше благодарен, че му е спестил неприятната гледка, но в същото време се чувстваше като страхливец.

- Свещеникът се е опитвал да се бори - продължи Игнат. - Бил е силен мъж. Но с примка на шията не е имал много шансове.

- Има ли нещо необичайно по трупа? Нещо, което да не е както трябва? - попита писарят.

- Да, има. Има нещо много странно по този труп.

- Какво?

- Белези! Същите като по тялото на Закарий. Убитият е по-млад и всичко се вижда съвсем ясно.

- Какво значи това? - Климент скочи на крака.

- Нямам представа! Някой е измъчвал Павел по същия начин, по който е измъчвал и другия свещеник. Дори бих казал, че го е правил един и същи човек. Направих някои измервания и установих, че са използвани едни и същи инструменти.

- Искам да го видя! - неочаквано каза писарят.

- Сигурен ли си? Гледката наистина не е приятна.

Климент кимна с глава. Лекарят вдигна рамене, оправи измачканата си дреха и поведе писаря в мрачното студено помещение. Без много церемонии дръпна двете парчета плат, покриващи трупа.

Павел наистина бе едър мъж. Езикът му бе изскочил от устата, лицето бе подуто и посиняло, около врата ясно личеше тънка черна ивица, мястото, където се бе впила примката на убиеца. Грозна рана обезобразяваше гръдния му кош, по съсирената кръв веднага започнаха да кацат мухи.

Цялото тяло на свещеника бе осеяно с бледи белези, едни - по-големи, други - по-малки. Някои места изглеждаха така, сякаш кожата им е била свалена и след това е израснала отново. Едва сдържащ дъха си, Климент излезе и седна на пейката до входа.

Игнат дойде до него и сложи ръка на рамото му.

- Добре направихте, че видяхте тялото! Ако човек иска да свърши нещо, трябва да го направи сам! Моите очи са тренирани и това, което казах, е съвсем точно, но след като видяхте жертвата, възприемате нещата по друг начин, нали?

Климент само кимна.

- Същото е и на бойното поле - продължи лекарят. - Колкото и да ти описват какво е там, колкото и да ти разказват какво предстои, докато не го изживееш, не можеш да го разбереш. Същото е и с любовта - сам трябва да усетиш какво е.

Писарят си спомни няколко любовни стиха, които бе чел в Константинопол. Сега му се видяха странно безчувствени.

Докато вървеше обратно към крепостта, Климент доволно се усмихна. Бе открил нещо много важно! Между двамата свещеници имаше връзка! Еднаквите белези по техните тела ясно го доказваха.

8

Не успя да намери чигата Бранко и затова се наложи дълго да разпитва стражата, докато разбере къде е живял Павел. Убитият се оказа почти съсед на Климент. Странноприемницата, в която свещеникът бе отседнал, се намираше само на няколко улици от тази на писаря. Въпреки това „Глиганът“ не бе по вкуса на Климент. Помещенията бяха мрачни, по ъглите се бяха събрали купчини боклук, по тавана имаше жълти петна.

Писарят си избра една маса в ъгъла, поръча хляб, сирене, маслини и бира и внимателно отблъсна предлаганата от момчето, обслужващо клиентите, яхния, въпреки уверенията му, че е много вкусна. Съдейки по общия вид на помещението, писарят се съмняваше, че яденето е добро.

Не се излъга в преценката си. Бирата бе разредена и кисела, хлябът - твърд, сиренето - ронливо. Единствено маслините бяха едри и вкусни, но това съвсем не бе достатъчно, за да накара Климент да промени мнението си за мястото, на което бе попаднал.

Докато се хранеше, внимателно посръбвайки от пивото, бавно огледа посетителите. Няколко войници седяха по пейките и пиеха вино, топейки в него хляба си. Трима души, приличащи на търговци, се бяха скупчили в един от ъглите и тихо шепнеха нещо. На една от масите играеха на зарове, на друга се пазаряха за цената на боен петел, на останалите седяха случайни посетители като Климент. Какво бе привлякло Павел в подобно място, писарят не можеше да си представи. Най-вероятно ниските цени.

- Значи ти си този, който не иска да яде от яхнията ми?! - рязък глас изтръгна Климент от мислите му и го накара да подскочи. Срещу него гол до кръста, с вързана на главата кърпа и скръстени на хълбоците ръце стоеше дебел човек, явно готвачът. - И защо, ако мога да попитам, не искате да я опитате? Цените са разумни, готвеното е направено сутринта, използваните продукти са съвсем пресни. Може би имате нещо против мен?!

- Не, не - побърза да увери писарят. - Не съм гладен. Дойдох малко да си почина и да се разхладя с чудесната ви бира.

- Яхнията ми чудесно върви с бира - не се даваше готвачът. - Можете лесно да се убедите.

- Наистина не съм гладен. Пък и чакам един приятел, свещеника Павел. Когато дойде, може би ще хапнем заедно.

- Павел ли? - готвачът присви едното си око. - Този дявол изчезна от вчера и никакъв не се е вясвал. Цяла нощ го чаках да се върне, но не. Не се появи. Ако не дойде до утре, ще изхвърля багажите му на боклука и ще дам стаята на друг. Желаещи има достатъчно - обяви дебелият мъж, който освен готвач, явно бе и собственик на „Глиганът“.

- Щом го няма, може ли да го почакам в стаята му? Предполагам, че няма да има нищо против - писарят бързо се изправи. Надяваше се в стаята на убития да намери нещо, което да го насочи в правилната посока.

- Да те пусна в стаята му? Ти да не си луд?! Да му откраднеш нещо от партакешите и аз да изляза виновен. Няма да стане тая! Сядай си на мястото - дебелакът натисна Климент обратно на стола. - Пий си бирата, щом не искаш яхния, и чакай тук Павел.

- Той често ли закъснява?

- Въобще не ми влиза в работата какво прави някакъв си християнски нехранимайко! Щом си плаща редовно, може да ходи където иска и да се връща когато ще! Пък и този поп е толкова потаен, че не можеш и една дума да му изкопчиш. Мисли се за много важен! Ама като е толкова важен, защо не иде да живее някъде на по-широко?

- Отдавна ли е тук?

- Ами - махна с ръка съдържателят. - Дойде има-няма преди два месеца. Спазарихме се за наема и това беше. Едва ли е обелил повече от две-три думи. Седеше ей там до прозореца, ядеше тихо и кротко и гледаше умислено. Нито веднъж не си доведе приятел или жена. Странен човек.

- Да е правил нещо необичайно напоследък? Да е изглеждал уплашен? Или нещо друго?

- Ама ти много питаш! сопна се готвачът и подозрително изгледа писаря. - Нали ти е приятел, би трябвало да ги знаеш тия работи! Какво си седнал да ме разпитваш. И какъв е тоя Павел, та Павел! Всички днес все за него питат. Досега никой не го потърси, а днес хоп - двама наведнъж.

- Двама ли? Защо двама? - учуди се писарят.

- Сутринта идва да го търси някаква жена. Веднага я изгоних. Ама след това няколко пъти я видях през прозореца, че се навърта наоколо.

Климент плати бирата и храната и побърза да си тръгне, съпровождан от неодобрителното мърморене на собственика. Спря до стената на странноприемницата и се прикри в сянката на близкия навес. Кой ли бе идвал да търси Павел в деня след убийството? И защо? Знаеше ли, че свещеникът е мъртъв?

Трябваше да разбере.

Не се наложи да чака дълго. Скоро забеляза, че също като него в тъмнината на малкия навес, където връзваха конете, се спотайва някой. Климент нямаше да го види, ако едно от животните не бе изпръхтяло и не бе привлякло вниманието му.

Реши да провери кой е. Бавно се промъкна покрай стената на странноприемницата, благодарен, че ниският й покрив и тъмната му сянка предоставят пълно прикритие. Бавно заобиколи конюшнята, приближавайки я от задната страна. За негов късмет стената не стигаше до земята. В долната й част бе оставена широка пролука, за да могат по-лесно да се почистват нечистотиите.

Писарят се сниши и опитвайки се да не вдига шум, се провря под дъските. Внимаваше да не се окаже под копитата на някой кон, защото стреснатото животно можеше да го ритне смъртоносно.

В предната част на навеса ясно различи облечен в черно приклекнал човек, който от време на време се подаваше и хвърляше бързи погледи към странноприемницата.

Разчитайки, че изненадата ще обърка противника и ще му даде предимство, Климент рязко скочи и се метна върху непознатия.

Двамата паднаха в прахта и макар да бе притиснал непознатия под себе си, той оказваше неочаквано силна съпротива, извивайки се на всички страни и опитвайки се да го удари с лакти. Писарят пробва да прокара ръка под гърлото му, но той заби зъбите си малко над дланта му.

Заслепен от болката, Климент се претърколи настрани, повличайки след себе си и своя противник, който се оказа върху него.

- Мария?! - извика невярващо писарят. - Какво правиш тук?!

Без да издава какъвто и да е звук, но не спирайки да се бори, жената се опита да удари с глава писаря.

- Мария, чакай, това съм аз, Климент! Не ме ли помниш? Срещнахме се в черквата на Закарий.

Името на убития свещеник произведе неочакван ефект върху лудата. Тя скочи на крака и преди писарят да успее да я задържи, побягна.

Климент също се изправи и се втурна след жената. По пътя си блъскаше хора, които му отвръщаха с ругатни, прескачаше купчини със смет, провираше се между сергиите, но накрая успя да настигне жената. Хвана я за ръката и я дръпна към себе си.

Мария спря, погледна писаря спокойно, все едно нищо не се е случило, и попита:

- Какво има?

Климент не знаеше как да реагира. Прегърна жената през раменете и бавно я поведе към близката сергия, на която продаваха нанизани на шиш печени парчета месо. Купи един и й го подаде. Мария лакомо се нахвърли върху него.

Климент изчака тя да сс нахрани, заведе я до близката пейка, седнаха на нея и чак тогава писарят попита:

- Какво правеше там, Мария?

- Търсех Павел - отговори лудата. Чаках го да се прибере. Питах съдържателя къде е и кога ще се върне, но той ме изхвърли навън. Спотаих се в конюшните да чакам свещеника.

- Откъде познаваш Павел?

- Идваше от време на време при Закарий. Затваряха се в неговата стая зад черквата и говореха с часове. След това си тръгваше. Един път Закарий ме прати да му донеса писмо. Затова знам къде живее. Помислих си, че може да живея при него. Както при Закарий... - не довърши жената, захлупи лицето си с длани и зарида.

- Успокой се, Мария, успокой се - Климент започна да гали косата й. - Защо не ми каза, че Закарий и Павел са се познавали?

- Ти не ме попита! Искаше да знаеш само кой е влизал в черквата в нощта на убийството. И аз ти казах - Дяволът! - отговори лудата през сълзи.

- Идваха ли други свещеници в подземната черква?

- Идваха! Още четирима. Или петима. Но тях не ги познавам. Те също стояха по няколко часа и после си тръгваха.

- Наистина ли не ги познаваш? Не знаеш ли поне как се казват - настоя писарят.

Мария поклати отрицателно глава.

- Трябва да се върна обратно при странноприемницата. Може Павел да се е върнал.

- Той няма да се върне, Мария - каза Климент със свито сърце. - Някой го е убил тази нощ. Във Вътрешния град.

- Сатаната! Предчувствах, че ще стане така! - категорично обяви жената, но за изненада на писаря не звучеше развълнувано. Явно не изпитваше към убития особени чувства. - Какво ще правя сега? Надявах се да ми помогне!

- Аз ще ти помогна! Обещах ти, не помниш ли? - отговори Климент и подкрепи жената да стане. - Ела, намерил съм ти работа в двореца.

Писарят заведе Мария в двореца. Намери един от помощник-готвачите и му предаде жената заедно със заповедта на Дукум да й намери някаква работа в кухнята. Пръстенът на кавхана бе достатъчен. Докато се отдалечаваха по коридора, лудата се обърна и махна на Климент с доволна усмивка. Той също й махна. Бе щастлив, че поне на някого в тази история животът му се бе наредил малко по-добре.

Сега вече нямаше никакво съмнение. Двамата свещеници се бяха познавали. Но кои бяха останалите? Имаха ли и те белези по телата? И къде ги бяха получили? Дали другите убити - Манасий и Юда, също имаха връзка. Реши да отиде в библиотеката. Може би приятелят му Наум щеше да открие нещо в безкрайните си регистри.

Библиотеката се намираше в северната част на Вътрешния град, близо до ханските конюшни. Помещението бе кръгло, наполовина под земята, с дълги, тесни прозорци.

В него винаги не достигаше светлина и Климент често се питаше кой ли бе избрал това място за библиотека. Предполагаше, че Първоначално е било ползвано за помещение, в което са се държали различни документи, а след това никой не е обърнал внимание, че на работещите им е нужна повече светлина.

В библиотеката освен Климент и Наум работеха още петима писари. Те изготвяха договори, попълваха регистрите, правеха сметки или пишеха писма. Напоследък се бе появил и един миниатюрист, който с множеството си глинени бурканчета с бои, тънки пера и безкрайно мърморене изнервяше всички. Въпреки това Климент можеше с часове да стои зад гърба му и да гледа как внимателно изписва с червено, черно и златно някоя заглавна буква или прецизно прерисува дадена гравюра.

Климент замислено слезе по широките каменни стълби, водещи към библиотеката. Не бе идвал тук, откак Дукум му бе възложил да разследва убийствата.

„Трябваше да кажа на Наум, той сигурно се е притеснил за мен“, помисли си писарят и се почувства виновен.

Тихо отвори дървената врата и внимавайки да не вдига много шум, влезе в кръглото помещение. Обгърна го познатата миризма на свещи, овча кожа и пергамент.

Бледа светлина влизаше през тесните прозорци, плахо осветявайки рафтовете, издигнати покрай стените. По тях грижливо бяха подредени свитъци, купчинки с пергамент или кожени кутии, в които Наум прибираше по-важните документи. Най-ценните държеше отзад, в стаята си. Използваше я едновременно за жилище и кабинет.

Библиотеката бе празна. По масите стояха парчета пергамент, гъши пера, бурканчета с мастило. Най-много неща имаше на масата на преписваните. Климент искрено ги съжаляваше. Надвесени над пергаментите по цял ден, те копираха ръкописи, които се бяха видели интересни на хана или на някого от боилите. Обикновено това бяха стари хроники, военни трактати или жития на велики личности, макар напоследък да се преписваха някои поеми, учебници по математика и строителство.

След заемането на престола Борис значително бе увеличил свитъците. Ханът, който чудесно четеше на гръцки и латински, искаше да има голяма библиотека, а в последно време бе заповядал да му препишат няколко християнски книги за неудоволствие на боилите.

Климент седна в притихналата зала. Докато чакаше Наум да дойде, се замисли. Всички писари бяха славяни, както и повечето архитекти, скулптори, дърворезбари и миниатюристи. Ковачите по традиция принадлежаха към българските родове. Въпреки че напоследък и там бяха започнали да се появяват майстори славяни, които с нищо не им отстъпваха. От друга страна, българите бяха отлични войници, стратези и конници, можеха да се бият като дяволи и никоя войска не би могла да устои на страшния им набег.

„Дали - запита се писарят, дали Борис не е прозрял това и сега се опитва да вземе най-доброто и от едните, и от другите? Какви ли битки биха спечелили славяните, ако станеха войници, и какви ли скулптури биха направили българите, ако станеха художници?“

Унесен в мисли, Климент не усети кога Наум влезе в помещението. Главният писар бе дребен, слаб човек с тънки кости, който дори в Хладната библиотека обичаше да носи широки ленени ризи, пристегнати с памучен колан, и обувки от свинска кожа. Главата му бе голяма, тялото - малко, косата - рядка и почнала да посребрява, в устата му липсваха няколко зъба. Въпреки смешния вид, Наум бе с бърза мисъл, подреден до педантичност и чудесен преводач. Знаеше седем езика, сред които и персийски.

- Здравей, Клименте! - каза библиотекарят и се усмихна. - Отдавна не си идвал.

- Здравей, Науме! - отговори Климент. - Вярно е, не съм идвал от няколко дни. Кавханът Дукум ми възложи задача, представяш ли си. Няколко пъти мислех да мина да се обадя, но така и не ми остана време.

- Не се тревожи - Наум седна на пейката до писаря. -Дукум прати хора да ме уведомят, че си зает. Явно се занимаваш с нещо важно.

Двамата писари замълчаха. Никой не знаеше как да продължи разговора по-нататък. Климент не бе сигурен дали да каже на приятеля си каква е работата му, Наум се стесняваше да попита.

„Ще ми помогне много повече, ако знае за какво става дума - помисли си писарят. - Няма защо да крия от него, той е добър човек“.

- Разследвам убийство, Науме! По-точно убийства. Може би знаеш, че през последните дни бяха убити двама християнски свещеници. Други двама са загинали преди това. Дукум иска да разбера кой е отговорен. Страхува се да не е заговор.

Наум помълча още малко, след което стана и се усмихна.

- Радвам се, че ми каза това, Клименте! Оценявам, че не си послужи с пръстена на кавхана, който блести на пръста ти. Винаги съм те харесвал и съм ти имал доверие. Сега разбирам, че и ти се отнасяш по същия начин с мен. Чух за убийствата. Всички говорят за тях. Голяма чест е, че са ти възложили да ги разследваш. За всички нас! Писар, натоварен с толкова важна задача! Другите много ще се зарадват!

Климент замълча. Едва ли останалите му колеги щяха да изпаднат във възторг, като разберат за неговата задача. Само щяха да го намразят още повече.

- Интересно какво всъщност става? Какво повече си научил от това, което се говори на пазара? Не че вярвам на тия слухове, там можеш да чуеш какви ли не глупости - продължаваше да бърбори Наум и махна с ръка. - Но едва ли си дошъл само да си приказваме. Мога ли да ти помогна с нещо?

Климент стана и сложи ръка върху рамото на по-възрастния си приятел.

- Прав си! Имам нужда от помощ. А относно това, което съм научил, то не е кой знае какво. Може би ти ще ми помогнеш да узная повече.

- Какво ти трябва?

- Убитите са четирима. Павел, Закарий, Манасий и Юда. Първото престъпление е извършено преди половин година. Искам да проверя какво пише в регистрите за тях. Кога са родени, откъде са дошли, такива работи. За Павел и Закарий знам, че наскоро са се появили в Плиска. За останалите не ми е известно нищо.

- Това може да се провери. С малко повече късмет, ще намерим твоите свещеници - кимна с глава Наум и закрачи покрай стената, оглеждайки рафтовете. - Имаме списъци на повечето живеещи в Плиска. Ханът и боилите ги използват, като стане време да се попълва войската. Подредени са по азбучен ред. Това, че знаеш имената им, ще ни улесни значително. - Наум махна с ръка на Климент да го последва - Кого търсим първо?

- Юда и Манасий.

Такааа. Юда и Манасий - повтори библиотекарят и застана пред една от библиотеките. - Ще започнем с Юда, буквата му е по-близо. Пък и имената с Ю са съвсем малко - само две кутии. Нека пробваме с по-новата. Моли се тези, които търсим, да са записани.

Наум се наведе и взе една от кутиите. Отвори я и извади няколко рула с пергамент. Внимателно разви първото и го показа на Климент.

- Виждаш ли, тук отпред записваме името. До него има обяснителни бележки за кой човек става дума, защото мнозина имат еднакви имена и може да стане объркване.

Следва датата на раждане и на смъртта - обясни библиотекарят. - Ето! - той показа на Климент друг свитък. -Оттук започват записаните с име Юда. Ковач, тъкач, войници, войници, търговец... - мърмореше си под носа той.

- А! Това трябва да е твоят човек. Късметлия си, дума да няма! Юда, свещеник. 34-годишен. Дошъл е в града преди година и половина. Пристигнал е от Дръстър. Установил се е в странноприемница „Лъвът“ във Външния град, по посока Северната порта.

- Как беше другият?

- Манасий.

- Чакай да видим продължаваше да си мърмори под нос библиотекарят. Прерови четири кутии, докато намери пергамента, който търсеше.

- Ето го! Записан е като търговец на зърно, но не е бил такъв! Виж сам - Наум показа свитъка. - Манасий, 38-годишен, търговец на зърно, колко Странно... и той е дошъл от Дръстър. Преди девет месеца! Не е оставил адрес на пребиваване. Няма друг Манасий, освен няколко войници, старци и деца, а те не ни вършат работа. Има и един ханджия, но лично го познавам. С шавливи пръсти е. Никога няма да може да спазва Божиите заповеди. Това е твоят човек. Сигурен съм!

- Аз също - Климент стисна силно ръката на приятеля си. - Но тук има нещо Странно. И двамата убити са били от един град. Сега си спомням - една луда жена ми каза, че е дошла заедно със Закарий, третия убит, от Дръстър. Какво значи това, Науме? Моля те! Бързо провери и Павел. Това е последният убит - поясни писарят.

Библиотекарят дълго се рови из кутиите, но не успя да намери нищо, което да води към последната жертва. Явно Павел не е бил регистриран, но в това нямаше нищо чудно. Голяма част от жителите на Плиска живееха, без да ги има в списъците.

Докато приятелят му търсеше, Климент не спираше да мисли. Вече бе ясно, че и между четиримата свещеници има връзка. Павел сигурно също беше от Дръстър, нищо че не можеха да го намерят. Нещо се бе случило в този град. Нещо, което бе прокудило свещениците оттам и бе пуснало убиеца по петите им. Нещо, което християнските старейшини сигурно знаеха.

9

„Агнецът“ се различаваше от всички кръчми, в които писарят бе ходил. Централното помещение бе чисто, проветрено, миришеше на свещи. Подът бе грижливо преметен, сламата по земята свежа и чиста. По масите, облечени с бели ризи, седяха славяни и пиеха медовина от големи дървени чаши. До вратата, опитвайки се да не бият на очи, стояха двама здравеняци, които внимателно оглеждаха новодошлите.

Хора идваха и си отиваха, засмени русокоси момичета прибираха празните чинии и бързо пълнеха чашите, щом се изпразнеха. Всички се усмихваха един на друг, сякаш се познаваха отдавна. Капаците на прозорците бяха широко отворени и през тях навлизаше прохладен вечерен въздух.

Климент се настани на маса в дъното до загасналото огнище, поръча си чаша медовина и печено месо. Донесоха му и панер с пресен хляб, чиято чудна миризма накара писаря да осъзнае колко е гладен.

„Трябва по-често да посещавам такива места“, помисли си Климент, докато с наслада отпиваше от чашата с медовина.

Яде бързо и лакомо, без да престава да оглежда посетителите около себе си. Въпреки царящата дружелюбна атмосфера писарят забеляза двама здравеняци, седнали до вратата. На техните колани висяха дебели, обсипани с медни капси дървени палки. Чашите и на двамата бяха пълни, но докато се хранеше, Климент не видя нито веднъж да отпиват от тях. От време на време охранителите хвърляха по някой поглед на писаря и късия му меч, но без да проявяват повече от необходимия интерес. Явно съдържателят на „Агнецът“ не беше толкова уверен в хорската добрина, колкото изглеждаше на пръв поглед.

След като се нахрани, Климент се отпусна доволно на стола, махна да му донесат нова чаша, извади няколко от сребърните монети, които му бе дал Дукум, и започна да върти една от тях между пръстите си.

- Защо не пийнеш и ти нещо? - попита кръчмарят, когато той се появи с новата медовина. - Сигурно си уморен, по цял ден обслужваш клиентите. Седни да си поговорим. Аз черпя.

- Не мога да пия, господарю - отвърна мъжът, без да сваля поглед от парите на масата. - Има много работа за вършене и пари за печелене.

- Като тези тук - усмихна се Климент и посочи купчинката пред себе си. - Слушай, кръчмарю, искам да поговоря с някой от християнските старейшини. Не бой се - побърза да добави Климент, виждайки тревожния поглед, който събеседникът му хвърли на околните. - Аз съм писар от крепостта. Не съм доносник, нито шпионин - Климент вдигна една от монетите. - Знаеш, че ханът призна християнството за равноправна религия. Аз също го знам и зачитам. Просто имам нужда от малко информация.

Кръчмарят се огледа отново, понагласи кожената си престилка и бързо прибра монетата от ръката на писаря.

- Чакай тук! - каза той и се отдалечи към една от масите в дъното. Около нея бяха насядали неколцина високи мъже с дървени сандали и широки бели ризи, пристегнати с червени памучни колани. Повечето бяха с дълги бради и мустаци и когато кръчмарят ги заговори, започнаха да хвърлят към Климент коси, гневни погледи. Накрая един от тях се надигна, прекоси стаята, понесъл чашата си в ръка, и седна на стола срещу писаря. Разговорите стихнаха. Всички наостриха уши. Двамата биячи до вратата вече не сваляха очи от масата на Климент.

- Какво искаш?! - попита безцеремонно новодошлият и в гласа му прозвуча зле прикрита заплаха.

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Опитвам се да разбера кой е убил християните Закарий, Павел и още двама преди тях. Имам нужда от помощ.

- Значи властта се е загрижила за нас, така ли? Казвам се Заул - лицето на новодошлия се изкриви в гримаса. - Не вярвам на това, което ми казват! Не вярвам на приказките ти! Не вярвам на задачата ти! Не вярвам дори, че си писар от крепостта. По-скоро си някой, пратен да ни шпионира!

От съседните маси се дочу одобрително мърморене.

- Какво има да ви шпионирам? - попита Климент. - Всички знаят, че в „Агнецът“ се събират християни. Аз наистина разследвам убийствата. Нареди ми го лично кавханът Дукум.

- Дукум ли? Той пък какво се е заинтересувал от нашите работи? Не вярвам на нито един българин, камо ли пък на кавхана! - отсече гневно Заул.

Климент въздъхна тихо и продължи:

- Дукум е разтревожен от това, което става. Може и да не ми вярваш, но той иска да разкрие извършителите. Има си своите причини. Ханът също не одобрява случващото се.

- А-а-а, ханът! Господ здраве да му дава! - Заул се облегна назад на стола и гневното му изражение се смекчи. - Той направи много за нас. Ако беше християнин, сигурно щяха да го канонизират за светец. Но това не значи, че останалите сте цвете за мирисане!

- Кои останалите?

- Щом си от двореца, трябва да знаеш за какво става дума - заяде се Заул. - Боилите не могат да приемат новата вяра. Те са зли и покварени. Родени убийци! Не се интересуват от нищо друго освен как да заграбят повече злато и власт - славянинът се изплю на пода. - Не могат да приемат нашия Бог, защото ги е страх, че ще трябва да смекчат сърцата си!

- Страх ги е, че жените им ще ги оставят заради Христос и ще дойдат при нас - извика някой от съседната маса и всички избухнаха в смях.

- Страх ги е, че губят властта си, това е! - обобщи Заул и отпи от чашата си.

- Значи боилите организират убийствата, така ли? -попита Климент.

- А кой друг? Или боилите, или някой от доверените им хора по тяхно нареждане. Случвало се е вече. Всички те са военна каста, нали? - попита славянинът. - Как беше убит Закарий? Насечен с меч! А останалите? Кама, стрела, кинжал. Кой убива по този начин? Войниците! Което значи българи!

- Ами Сатаната? - попита неочаквано Климент. - Ако Сатаната ги е посякъл заради греховете им? Или заради нещо друго?

- Какви са тези приказки?! - Заул удари чашата си в масата, а около него се надигна гневно ръмжене. - Нима искаш да ни обидиш? Или вярваш на измислиците, които се говорят по пазара?

- Има свидетел, видял Дявола - тихо каза Климент. -Видял го е да влиза в черквата на Закарий с меч в ръка, преди да бъде убит!

- Кой ти каза това? - Заул скочи на крака и сграбчи писаря за дрехата. С мрачни погледи се надигнаха и останалите мъже. Обградиха Климент и зачакаха какво ще стане по-нататък.

- Кой твърди подобни глупости?! - попита отново Заул.

- Пусни ме! Нося пръстена на кавхана! Пусни ме, за да си нямаш неприятности! - изхриптя Климент.

Неочаквано Заул се разсмя и пусна писаря обратно на стола.

- Имаш пръстен, така значи? - попита той. - Трябва да знаеш, писарю, че тук знакът на Дукум няма да те спаси. Показвай го на слугите в крепостта, не на нас. Тук ти е нужно нещо друго, не български дрънкулки!

- Бях в черквата на Закарий. Там срещнах една жена. Казва се Мария. Свещеникът се е грижил за нея, защото е луда. Навъртала се около черквата в нощта на убийството. Тя е видяла Дявола да влиза вътре с меч и аз й вярвам!

- Знам за нея - извика някой от съседните маси. Виждал съм я и по други църкви. Добра християнка, но отнесена.

- Сатаната значи! - Заул седна на мястото си. Останалите го последваха. Напрежението в стаята започна да отслабва. - „Отмъстителите“ ходеха с маски. Те се правеха на дяволи, за да ни плашат и да ни се подиграват. Може да е бил някой от тях. Ако въобще може да се вярва на някого, на когото му хлопа дъската.

- Може да е маскиран човек, но може и да не е. Не разбирам. И моля за обяснение - каза писарят. - Кажете ми това, което знаете, и ще направя всичко възможно убиецът да бъде заловен и да си получи заслуженото.

- Обещаваш?! Много обещания сме чули и малко от тях сме видели изпълнени. Защо трябва да ти вярваме?

- Това ще бъде изпълнено! Или не искате да хванат убийците? - заяде се Климент.

- Разбира се, че искаме! - отговори Заул.

- Тогава ми помогнете! Закарий, Павел и останалите двама свещеници, убити преди тях, са свързани помежду си. Дошли са наскоро в Плиска. И четиримата са от Дръстър. Защо са напуснали града? Бягали ли са от някого? Или от нещо? От какво? От кого? Тук има друго. Искам да знам какво!

- Добре! - отговори замислено Заул. - Добре! Нека ти разкажа тогава. Младият хан, колкото и да му се иска, не може да управлява без съвета на боилите. Те са притискали всеки предишен владетел и са му казвали какво да прави и какво - не. Само Крум можеше да се справи с тях, но това са стари забравени истории. Двама ханове поред гонеха християните. Третият се правеше, че не вижда какво става под носа му. И защо? Защото боилите усещат, че славяните започват да ги изместват. Страх ги е да не изпуснат властта. „Християните са византийски шпиони“, внушиха те на старите хановете, за да ни отслабят. Изляха се реки от кръв и болка - Заул отпи от чашата си, погледът му потъмня. - Навсякъде имаше смърт, предателства, подозрения, измени. Много хора бяха убити. Други изчезнаха безследно. Борис спря всичко това. Но не изведнъж. Не се заблуждавай, писарю! Съвсем не изведнъж. „Отмъстителите на Тангра“ и другите подобни братства бяха обявени извън закона. Тук, в Плиска. Но в другите градове бе различно. Ханът още не бе стигнал до тях. „Отмъстителите“ и техните поддръжници знаеха, че им остава още малко време, и решиха да го използват! Много хора загинаха, преди Борис да наложи окончателно волята си. И нямаше да успее, ако не му бяхме помогнали. Какво мислиш, Клименте, дали сме стояли просто така и сме чакали да ни избиват като кучета? Ние също сме пратили на оня свят много от преследвачите си. Те бяха виновни, ние - невинни...

- „Невинните“! - промълви Климент в момент на прозрение. - Тайната организация на християните!

- Точно така! - потвърди Заул. - Учуден съм, че знаеш за нея. Тя беше нашият отговор на „Отмъстителите“ и другите, които ни гонеха.

- Християни, убиващи преследвачите си? Но Исус не забранява ли убийството? - попита писарят.

- Това не бяха убийства! Това беше война и ние участвахме в нея! Нападнаха ни и отговорихме на нападението. Както и да е - махна с ръка Заул, - последните, най-свирепи гонения бяха в Дръстър. Цяла седмица горяха къщи, по улиците се търкаляха трупове, на площада екзекуциите не спираха. Все християни. Лудост беше обхванала града и тези, които го управляват. Нямаше пощада за никого! Наложи се Борис да праща войска да усмири положението. Два конни отряда, командвани лично от чигата Бранко. Той се справи добре. Всичко свърши. Убийствата спряха. Но убийците не бяха наказани. Управителят на града - боилът Алзек, се размина само с глоба. Глоба! За човек, на чиято съвест тежаха стотици животи. Ханът му взе повечето злато, но ние не се чувствахме отмъстени - Заул въздъхна и отпи отново от чашата си.

- Да, било е ужасно! - съгласи се Климент в притихналата кръчма. Всички слушаха разказа на Заул и кимаха с глави. - Било е ужасно, но какво общо има това със Закарий и останалите убити?

- Малко преди да започнат кланетата, хората на Алзек арестуваха седем християнски свещеници. Бяха ги затворили в подземията на крепостта, където ги измъчваха няколко дни. Чувахме виковете им чак на пазара. След това започнаха убийствата. Нападателите знаеха точно къде да ударят. Кои са свещениците, кои семейства са приели Христа, къде са скривалищата ни. Знаеха дори къде са катакомбите. Най-тайните ни места. Знаеха всичко! И нямаше спасение за никого...

- Свещениците са ви предали? - попита тихо Климент.

- След като нещата се успокоиха, те се появиха. Всичките седмина. Казаха, че са успели да се спасят в последния момент в суматохата. Пратениците на Борис ги извели от подземията. Заклеха се пред мен, заклеха се пред всички и пред Христос, че не са ни предали. Разказаха как са ги мъчили, показаха ни ужасните си рани и счупените кости, но се заклеха, че не са проговорили - Заул наведе глава и се загледа в масата пред себе си. - Заклеха се!

„Ето откъде са белезите им!“ - помисли си Климент, а на глас попита:

- Ами ти, Зауле? Повярва ли на свещениците? След всичко, което е последвало?

Християнинът дълго мълча, гледайки чашата пред себе си. Накрая я надигна, пресуши я до дъно и погледна писаря в очите.

- Да! Повярвах им! Те се заклеха в нашия Бог! В Христос! Много нощи съм лежал в тъмното и съм се чудил, ако не от тях, откъде Алзек бе узнал всичко. Сигурно е имал шпиони сред нас. Те трябва да са ни издали. Не свещениците. Няма друго обяснение.

- И после те са се преместили в Плиска. Нали? - попита Климент. - Дошли са в Плиска и някой е започнал да ги избива един по един. Някой, който не е повярвал на клетвата им.

- Точно така! В Дръстър въпреки всичко не се чувстваха добре. Хората страняха от тях, носеха се различни слухове. Те предпочетоха да се махнат. Да отидат някъде, където никой не ги познава и могат да започнат отначало. Бяха добри духовници.

- Но някой все пак ги е познал.

Заул кимна.

- Отначало мислехме, че е съвпадение. Че „Отмъстителите“ или някой като тях е почнал пак да се забавлява. Но сега вече не съм сигурен.

- Ами вие? Не искахте ли да отмъстите? Малко преди убийството на Закарий на стената на черквата се появил надпис „Невинните“. Кой го е направил?

- Сигурно някой е искал да го уплаши. „Невинните“ не действаха така, можеш да ми вярваш. Те удряха без предупреждение и следи, за да не могат да ги преследват. Тях или другите християни. Не бяхме толкова глупави, че да дадем още поводи да ни гонят.

Писарят замълча за момент.

- Каза, че арестуваните свещеници са били седем. Къде са другите трима?! - попита след малко Климент. - Те също са заплашени. Трябва да ми кажете кои са, за да им помогна.

- Върви си, писарю! - Заул огледа бавно тихата кръчма. - Казах ти достатъчно. Трябва да си поговорим. Да поговорим като християни, като братя и да преценим какво да правим. Да решим доколко можем да ти се доверим. Името ти е славянско, но те изпраща кавханът. Трябва да го обсъдим. Може би убиецът е някой от нас? Някой, който, както сам каза, не е повярвал на клетвите. Ела утре. Тогава ще ти кажа кои са другите трима.

- Но ти трябва да ми кажеш имената! - настоя Климент. Да ми ги кажете сега! Утре може да е късно!

- Ела утре! Тогава ще разбереш! - отговори Заул и обърна гръб на писаря.

Климент постоя още, молейки събралите се да му кажат имената на останалите свещеници, но никой не проговори. Дори чевръстият кръчмар се беше скрил някъде и не сновеше между масите.

Писарят излезе бесен от „Агнецът“. Не можеше да разбере Заул и приятелите му. Какво имаше да обсъждат? Какво имаше да крият? Трима души бяха заплашени от смърт и те можеха да ги спасят. Но не искаха. Нима това беше по християнски?

Климент гневно изруга.

Знаеше много добре какво трябва да направи. Щом не искаха да му кажат имената, той щеше да ги открие сам. Щеше да провери в архива. Да види кои са хората, дошли през последната година от Дръстър. Едва ли щяха да са толкова много. Щеше да рови, ако трябва цяла нощ, докато не ги намери. Трябваше да открие кои са останалите свещеници, да ги намери колкото се може по-бързо и да ги скрие на сигурно място, преди убиецът да е ударил отново. Ако се съди по скоростта, с която бе започнал да действа, никой не можеше да каже кога ще е следващото му нападение. Може би някой от останалите трима щеше да знае нещо, което да го насочи към престъпника. Щом бяха избягали от Дръстър и се криеха, значи подозираха нещо. Или някого.

„Може и да не е един човек - помисли си Климент, сещайки се за „Невинните“. - Колко странно! И „Отмъстителите“, и „Невинните“ може да са участвали в убийствата. Въпреки че се борят едни срещу други. Тук има нещо съмнително. Защо Заул и приятелчетата му са последвали свещениците в Плиска? Защо не са останали в Дръстър, където гоненията са спрели? И защо не искат да ми помогнат? Все въпроси, на които няма отговори. Засега“.

Писарят закрачи още по-бързо, нетърпелив да стигне до архива. Наближаваше Вътрешния град, когато нещо привлече вниманието му. От една странноприемница излязоха двама мъже, които въпреки горещия ден бяха вдигнали качулките си и внимателно ги придържаха ниско нахлупени над главите си. Бяха по-високи от останалите, с кожени панталони и високи ботуши. Шпорите на единия бяха във формата на мечи лапи. Не се виждаше с какво са облечени мъжете под плащовете, но писарят бе сигурен, че освен лицата си крият и бойни колани с мечове. Докато прекосяваха улицата, Климент успя да зърне за миг лицето на единия. Беше сигурен, че го е виждал някъде.

Писарят замръзна намясто. Това бе Картак, началникът на Южната порта! Какво правеше тук? На място, населено предимно със славяни, които той откровено презираше. Защо се криеше? И кой беше човекът с него?

Климент не знаеше как да постъпи. Искаше да отиде колкото се може по-бързо в библиотеката. Или трябваше да проследи Картак и приятеля му? Или да разпита в кръчмата какво са правели там?

Съобразил навреме, че архивът и кръчмата няма къде да избягат, Климент се обърна и тръгна надолу по улицата, по посоката, по която бяха поели двамата маскирани. Опита се да ги намери с поглед, но не успя. Сред пъстрата тълпа Картак и спътникът му бяха изчезнали безследно.

Ядосан, че бе изпуснал момента, забавен от собствената си нерешителност, Климент се обърна и влезе в странноприемницата.

„Златната грива“ беше пълна противоположност на „Агнецът“. Стените бяха мръсни, подът - покрит с нечистотии. Няколко котки и едно дръгливо куче се мотаеха между масите, опитвайки се да намерят някоя годна за ядене огризка. Прозорците бяха малки и тесни, помещението тънеше в сумрак. Миришеше на развалено вино и стара храна. По масите седяха съмнителни типове, пиещи на групички от по двама-трима, тук-там се мяркаше някой дрипав просяк.

Климент приближи до съдържателя, висок, небръснат тип с мазна светла коса, и попита:

- Преди малко оттук излязоха двама души с качулки. Познавате ли ги?

Кръчмарят го изгледа от горе до долу и вместо отговор силно ритна писаря по кокалчето на левия крак. Изненадан, Климент залитна и се подпря на близката стена сред смеха на останалите посетители.

- Махай се! - нареди собственикът и тръгна срещу него в полумрака, стиснал здраво глинено шише в ръка. - Махай се оттук, докато си още цял! - след което хвана писаря със свободната си ръка за ризата и го блъсна през вратата.

Не очаквал толкова грубо посрещане, Климент се запрепъва по прашния двор. Ядът от отказа на християните да му кажат имената на останалите трима свещеници, болката в крака и унижението, на което току-що бе подложен, разпалиха в него неподозирани ярост и гняв. Писарят стисна здраво ръкохватката на меча си и тръгна обратно към странноприемницата.

- Ей! Ей! Накъде си тръгнал с тоя меч? Да не стане някоя беля? - от сенките на кръчмата се появиха двама войници.

Климент се сепна и спря. Внимателно огледа мъжете, които лениво се подпираха на своите копия и го гледаха с насмешка.

- Аз започна той, с мъка сдържайки яда си - съм Климент, писар от Вътрешния град на Плиска. Провеждам разследване, поверено ми лично от великия боил Дукум! Искам да разпитам един човек в тази дупка. Заповядвам ви да дойдете с мен и да ми помогнете!

Единият от войниците плю между краката на писаря. Другият се разсмя.

- Това! - ядно изкрещя Климент - е пръстенът на великия боил! Или идвате да ми помагате, или ще отговаряте лично пред него! С главите си! - без да дочака отговор, той тръгна отново към вратата. Видимо сепнати, войниците го последваха.

Писарят нахлу в помещението като хала. С изваден меч в ръка, злобно святкащи очи и двама войници зад гърба си той определено изглеждаше опасен. Без да се бави, приближи до собственика, който тъкмо се обръщаше с неразбиращ поглед към новодошлите, и го удари с дръжката на меча в корема.

Кръчмарят изохка, преви се надве, вдигна свитата си в юмрук ръка към писаря, но видя застаналите зад него войници и не посмя да отвърне на удара.

- Питам те отново! - Климент доближи лицето си до това на кръчмаря. - Кои бяха двамата души, които излязоха преди малко оттук, и какво правеха. Отговори или ще те арестувам и отведа в крепостта!

- Не знам, господарю! - кръчмарят бе паднал на едно коляно, прихванал корема си там, където го бе ударила дръжката на меча. - Дойдоха преди около час, седнаха, поръчаха вино. Малко след това дойде още един мъж. Поговориха и си тръгнаха.

- Къде седяха?

Кръчмарят посочи една маса в ъгъла. На нея нямаше никой.

- Как изглеждаше посетителят? Опиши ми го! - заповяда писарят.

- Висок, добре сложен, с белег на бузата. Нищо повече не зная. Тук не се заглеждаме много-много кой идва и си отива. Оставете ме, господарю! Нищо лошо не съм направил! - примоли се съдържателят без помен от доскорошната грубост.

Климент въздъхна, махна с ръка и излезе от странноприемницата. Гневът му се бе уталожил. Защо ли му трябваше да удря човека в корема? Освободи двамата войници и отново тръгна към Вътрешния град.

Този път не бързаше. Вървеше бавно, чудейки се какво ли е правил Картак в съмнителна кръчма като „Златната грива“. С кого се бе срещал? За какво бяха говорили?

Това, което най-силно тревожеше писаря, бе фактът, че той бе довел двама от подчинените си, за да го пазят. Войниците не бяха току-така до кръчмата. Какво ставаше тук? Прав ли бе Дукум, че се крои заговор? И кой беше човекът, с когото Картак и приятелят му се бяха срещнали?

10

- Науме! Науме! Къде си? - Климент влетя през вратите на библиотеката.

Няколкото писари и преписвачи подскочиха при появата му.

Изгледаха го гневно, докато прекосяваше кръглата зала, някой му извика да пази тишина. Климент не обърна внимание. Нахлу в стаята на библиотекаря и завари Наум седнал зад малка дървена маса. Пред него стояха отворени кутии с документи, които той преглеждаше.

- Какво има?! - попита стреснат библиотекарят, щом Климент застана срещу него. - Кой те е пускал да идваш тук?

- Науме! - писарят сграбчи приятеля си за ръкава, без да отговаря на въпроса му. - Трябва ми помощ. Бързо!

- Какво толкова е станало? Успокой се и ми разкажи - Наум бръкна под масата, извади глинено шише, сипа чаша вино и я подаде на Климент. - Не е като на Дукум, но върши работа.

Климент жадно изпи предложеното му вино, седна на стола срещу Наум и възможно най-бързо му преразказа всичко научено в „Агнецът“. Премълча за срещата с Картак и сблъсъка в странноприемницата.

- Разбираш ли, Науме? В момента в Плиска има още трима души, които могат да умрат всеки момент! И тези идиоти не искат да ми кажат къде да ги намеря. Но те трябва да са някъде тук, в списъците! Трябва да ги преровим спешно! Ще търсим пристигнали допреди година от Дръстър. Не би трябвало да е толкова трудно! Дори и останалите да са се регистрирали като търговци или нещо друго.

Библиотекарят погледна Климент, усмихна се широко и кръстоса крака. Явно нямаше намерение да се заема с нищо спешно.

- Е, Клименте - започна доволно Наум и вдигна чашата си, която досега бе седяла на земята до него. Един от тях се е записал като свещеник. Поне един. И знаеш ли откъде знам за това? Защото го открих!

Климент зяпна и усети как потта по гърба му изстива.

- Открих го, да! Всичко има в регистрите - засмя се отново Наум и усети как писарят срещу него се отпуска. - Когато ти си тръгна, нямаше какво да правя. Загложди ме любопитство. Знаеш как е: по цял ден се бориш с папируси, свитъци, сортираш, подреждаш, превеждаш... Не че се оплаквам, но е скучничко. И изведнъж! Убийство! Замислих се. Дали това са всички свещеници, дошли от Дръстър? Или има и други? Седнах и се порових. Е, не беше много лесно, но поне знаех какво да търся. И открих! Наум вдигна един от пергаментите пред себе си. - Керк, 27-годишен, дошъл от Дръстър преди половин година. Вярно, името не е славянско, но какво толкова? Може да се е криел или да е искал да заблуди някого. Такива неща стават често. Знаеш ли кое е най-интересното? Не пише с какво се занимава този наш Керк - Наум доволно отпи от виното. - Но е записано къде живее - новата черква „Дева Мария“, намираща се до източния ров.

Климент скочи на крака. Идеше му да разцелува по-възрастния мъж.

- Нямаш представа какво значи това! - извика развълнувано той. - Не спирай да търсиш! Трябва да намерим и другите двама. Ще дойда утре сутринта. Благодаря ти още веднъж, Науме! Няма да го забравя! - и изскочи през вратата.

С бърза крачка Климент излезе от двореца. Почти подтичваше по улиците на Вътрешния град, докато се насочваше към черквата. Без да обръща внимание на падащия мрак и прокрадващата се спасителна прохлада, писарят мислено чертаеше пътя си до черквата. Тя бе наскоро построена, малка, но спретната, дървена, както повечето нови църкви в Плиска. Християните гледаха да не бият на очи. Знаеха, че макар религията им да е разрешена, не трябва прекалено да дразнят околните.

Климент я бе запомнил, защото бе близо до странноприемницата, в която живееше, и няколко пъти бе виждал поклонници, идващи и отиващи към нея. Тя бе на хубаво място - малък хълм без други постройки наоколо.

Писарят бързо стигна до северната порта, мина през нея без проблеми и забърза в нощта. Придвижването във Външния град бе значително по-трудно. Тук нямаше удобни павирани улици, на всеки ъгъл клечаха просяци, които дърпаха минувачите за дрехите, бездомни кучета се мотаеха в краката на пешеходците, стичаха се нечистотии.

Улиците бяха пълни с хора, които се разхождаха в лятната прохлада, говореха си или бързаха занякъде. Пред пивниците вече излизаха първите подпийнали посетители, чиито неприлични песни огласяха нощта. Тук-там ставаха и леки сбивания, някой се провикна, че са му откраднали парите, женски глас весело изпищя, чуваха се смях и закачки.

Климент вървеше колкото се може по-бързо, но докато преполови пътя, нощта вече бе паднала. Най-накрая стигна „Дева Мария“. Заизкачва се нагоре по хълма, доволен, че е открил един от останалите свещеници толкова бързо. Духовникът явно беше в черквата, защото тя бе ярко осветена. От прозорците й се излъчваше ярка светлина, сякаш някое божество наистина бе влязло в нея.

„Нещо не е наред!“ - помисли си Климент и се втурна нагоре по хълма. В същия миг огнени езици излетяха през прозорците на черквата, от малката й камбанария се проточи тежък дим.

„О, не!“, помисли си писарят, закрещя: „Пожар! Пожар!“ и се втурна с всички сили към горящата сграда. Чу как зад него зазвъняха камбани, защото пожарите бяха много опасни в построената предимно от дърво Плиска.

Климент стигна до черквата и рязко отвори вратата. Кълбета нажежен въздух и дим го блъснаха на земята. Писарят се изправи и закривайки с ръкав лицето си, влезе в горящата сграда. Стените бяха в пламъци. Пушек изпълваше помещението и заедно с адската жега не оставяше много въздух за дишане. В задната част, там където би трябвало да се намира олтарът, завързан върху дървен кръст, се извиваше човек. Писъците му се заглушаваха от бумтенето на огъня, но писарят ясно видя разширените му от ужас учи и пламтяща коса.

Кашляйки и препъвайки се, Климент се опита да стигне до вързания. Намираше се на средата на черквата, когато таванът падна. Едната от гредите се строши в пода и отлетелите от нея искри запалиха края на дрехата на писаря. Той се хвърли напред, но плътна стена огън препречи пътя му. Осъзнал, че няма да може да стигне до завързания, Климент се обърна и хукна към вратата.

Жегата го стисна като с клещи, пушек пълнеше дробовете му, съзнанието му се замъгляваше. С последно отчаяно усилие писарят успя да изскочи през горящата врата. Климент усети как краката му се подкосяват, падна на земята първо на колене, а след това се люшна и се стовари по гръб. Повърна, а гърдите му жадно поемаха чистия въздух. Зад него черквата гореше, чуваше, че по хълма тичат хора. Преди писарят напълно да изгуби съзнание, видя близо до черквата ясно очертана от пламъците висока черна фигура с рога на главата.

* * *

Свести се целият мокър. Някой бе пъхнал под главата му парче дърво, от което вратът му бе изтръпнал. Явно отгоре му бяха излели поне две кофи с вода и Климент усети как започва да трепери в прохладната лятна нощ. Дали беше от студ? Или от страх?

Писарят се изправи. От усилието му се зави свят. Наведе се отново към земята и повърна за втори път. След което се заклати с олюляващи се крачки към догарящата черква. Около нея стояха и се движеха хора, изглеждащи като черни сенки в мрака. Писарят се загледа, но никоя от тях нямаше рога.

„Започвам да се побърквам“, помисли си Климент и излезе на светлото.

Веднага установи, че пожарът е овладян и няма опасност за околните постройки. Това, че черквата бе на хълм, далеч от другите сгради, се бе оказало решаващо. За щастие нямаше и вятър, който да прехвърли искри от огъня и да предизвика още по-голям пожар.

На поляната миришеше силно на изгоряло, тук-там още се изливаха кофи с вода, но пожарът бе потушен. От черквата бе останала жалка черна мокра купчина, тихо догаряща в мрака, без да представлява опасност.

Залитайки, все още не напълно на себе си, Климент разпозна Бранко, който уверено даваше команди на войниците пред себе си. Чак сега писарят си даде сметка, че по-голямата част от хората с кофи са с ризници и високи ботуши за езда. До Бранко бе застанал друг военен, висок и снажен, когото Климент не познаваше.

- Клименте! - провикна се началникът на стражата, забелязал мокрия залитащ писар. - Слава Богу, че си добре! Бях се притеснил да не си се нагълтал с прекалено много дим. Трябва да ти дадат награда! Ако не бяха виковете ти, ако не беше забелязал навреме пожара, можеше да стане голяма беля! - Бранко разпери ръце и усмихнат тръгна към Климент. - Кой дявол те накара да влизаш в горящата черква? Нямаше нужда да се правиш на герой!

- Вътре имаше човек! Какво стана с него? Какво стана със свещеника? - попита хриптящо писарят.

- Човек ли? Никого не сме видели. Намерихме само теб на поляната пред вратата, припаднал от дима. Ако е имало някой вътре, със сигурност не е оцелял.

- Аз влязох - каза писарят, седна на земята и хвана с ръце главата си, която го болеше ужасно. - Влязох вътре и го видях. Някой беше завързал свещеника в дъното на черквата върху кръст. Опитах се да му помогна, но не успях. Той викаше. Крещеше. Косата му се запали. Опитах се да му помогна. Опитах се! - раменете на писаря се разтресоха и той скри лицето в дланите си.

Бранко седна до него на мократа земя, прегърна го през раменете и тихо каза:

- Знам, че си се опитал. Ако е било възможно, щеше да го спасиш. Но ти направи достатъчно тази вечер, Клименте. Кой знае колко семейства щяха да останат без покрив, кой знае още колко души щяха да умрат, ако не беше вдигнал навреме тревога.

- Ами Дяволът? Видяхте ли Дявола, Бранко?! Стоеше точно пред черквата! Вие видяхте ли го?

- Какъв Дявол? Надишал си се с пушек повече, отколкото си мислиш, и ти се привиждат всякакви неща. Няма нито дяволи, нито ангели, само проклетата горяща черква, която можеше да превърне града в ад. Вземи, пийни си! - Бранко бръкна под пелерината си и подаде на писаря войнишка манерка.

Климент не настоя повече. Самият той почваше да се съмнява какво точно е видял до горящата черква. Но там със сигурност бе стоял някой. Ако не беше Дяволът, кой тогава?

Писарят отпи голяма глътка от манерката. Тя изгори гърлото му, накара го да се закашля, но затопли приятно корема му. Треперенето спря. Отпи пак и болката в главата понамаля. Към тях бавно се приближи другият военен.

Бранко стана.

- Да ви запозная - каза той. - Това е Грод, началникът на нощната стража. Изключителен ездач и стрелец с лък. Добре че беше наблизо, оказа ни голяма помощ. А това е Климент, писар от двореца. На него дължим своето спасение тази вечер.

Грод учтиво попита колко е пострадал писарят в опита си да загаси пожара. Климент не му отговори. Седнал ниско на земята, той не можеше да откъсне поглед от красивите му шпори във форма на меча лапа.

- Човек! На земята лежи човек - провикна се някой в тъмното и двамата военни се втурнаха по посока на гласа.

Климент остана да седи на замята, гледайки догарящата черква и пийвайки си от манерката. Когато Бранко се върна, тя бе почти празна.

Началник-стражата дойде, седна, без да каже дума, до Климент, дръпна питието от ръцете му и отпи голяма глътка. Избърса устата си с ръкав, обърна се към писаря и каза:

- Ще стане лошо! Май имаш заподозрян! Близо до запалената черква, в безсъзнание е намерен боилът Алзек. Сигурно си чувал за него?

- Човекът, избивал масово християни в Дръстър? Знам го! Всички са свързани с тоя скапан град! - отвърна леко заваляйки Климент. - Какво ще правиш сега?

- Нямам представа. Би трябвало да го арестувам като заподозрян. От друга страна, е достатъчно влиятелен и важен, за да не посмея да го направя. Наистина не знам - Бранко отново изтри лицето си с ръка. - Като начало ще го закарам при лечителите. Нека го оправят, да видим и той какво ще ни каже, като се свести. Пък после Дукум или Борис да си решават. Едно е сигурно - останалите боили ще побеснеят! Алзек е много популярен в някои среди.

- Къде го намерихте? - попита писарят.

Военният вдигна ръка и показва вляво от черквата.

- Там видях Дявола, преди да припадна - Климент се опитваше да се съсредоточи. - Но ти не ми вярваш, нали?

- Вече не знам на кого да вярвам - вдигна рамене Бранко. - По-добре иди поспи, Клименте. Много ти се насъбра за тази вечер. Ще пратя няколко войници да те съпроводят.

Писарят се върна в странноприемницата късно след полунощ. Придружаваха го стражи, които трябваше да се убедят, че ще се прибере спокойно. Леко позамаян от питието, дадено му от Бранко, Климент бе благодарен, че те са с него. На няколко пъти се наложи да го придържат, но в очите на нито един от тях нямаше насмешка. Всички знаеха какво бе направил писарят.

Кладий си глътна езика, когато Климент и малкият ескорт влязоха в странноприемницата.

- Много ти е пораснала работата. Сутрин те взимат войници, вечер те връщат! - опита се да се пошегува той. - Май трябва да ти вдигна наема.

Благодарен, че не трябва да отговаря, Климент се качи по стълбите, поклони се на войниците и се прибра в стаята си. С мъка събу ботушите, съблече мокрите дрехи, захвърли ги на купчина в единия ъгъл на стаята, легна гол в леглото, зави се през глава и потъна в тежък безпаметен сън.

11

Когато се събуди на другата сутрин, странно защо главата не го болеше. Писарят реши, че това е добър знак, и се протегна доволно. Докато лежеше в кревата и оставяше последните остатъци от съня да напуснат тялото му, Климент почна да съставя план за деня.

Най-важно бе да разбере кои са другите двама свещеници. Сигурен бе, че Заул и приятелчетата му този път едва ли щяха да се дърпат толкова много. Сега трябваше да му кажат всичко, ако не - щеше да ги арестува. Ако се бе сетил да направи това предишния ден, Керк може би нямаше да е мъртъв.

Климент стисна зъби. Трябваше да намери другите двама, да ги скрие и да ги разпита подробно. Важно беше да установи и какво е правел Алзек до запалената черква. И защо е бил в безсъзнание. Той ли беше убиецът? Трябваше да разпита Грод, да проучи боилските родове...

Климент скочи от леглото, извади нови дрехи от сандъка и бързо се облече. Имаше да върши много работа. Поизчисти, доколкото успя, ботушите си от пепелта и другата полепнала по тях мръсотия, преметна бойния колан с меча през рамо и слезе да закуси.

В общата стая го чакаше изненада. Явно решил, че на наемател, който е с връзки в двореца, трябва да се обръща специално внимание, Кладий бе приготвил отделна маса за Климент. Писарят едва не се изсмя, като видя поставеното в празна глинена бутилка цвете и чистите прибори, приготвени специално за него.

Закуси набързо бъркани яйца с наденица, които Кладий му сервира лично, докато не спираше да повтаря колко се радва, че в странноприемницата му е отседнал толкова важен човек като писаря. Съдържателят не спря да говори през цялото време, докато Климент се хранеше, от което придоби усещането, че специалното внимание няма да му се размине току-така. Безкрайните приказки на Кладий му пречеха да се съсредоточи и той бе почти щастлив, когато привърши със закуската и излезе навън.

- Ще се връщаш ли за обяд? - осведоми се Кладий, докато се усмихваше подкупващо. - Само кажи какво искаш. Можем да приготвим нещо специално за теб...

- Няма нужда! Ще ям някъде в града.

- Колко жалко - закърши ръце гъркът. - Сигурно с някого от високопоставените си приятели. Ако искаш, доведи и тях на обяд.

- Трябва да вървя - Климент се обърна към вратата.

- Разбира се, разбира се - не спираше да се усмихва Кладий. - Искам само да те помоля: дали не можеш да ме уредиш с малко жито от складовете на двореца?

- Жито ли? - писарят не разбра за какво става въпрос.

- Жито, да жито. Напоследък е поскъпнало безбожно. Само това от двореца е на по-ниски цени. Появява се понякога на пазара, контрабандно, разбира се, но докато се усетя, и то вече е свършило. Няколко чувала ще ми свършат чудесна работа.

- Контрабандно жито от двореца? В какво искаш да ме забъркаш, Кладий? Аз съм писар, не прекупвач!

- Нищо, нищо! Ти само попитай, аз ще уредя останалото - не се предаваше собственикът.

Нежелаещ да влиза в спорове, писарят обеща да провери какво може да направи, което предизвика поредица от поклони у Кладий и уверения за още пищни закуски, обеди и вечери.

„Както е тръгнал, ще вземе да боядиса и тавана в стаята ми“, засмя се наум Климент и излезе на улицата.

Доброто му настроение бързо се развали. Щом помисли за „Агнеца“ и неговите обитатели, сърцето му се изпълни с гняв, бледото му лице почервеня. Хората там бяха виновни поне за една смърт и Климент нямаше никакво намерение да им го спести. Ако бяха проговорили, ако му бяха казали къде да намери Керк, той щеше да е още жив.

Нито прекрасната утрин, нито многообразието на тълпата, нито песните на птичките успяха да разведрят настроението на писаря. Стигна до странноприемницата, блъсна силно вратата и решително влезе вътре.

Гледката, която завари, го накара да се закове намясто. Масите и пейките бяха избутани в ъглите. На пода, коленичили с лица на изток, стояха няколко души. Всички те бяха голи до кръста, с кървави белези по гърбовете и сплетени кожени бичове в ръце. По подпухналите лица, които се обърнаха към него, Климент разбра, че мъжете не са спали цяла нощ.

Щом го видяха, те с мъка се изправиха на крака и със залитане седнаха на струпаните пейки. Заул, също гол до кръста и със засъхнала кръв по гърба, тръгна към писаря, коленичи пред него, сведе глава и хвана дясната му ръка.

- Прости ми, Клименте! - каза той. - Прости ми поне ти, след като брат Керк вече не може да го направи. Цяла нощ бичуваме телата си като изкупление за това, което направихме. Но успокоението не идва.

Климент рязко издърпа ръката си и отстъпи назад.

- Няма какво да ви прощавам! Ако ме бяхте послушали, сега един човек щеше да бъде жив. Вместо да ви прощавам, помогнете ми да спася от смърт останалите.

- Прости ни, писарю! - Заул тръгна като в транс към Климент. - Моля те, прости ни!

- Какво ви става бе, хора!? - Климент сграбчи голите рамене на славянина и го разтресе силно. - Кой съм аз, че да ви прощавам! Нека Христос ви прости! Той е милостив и ще чуе молбите ви. Вместо да стоите и да оплаквате грешките си, нека предотвратим други такива.

Сякаш отърсил се от вцепенението, Заул се изправи и седна срещу писаря.

- Знаех, че ще дойдеш - каза той. - И въпреки това те моля да ни простиш. За наглостта, нахалството и високомерието ни. Ти дойде да ни помогнеш, а ние те нагрубихме и скрихме от теб истината.

Климент извъртя очи към тавана.

- Добре, прощавам ви, ако това има значение. Дано и Керк ви прости - добави ядно той, а Заул се отдръпна сякаш писарят го бе зашлевил по бузата.

- Игнатий и Никифор. Първият проповядваше близо до пазара, бе отседнал в тамошната странноприемница. Никифор бе много внимателен. Не водеше никакви служби, нито говореше по пътищата. Твърдеше, че е странстващ разказвач, той наистина умее да реди прекрасни истории. Дойде последен, преди около три седмици. Живееше в гостилницата до Южната порта.

Климент скочи на крака и понечи да излезе.

- Чакай! - спря го гласът за Заул. - Още вчера, след като разбрах какво е станало в „Дева Мария“, пратих да ги предупредят. Да ги повикат при нас, за да ги пазим. И двамата са заминали.

- Защо? - Климент почувства как краката му се подкосяват, а от яд му се завива свят. - Защо са си тръгнали?

- Сигурно са се уплашили! Досетили са се какво става и са си плюли на петите. Не можеш да ги обвиняваш, нали?

Писарят не отговори.

- Разбрахме, че сте намерили боила Алзек до черквата. С меч и факла в ръка - каза някой от останалите.

- Алзек бе намерен в безсъзнание. Засега не е ясно дали има нещо общо със случилото се - студено отговори писарят.

- Нали не си забравил, че той мрази християните. Мрази ги ужасно! Разказах ти какво направи в Дръстър! Той е убиецът! - каза Заул.

- Възможно е. Но може и да е някой друг. Да е било съвпадение. Или нещо друго. Ще проверя и ще ви уведомя - все така студено отговори писарят.

- Ще се измъкне, нали? Защото е боил и приятел на хана! Защото го поддържат останалите от съвета! Защото е богат, има влияние и власт. Какво като е убил няколко славяни! - провикна се Заул.

- Вчера видях Дявола - неочаквано отговори Климент. - До запалената черква. Стоеше и ме гледаше, докато пламъците бумтяха. Какво ще кажеш за това, Зауле?

- Не знам... започна славянинът и огледа притеснено околните.

- И аз не знам. Засега. Но не се боя от Сатаната. Боя се от такива като вас! - писарят се обърна рязко и излезе, без да обръща внимание на виковете зад гърба си.

Климент спря пред входа на странноприемницата. Обърна лице към слънцето и зачака топлите му лъчи да го сгреят и да прогонят горчилката, която се бе събрала в неговото сърце. Постоя така няколко минути, докато не усети как лицето му се затопля, доближи до каменното корито в двора на „Агнеца“, гребна с шепи и изми лицето си. Студената вода го ободри, отми част от безсилието му и мозъкът му заработи отново.

„Трябва да ида в крепостта! - помисли си Климент. - Да поговоря с Дукум. Трябва ми помощ“.

Писарят се изправи рязко и тръгна към Вътрешния град. По пътя си задаваше същия въпрос, който му бяха поставили славяните: „Беше ли Алзек убиецът?“

Влезе лесно при Дукум. Кавханът го прие веднага, макар очевидно да имаше работа. Масата пред него бе затрупана със свитъци и пергаменти, пред вратата чакаха няколко военни, които ядно изгледаха писаря.

- Какво има, Клименте? - попита Дукум с кисела физиономия на лицето. - Откакто започна да разследваш този случай, християните взеха да мрат като мухи!

- Ако мислите, че съм виновен, накажете ме и натоварете някой друг с разследването, кавхане! - отговори писарят и се поклони ниско.

- Хайде сега и ти, не ми се прави на обиден! Цупиш се като дете! Остави тия глупави поклони, седни и нека поговорим. Разбрах, че си имал интересни преживявания миналата нощ.

- И още по-интересни открития! Знаете ли кой бе намерен до изгорената черква? - писарят се изправи и пристъпи напред.

- Да! Разказвай!

- Преди това искам да направите нещо. Вчера рано сутринта от Плиска са заминали двама свещеници - Никифор и Игнатий. Не знам накъде са тръгнали, нямам представа докъде са стигнали. Пратете някой да ги потърси и да ги върне в града. Ако може - веднага.

Дукум стана и излезе от стаята. Докато го чакаше, писарят се приближи до прозореца и се загледа в града. Някъде там, под някой от сламените, дървените или каменните покриви се криеше убиецът. Дали бе доволен от стореното? Дали и в неговите гърди биеше човешко сърце, или бе демон, изпратен от ада? Дали ходеше по улиците, гледаше хората около себе си, ядеше, пиеше и дишаше спокойно? Сигурно. Нямаше да е първият. Нито последният.

- Направено е! - оповести след завръщането си Дукум, изтръгвайки Климент от унеса му. - Пратени са потери във всички посоки. Ако свещениците са още на пътя, ще ги намерят. Сега ми кажи какво става. И защо трябва да пращам войници по пътищата, без да сме във война.

Климент седна на стола до писалището на кавхана и му разказа всичко, което бе открил и преживял. Докато го слушаше, Дукум замислено се опитваше да закрепи на острието дълъг нож, който непрекъснато падаше със звънтене на масата.

- Виновен ли е Алзек? Той ли е убиецът? - попита великият боил веднага след като писарят приключи разказа.

Климент помълча, преди да отговори.

- Не знам. На пръв поглед изглежда, че е той. За това има много доказателства: мрази християните, участвал е активно в гоненията им, провел е последното голямо клане. Убитите са все от Дръстър, където е бил наместник. Бил е сам до запалена черква, което е странно за човек с неговото положение. Намерен е близо до мястото на престъплението. Единственото обстоятелство в негова полза е именно, че го открихме до черквата. По-логично е да избяга, след като е извършил убийството. Освен ако не е искал да се полюбува на своето творение в нощта и е припаднал от дима.

- Като теб - гласът на великия боил прогърмя неочаквано силно.

- Да, като мен.

- Да арестувам ли Алзек, писарю? - гласът на Дукум режеше като стомана.

Климент се сви под неговата сила, преглътна и се замисли как да отговори. Коремът го присви, ръцете го засърбяха.

- Не! Има някои неща, които все още не мога да си обясня. Къде е маската му, ако той е бил подпалвачът. Защо не е била до него? Защо не е избягал? Можел е да гледа пожара и отдалеч. Какво точно го свързва с убитите? Може би е рано да арестувате боила Алзек - писарят не смееше да вдигне глава.

- Успокой се, Клименте - подкани го Дукум и този път тонът му бе приятелски, - седни и си сипи вино. Боилът Алзек най-вероятно е бил нападнат. Лекарите, които са го прегледали, са намерили голяма цицина отзад на главата. Говорих с него сутринта. Нощта е била хубава и той решил да се разходи из Външния град. Сам. Глупаво е. И нелогично. Но така твърди. А той не е случаен човек. Видял пожара и отишъл да види какво става. Някой го е нападнал в гръб близо до черквата. Не е видял кой. Както казах, ударили са го силно отзад по главата. Свестил се е при лечителите. Ясно ли е?

- Да - тихо промълви писарят.

- Ако арестувам Алзек, ще настроя целия съвет на боилите срещу мен и хана. Ще решат, че си разчистваме сметките с тях. Един по един. Никой не може да каже какво ще стане, ако те се обединят срещу Борис. За момента ги държа разединени, но ако хвърлим Алзек в затвора, ще се уплашат и ще почнат да действат всички заедно. Разбираш ли?

- Да - още по-тихо промърмори Климент и си помисли дали Заул и приятелите му в крайна сметка няма да се окажат прави. - Разбирам.

- Нищо не разбираш! - Дукум ядосано удари по масата, от което Климент и чашата му подскочиха едновременно. - Ако Алзек е виновен, ще отговаря за престъпленията си! Никой, дори съветът на боилите, няма да може да го спаси. Но за тази цел трябва да можем ясно и без сянка от съмнение да го докажем. Можем ли да направим това сега?

- Не.

- Не! - повтори Дукум. - Не можем! Разследвай Алзек! Разпитай го! Провери къде е бил, какво е правил. Но ако го обвиниш, трябва да го обесим, без да остане и капка съмнение за вината му. Който е виновен, който наистина е виновен, трябва да отговаря пред хана! Без значение какъв ранг заема. Разбираш ли ме сега, Клименте?

Писарят кимна мълчаливо. Проумяваше деликатното положение, в което бе изпаднал Дукум, и произтичащите за самия него последствия. Трябваше да бъде много внимателен. Всяка грешка можеше да му коства главата.

- Не трябва да забравяме и маскирания, когото си видял. Едва ли мислиш наистина, че това е бил Дяволът. Ако не е бил Алзек, може би точно той го е ударил по главата.

Климент не отговори веднага. Мислено се върна отново в запалената черква, видя разкривеното лице на завързания свещеник, ужасените му очи, вика, който никой нямаше да чуе, горящите дрехи и коси.

- Той действително е Дявол! Сатана в човешки образ, сеещ смърт! Ужасна смърт! Да запалиш жив човек! Това е ужасно! Но сте прав. Наистина не мисля, че е бил Дяволът.

- Кой е тогава?

- Ако допуснем, че не е Алзек - писарят се усмихна на вдигнатия пръст на Дукум ако не е бил той, трябва да проверим няколко неща. Първо, какво свързва убиеца с жертвите. Той не ги избива случайно. Нещо е станало в Дръстър и сега свещениците плащат за това. Не трябва да забравяме и византиеца Атанасий. Той спокойно би могъл да наеме някой да извърши убийствата, стига това да помага на собствените му планове. Твърди, че целите ни съвпадат, но не мисля така. Какво пречи да е обещал подкрепа на някого, ако Борис падне, стига този някой да се съгласи да приеме християнството от Константинопол? Докато Борис още се колебае и не знае на папата или патриарха да заложи. Изглежда така сякаш убиецът е бил член на „Отмъстителите“. Знаел е как да действа, имал е необходимата информация, разполагал е с маската от старите си нападения. Но може и да е някой, който иска всичко да изглежда сякаш го правят „Отмъстителите“. Едно мога да кажа със сигурност - заключи Климент. - Убиецът е военен - служи си чудесно с кама, кинжал, стрела, лък и въже.

- Което включва по-голямата част от обитателите на Вътрешния град - промърмори Дукум.

- Той не е прост войник. Убийствата му са изобретателни. Всяко следващо е все по-жестоко от предходното. Не искам да мисля какво е приготвил за последните двама. Ако беше някой от караула, щеше да се задоволи с няколко удара с меча или копието.

- Не се бях замислял за това - Дукум бавно отпи. - И не ми харесва! - кавханът поклати бръсната си глава.

- На мен също! Но при това положение освен Алзек имаме още двама, дори може би трима заподозрени.

- Кои? - попита Дукум видимо оживен.

- Първо - Картак, началник-стражата на Южната порта. Сигурен съм, че е членувал в някое от братствата, макар да не го признава. Мрази християните. Не може да каже къде е бил в нощта на убийството на Закарий.

Дукум кимна.

- Второ Климент сви още един пръст на ръката си, -Грод. Началникът на нощната стража. Намерил е Павел, вчера също е бил близо до черквата. Чигатът Бранко ми каза, че е дошъл много бързо след началото на пожара и е помогнал за гасенето.

- Не трябва да забравяш и славяните. Този Заул ми се вижда съмнителен. Защо не са ти казали къде са другите свещеници? Обрекли са ги на гибел.

Климент кимна.

- Именно! Тях също можем да заподозрем. Имат и мотив. Може все пак да не са повярвали на клетвите на свещениците. Това обяснява защо са ги последвали в Плиска. Те биха могли да напишат „Невинните“ на черквата на Закарий, за да го изплашат.

- Добре - Дукум даде да се разбере, че разговорът е приключил. - Постарай се да действаш максимално бързо. Не ни трябват повече убити и приказки по пазарите.

- Ще направя всичко по силите си! - обеща писарят. -Аз също искам да спра този човек. Убийствата трябва да спрат.

- Прав си, Клименте! Нямаш представа колко си прав! - съгласи се Дукум. - Като оставим историята с боила Алзек настрана, из града са се понесли какви ли не слухове. Всички говорят за Дявола убиец, който преследва християнски свещеници. Още по-лошо! Шпионите ми донасят, че се чуват гласове за това как ханът не може да залови престъпника. Едни са недоволни, други - точно обратното. Трябва бързо да намерим убиеца. Колкото се може по-скоро!

- Правя всичко, което мога! - Климент сведе глава, макар да не се чувстваше виновен. - Но нещата са толкова объркани. Не знам накъде да гледам.

12

Писарят излезе от кабинета на кавхана със смесени чувства. От една страна, бе получил подкрепа и уверение, че може да разследва всеки, когото сметне за необходимо. От друга, трябваше да представи неопровержими доказателства, а това можеше да се окаже невъзможно.

Реши да приключи с неприятната част веднага. Щеше да разпита боила Алзек, независимо от всичко. Може би щеше да успее да измъкне от него нещо, което да му помогне в по-нататъшното разследване.

За изненада на писаря боилът живееше в малка къща, долепена до стената на Вътрешния град. Пред вратата не пазеше стража, както бе прието. След като Климент потропа на вратата, от вътре му отговори сърдито писклив женски глас.

- Кой се е разтропал като хала? Няма ли пощада за болните хора. Не мога вече да припкам като млада кобилка - вратата се отвори и на прага застана ниска дебела жена с мазна коса и скъпа, но доста зацапана дреха.

- Искам да говоря с Алзек. Аз съм един от писарите в крепостта.

- Не може! Господарят е болен и не приема никого! - жената понечи да тресне вратата под носа на писаря, който в последния момент успя да я хване с ръка.

- Чакай! Идвам по нареждане на кавхана!

- Как ли пък не! Виждали сме ги всякакви просяци! Я да се махаш оттук, преди да съм викнала стражата - заплаши го жената.

- Не лъжа! Виж! - Климент промуши ръката си през открехнатата врата. - Това е пръстенът на Дукум. Трябва да говоря с господаря ти за случилото се вчера.

- Няма нищо за говорене - чу се сумтене отвътре, но миг по-късно вратата се отвори. - Влизай! И ако не те е пратил Дукум, да знаеш, че лошо ти се пише. Аз съм Кона, управителката на господаря Алзек. Изчакай тук, докато го предупредя, че идваш.

Без да дочака отговор, жената се врътна и остави Климент сам в малката задушна приемна. Писарят се огледа. Очевидно бе, че Алзек имаше проблеми с парите. Жилището бе скромно. Помещението изглеждаше зле поддържано и обзаведено в оскъдица. По полиците и ъглите се бе натрупала прах, от тавана висяха паяжини.

- Какво си се зазяпал? - Кона се бе върнала, без Климент да я чуе. - Сигурна съм, че ти дори нямаш собствена къща, а си се сврял в някоя мръсна странноприемница като краставо куче! Трябва да видиш някои от нещата, които купи господарят напоследък. Ти няма да се сдобиеш с нищо такова до края на живота си! - жената го изгледа кръвнишки. - Господарят ще те приеме. Не се бави! Много е зле след вчерашното нападение. Тръгвай след мен!

Писарят послушно тръгна след управителката. По пътя не срещнаха никого. Останалата част от къщата, през която минаха, също бе бедно обзаведена и неприветлива.

„Като живеещите в нея“, помисли си Климент, докато влизаше в стаята.

Боилът Алзек лежеше на широк дървен креват. През превръзката на главата му бе избила кръв. Мършавите му крака се подаваха под края на една от най-фините ленени покривки, които Климент бе виждал. В стаята имаше малко мебели, повечето стари. Въпреки това писарят не можа да не забележи прекрасната златна чаша, поставена до леглото на ранения, и чудесния му, богато украсен меч. Явно това бяха новите покупки, за които спомена жената.

- Това е писарят, който иска да ви види, господарю. Казах му, че не се чувствате добре, но той извади пръстена на оня Дукум и нямаше как да не го пусна - разля се в усмивка Кона.

- Махай се! - злобно я отпрати Алзек. - Сам виждам с кого си имам работа. И прояви малко повече уважение, когато говориш за кавхана! Той не ти е оня Дукум, глупачке!

- Разбира се, господарю! Разбира се! - заизвинява се управителката и с ниски поклони напусна стаята, не пропускайки да погледне заплашително Климент, докато минаваше покрай него.

- Казвай направо какво искаш, писарю! Не си прави труда да любезничиш и да губиш времето и на двама ни.

- Кавханът Дукум ме натовари да разследвам убийствата на християнски свещеници, които стават в Плиска. Последният от тях - Керк, бе изгорен вчера в черквата си. Вие бяхте намерен до нея.

- И какво от това? - попита Алзек и се намести по-удобно на възглавниците. По тънките му устни се плъзна усмивка.

Писарят стисна юмруци.

- Бих искал да знам какво сте правили там.

- Вече отговорих на този въпрос. Казах на господаря ти, че бях излязъл да се разходя. Не знам в това да има нещо лошо. Някой ме издебна и ме удари по главата. Повече нищо не помня. Това е.

- Защо отидохте точно на хълма с черквата?

- А защо не? Нощта беше душна, мислех, че на върха на хълма ще е малко по-прохладно. Предполагам знаеш, че на откритите места вятърът се усеща повече.

- Не видяхте ли кой ви удари?

- Не! В единия момент седях и съзерцавах звездите, в следващия се събудих с рана на главата.

- Не видяхте ли нещо странно около черквата? Човек, група хора, каквото и да е.

- Мислих вече по този въпрос. Не видях никого, можеш да ми вярваш. Пък и гледах да съм колкото може по-далеч от постройката на християните.

Климент замълча.

- Знам какво те притеснява, писарю - Алзек се надигна и седна в леглото. Какво гложди теб и твоя господар! Чудите се дали Алзек отново не е започнал да избива християни както навремето. Няма да отричам! Аз бях един от предводителите на „Отмъстителите на Тангра“. Гонех и убивах християни! Всеки, който е верен на страната ни, трябва да го направи! Те до един са византийски шпиони, а тези, които не са, ще станат със сигурност! Те са славяни, мръсни и необразовани, без потекло и род, не заслужават да живеят! Ако не се защитим от тях, те ще превземат държавата и ще ни наложат жалкия си ревлив Бог, ще ни командват и ще ни унищожат! - очите на боила пламтяха, по бледите му бузи избиха червени петна. - Ако можех, бих продължил да ги преследвам! И да ги избивам! Докато не ги унищожа до крак! Но това време мина - боилът се усмихна лукаво на Климент. - Християните вече са приятели на хана, законът ги пази и не бих си позволил да се занимавам повече с тях, независимо какво мисля по въпроса! Огледай се наоколо! Мислиш ли, че ми харесва да живея в коптор като този и да слушам непрекъснатото оплакване на тая дърта вещица Кона? Научил съм си урока. Това можеш да кажеш на своя господар! Наказанието ми бе сурово, но сега съм се сврял в тази дупка, аз, Алзек, потомъкът на един от най-видните български родове, и не смея да направя нищо. Заради Дукум и Борис долни хора като теб могат да идват и да ме разпитват и подозират все едно съм някаква отрепка. Това не можеше да се случи преди. Щях да ти изтръгна гръкляна само за да чуя как ще ми задаваш тогава въпросите си.

- Не искате ли да си отмъстите? - тихо попита Климент. - На тези, причинили ви това?

Алзек се засмя:

- Добро куче си е намерил Дукум, спор няма! Не, писарю, не искам да си отмъстя. А и да ти кажа право, и да искам, няма как да го направя. Нямам нито средства, нито приятели, нито сили за отмъщение. Господарят ти може да е спокоен.

- Какво стана в Дръстър?

Алзек махна с ръка.

- Хайде сега и ти. Това са минали истории. Всички знаят какво стана там. Може малко да съм попрекалил, но какво толкова.

- Избили сте хиляди невинни!

- Чак пък невинни! Те бяха християни, предатели! Обясних ти вече. Пък и не действах сам. Доста от тогавашните големци бяха на моя страна.

- Как разбрахте къде се крият християните? Заловените свещеници ли ви казаха?

- Стига, Клименте, стига - Алзек се протегна. - От личен опит знам, че християнските свещеници мълчат като риби. Това е единият от символите им, знаеше ли го? А и да не мислиш, че аз съм се занимавал с разпитите? Тогава си имах много друга работа. Наистина не знам какво са казали и какво - не. Знам, че много се забавих с тях и ми се изплъзнаха. Трябваше да ги убия навреме. Но както виждам, някой по-ловък от мен се е заел сега с тази задача - боилът се изкиска.

- Какво стана все пак там? Защо започнаха гоненията?

- В Дръстър имаше много християни, Клименте. Бяха решили, че могат да ми се противопоставят. Че са достатъчно, за да ме принудят да направя това, което те искат. Станаха нагли и нахални. В края на краищата си получиха търсеното.

- Познавате ли Картак и Грод? А Атанасий?

- Византиеца всеки го знае. Не мисля, че ме харесва много. Прекрасно знае какво ще му се случи, ако ми падне в ръчичките. Другите двама не съм ги чувал никога. Какви са те?

- Военни. Предполагам, че са били членове на „Отмъстителите“.

- Нищо чудно - Алзек се прозя. - Повечето военни бяха такива. Но това не означава нищо.

- Ползвахте ли маски? Имам предвид когато...

- Маски, даааа... - боилът сложи ръцете си зад главата и се загледа в тавана. - Разбира се, че ползвахме. Всичко, което можеше да уплаши предателите. Не можеш да си представиш, Клименте, не можеш да си представиш какво изпитвах, когато повеждах колоната със запалена факла, маска и изваден меч в ръка. Всички бягаха само като чуеха стъпките ни! Никой не смееше да ни се противопостави! Наистина беше вълнуващо.

- Мога да си го представя много добре! - писарят бе станал на крака - Шайка убийци, тръгнали да тероризират тези, които не могат да им се противопоставят! Наистина има с какво да се гордеете! Все пак благодаря за отделеното време - Климент се завъртя на пета и без да каже и дума повече, си тръгна. Искаше му се колкото може по-бързо да напусне тази къща и нейния господар, от когото му се повдигаше.

Алзек остана загледан в затворената врата. Почака стъпките на писаря да заглъхнат по коридора и се отпусна на възглавниците.

„Значи така?! - помисли си боилът и стисна юмруци. - Дукум пак е решил да се бърка в работите ми! Избрал си е неглупаво куче да му върши мръсната работа. Много въпроси задава този писар. И повечето от тях са опасни! Какво токова се интересува от делата ми в Дръстър! Може би трябва да направя нещо по въпроса!“, Алзек се завъртя и стисна дръжката на поставения до леглото меч.

* * *

Климент напусна къщата на боила, съпроводен от опяването на управителката, затвори внимателно вратата след себе си и дълбоко пое дъх. Почувства, че е по-добре, и реши да се разходи до казармите. Може би щеше да намери Бранко в двора и да поупражнява малко борбата с меч. Щеше да се разтовари от напрежението и да освободи ума си. А и малко практика нямаше да му е от вреда предвид последните събития.

Климент се усмихна криво, докато крачеше по улиците. Доскоро бе смятал военната подготовка за безсмислено губене на време, сега съжаляваше, че не може да се бие по-добре. Ако останеше жив до края на разследването, може би то щеше и да му донесе някаква полза.

Бранко го нямаше в двора на казармите. Заместникът му бе нисък набит човек с вид на татарин. Той увери писаря, че началник-стражата ще се върне всеки момент. Докато го чакаше, Климент се заразхожда напред-назад, ритайки камъчета и клечки по замята и оглеждайки останалите.

Двойки си разменяха удари с мечове и копия, коняри развеждаха високи яки коне, за да свикнат с шума на битката, няколко души се бяха сплели в схватка. В единия от ъглите се бе събрала малка тълпа, която дюдюкаше, викаше и окуражаваше някого. Любопитен какво става, писарят отиде да провери.

Голи до кръста, застанали на трийсетина метра от поставени на стената сламени мишени, двама стрелци с лък провеждаха импровизирано състезание. От черните кръгове в центъра стърчаха по няколко забити стрели, доказващи майсторството на участниците. В единия от тях Климент разпозна началника на нощната стража Грод. С изпъкнали мускули, изправена стойка и самоуверени жестове, той насмешливо гледаше своя опонент.

- Не си по-добър от мен! - тъкмо казваше другият стрелец, млад висок мъж с бръсната глава и черни очи. - Двамата имаме еднакви попадения.

- Бъркаш! - тонът на Грод не търпеше възражение. - Ако не си се уплашил, да продължаваме!

Другият мъж повдигна безразлично рамене и стрелбата продължи.

Климент се учуди от бързината и точността, с която двамата войници стреляха. Едната стрела още не се бе забила в центъра на мишената, когато те изстрелваха следващата. Резултатът отново бе равен.

- Да направим играта по-интересна - предложи опонентът на Грод. - Нека се отдалечим още десет крачки назад и да стреляме отново.

Без да отговаря, началникът на нощната стража заотстъпва назад. След като разстоянието бе премерено, двамата застанаха зад новата стартова линия.

- Чакай! - Грод вдигна ръка и се обърна към противника. - Искаш да направим играта по-интересна? Нека сменим и мишените тогава. Донесете ми две копия - извика той и някой от зрителите веднага затича към казармата. След малко се върна, носейки дълги над два метра копия с железни върхове. Дебелината им не бе по-голяма от детска китка.

Грод взе копията, отиде до стената, заби ги пред мишените и се върна обратно.

- Какво правиш? - попита го противникът му. - Никой не може да ги уцели оттук!

- Уплаши ли се? Нали твърдеше, че си по-добър от мен. Глупак! Ако можеш, докажи го! - отговори с насмешка началникът на нощната стража и вдигна лъка си.

Климент никога не бе виждал подобна стрелба. Грод захапа пет стрели с уста и на пръв поглед без въобще да се цели, ги изстреля бързо една след друга. И петте уцелиха копието, забивайки се в дървото с плътен тъп звук. Писарят никога не би повярвал, че подобно нещо е възможно, ако не го бе видял с очите си.

За миг настана тишина, след което дворът избухна в овации. Насъбралите се хвалеха и потупваха по гърба Грод, дори неговият съперник дойде и му стисна ръката, признавайки се за победен. Той не се опита да стреля, явно знаейки, че не може да улучи такива мишени.

„Какъв невероятен стрелец!“, помисли си Климент възхитено, докато наблюдаваше как Грод навлича горната си дреха. Тръгна към него.

- Страхотна стрелба! Наистина сте най-добрият! - каза писарят.

- Благодаря! Този нещастник мислеше, че може да се мери с мен. Е, получи си заслуженото - Грод внимателно откачи тетивата на лъка, извади кожен калъф от пояса си и започна внимателно да прибира оръжието в него.

- Лъкът също е чудесен!

- Хубав е, нали? - оживи се стрелецът. - Това не е обикновен лък. Правен е от най-добрия майстор в продължение на 8 години.

Климент тихо подсвирна.

- Може и да не ти се вярва, но е така - вещо започна да обяснява Грод. - Направен е от няколко различни вида материал, бавно слепяни с рибен клей. Обвит е със сухожилия, киснати години в тайни смески. Не ме питай, не знам как се прави. Това е тайна, в която са посветени малцина. Истината е, че няма по-добро оръжие от това. Може да прати стрела на 450 крачки, а ако умееш да го ползваш както трябва, можеш да пуснеш 12 стрели за минута.

- Страшна работа! - възхити се Климент.

- Така е! - съгласи се стрелецът. - Но истината е, че не само лъкът е важен. Важен е и стрелецът!

- Напълно съм съгласен. Може ли да поговорим за малко? - попита писарят.

- Не, не. Не приемам повече ученици! Ако искаш да стреляш с лък, нека някой друг те обучи. Аз съм зает - отговори Грод, който явно не разпозна Климент.

- Не искам да говорим за стрелба.

Грод неразбиращо вдигна глава:

- За какво да говорим тогава? И кой по дяволите си ти?!

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Бранко ни запозна вчера до горящата черква - представи се Климент.

- А-а-а! Да! Човекът, който първи е забелязал пожара. Браво на теб! Ако чакаш от мен някаква награда, по-добре отиди другаде.

- Не очаквам награда. Искам да поговорим за убийството на свещеника Павел. Доколкото разбрах, вие сте намерили трупа му.

Грод присви очи.

- Кой си ти, че да говоря с теб? Каквото имах, вече го казах на Бранко!

- Така е и всички са ти много благодарни. Включително и великият боил Дукум, който ми възложи да разследвам убийствата - каза Климент и показа пръстена със зеления камък.

- Великият боил ли - Грод не разбираше за какво става дума. - Нима той се е загрижил за няколко убити християни?

- Ханът също - допълни Климент и се усмихна вътрешно на притеснението, което се изписа на лицето на събеседника му. - Те не са доволни от случващото се.

- И какво общо имам аз? - попита Грод и с махване на ръка прие поздравленията за добрата стрелба от група преминаващи войници. - Не разбирам за какво искаш да говорим.

- Вие сте намерили убития Павел. Доколкото разбрах, сам, без други свидетели. Вчера сте се появили много бързо до запалената черква...

- Я чакай малко! Какви ги дрънкаш, писарушка такава! - развика се военният и погледите на всички се насочиха към него.

- Освен това - продължи невъзмутимо Климент - първият свещеник е бил убит със стрела в гората.

Лицето на Грод потъмня. За миг Климент помисли, че събеседникът му ще го удари, и премести десния си крак назад, както го бе учил Бранко, за да има по-добра опора.

- Обвиняваш ли ме в нещо, писарю? - изсъска стрелецът.

- Не. Просто си задавам въпроси. Всичко това съвпадения ли са, или не? - Грод изръмжа. - Или е случайност и фактът, че заедно с началника на Южната порта Картак, според мен бивш член на братството „Отмъстителите на Тангра“, провеждате срещи, след които трябва да криете лицата си?

Грод пребледня и отстъпи крачка назад.

- Не разбирам за какво говориш! Намерих Павел случайно! Проверявах караула и затова бях сам. До запалената черква вчера се оказах случайно и реших да помогна. Не трябваше ли да го правя?

Климент предпочете да не отговаря.

- Нищо не знам за убити свещеници! Със или без стрели! Нямам нищо общо с това! - продължи военният. - С Картак се познавам, както и с повечето останали военни в Плиска, а и извън нея. Не съм се срещал с него в никакви странноприемници, не знам и не ме интересува кой в коя организация е членувал. Ясно ли е?! - Грод се врътна, метна на рамо лъка и колчана със стрелите и гневно тръгна към казармата.

- Не съм казвал, че срещата е била в кръчма - каза Климент, загледан в масивния гръб на военния.

В този момент някой го дръпна за ръкава.

- Май доста поразтърси нашия стрелец шампион, а? - срещу писаря бе застанал византиецът Атанасий, облечен в дълга синя туника, и усмихващ се благо. - Ако съдя по начина, по който си тръгна, ще трябва да си по-внимателен да не те уцели някоя заблудена стрела.

- Вие какво правите тук? - поинтересува се Климент.

- О! Нищо особено. Обичам да гледам как се подготвят българските войници. Нали трябва да има какво да докладвам в Константинопол - отговори Атанасий, без да сваля усмивката от лицето си.

- Или да шпионирате как върви разследването! - не му остана длъжен Климент.

- Но разбира се! - византиецът разпери широко ръце и дългите ръкави на робата му се развяха като крилете на прилеп. - Нали това се очаква да правя? Няма защо да се притесняваш от мен, Клименте. Няма да ти преча. Дори напротив - искам да помогна. Даже вече го направих.

- Така ли? И как по-точно?

- Разбрах с кого се е срещнал Павел, преди да дойде при мен. Както сигурно си се досетил, бил е при един от славяните във Вътрешния град. Доста важен славянин, бих казал, християнин при това. Смилян - ханският наместник на складовете. Познавам го добре, няколко пъти сме правили сделки с него. Не, не, не е това, което си мислиш - този път направо се разсмя Атанасий, виждайки съмнението, изписано по лицето на писаря. - Всичко беше официално, търговия между двете държави, така да се каже. Не е сбъркал хан Борис! Смилян е чудесен уредник и търговец.

- И защо ми казвате всичко това? - поинтересува се Климент.

- По няколко причини. Първо ми е неприятно, че върху мен пада подозрение. Това е нелепо! Второ, както казах, в Константинопол искаме тази история да бъде разкрита и убиецът - наказан. Ако нещата се проточат, не се знае какво може да стане. По-големи беди са пламвали от по-малки неща. Не искаме да губим Борис. Той е на път да приеме християнството, което, няма да те лъжа, ще ни зарадва много.

- За да ни командвате по-лесно, нали?

- Не мога да те разбера, Клименте - нацупи се Атанасий. - Аз ти правя услуга, а ти ми се подиграваш. Но нека отдадем това на слънцето, което взе да напича. Тръгвам си. Повече нямам какво да ти кажа!

Византиецът обърна гръб и величествено се понесе през казармения двор. Писарят остана загледан в гърба му. Казваше ли му истината Атанасий? Или се опитваше да го манипулира за свои цели? Чудно какво точно правеше гъркът на това място. Дали бе дошъл наистина да погледа мъжете, или имаше среща с някого? Не бе тайна, че тук могат да се наемат войници за една или друга работа. Дали Атанасий не ги ползваше, за да организира убийствата?

Климент не повярва на думите, че византийците харесват хан Борис и искат да му помогнат да се задържи на трона. Сигурно играеха някаква своя, далеч по-сложна игра, заплитаха различни нишки и само те знаеха къде ще ги отведат накрая.

Все пак Климент имаше за какво да е благодарен на Атанасий. Византиецът му спести доста работа, като откри с кого се бе срещнал свещеникът преди него. Дали наистина искаше да помогне, или целеше да отхвърли подозренията от себе си?

Реши, че ще е най-добре, ако сам поговори със Смилян.

Славянинът бе известен като бързо издигнал се търговец, с усет за политиката и печелившите сделки, както и с няколкото добри съвета, които бе дал на Борис. Какви точно бяха те, Климент не знаеше, но явно Смилян бе достатъчно ценен, щом живееше в двореца. Не само живееше. Бе назначен за домакин на ханските складове - задача, която напълно му прилягаше. Само за две години новият хански домакин показа завидни размах и усет. В складовете бе въведен ред, зорко се следеше какво се купува и продава, кражбите бяха намалени до минимум. Последният добър ход на славянина бе да се запаси предвидливо с големи количества пшеница, преди цената й да се вдигне.

Издигането на Смилян със сигурност дразнеше останалите. Някои от съвета на боилите виждаха в него заплаха. Скоро новият фаворит на Борис можеше да поеме и грижата за хазната. Боилите правеха всичко възможно това да не се случи, защото тогава щяха да станат зависими от славянина. Фактът, че той бе оцелял в това свърталище на интриги и заговори, говореше още веднъж за качествата му.

Климент трудно намери жилището, което, макар и в дворцовия комплекс, беше в задната му, пострадала от пожарите част. Въпреки това къщата, в която живееше Смилян, бе спретната, чиста и подредена, с гоблени по стените, излъскани подове и чист пясък, нахвърлян върху малкия вътрешен двор. Прозорците бяха широки и чисти, стаите - облени в светлина.

Усмихнат прислужник с чисти дрехи пресрещна Климент на прага и след като разбра къде отива и видя пръстена на кавхана, учтиво помоли посетителя да изчака, докато уведоми господаря си за присъствието му.

Не след дълго писарят бе въведен в широк кабинет. В центъра стоеше ханският домакин. Енергично крачеше напред-назад, диктуваше едновременно на трима секретари и говореше с непрекъснато влизащите и излизащите от стаята хора.

Славянинът бе около трийсетгодишен, висок почти колкото Климент, значително по-масивен, с високо чело, открито лице, чуплива кестенява коса и топчест нос. Бе облечен с кожени панталон и риза, елек и високи ботуши. Най-силно впечатление правеха очите му - тъмносини, непрекъснато скачащи от едно нещо към друго, сякаш оценяващи кое колко струва.

Щом видя писаря, тръгна към него, подаде му ръка и сърдечно я раздруса.

- Винаги се радвам да приема пратениците на кавхана Дукум! С какво мога да бъда полезен?

- Климент, писар от крепостта - представи се новодошлият. - Разследвам убийствата на християнски свещеници. Предполагам сте чули за тях?

- Разбира се! Разбира се! Това е основна тема за разговор от няколко дни. Свежи клюки, които да си разменяме на пазара. Не може да се говори само за цени и пари. Предполагам вашата работа е по-интересна. Да търсиш убиец! Но с какво мога да помогна аз? - Смилян се спря за миг и щракна с пръсти. Павел! Той бе убит в деня, в който се видя с мен. Искате да знаете повече за посещението му, нали? Изчакайте за момент.

Климент кимна, впечатлен от бързата мисъл на своя събеседник, макар да имаше чувството, че той не е съвсем искрен. Домакинът бе имал достатъчно време да си даде сметка, че е свързан поне с едно от убийствата, и нямаше нужда да се прави на изненадан. Дали не бе подготвил тази малка сценка предварително?

Докато Климент си задаваше такива въпроси, Смилян довърши писмата, подпечата няколко свитъка, даде наставления на трима души, след което помоли всички да напуснат стаята и да не го безпокоят.

- Извинявайте, но нямам много време. Затрупан съм с работа. Ще трябва да побързаме. Но за сметка на това ще ви кажа всичко, което поискате - обеща той.

- Всъщност познахте. Интересува ме Павел и разговорът ви с него. Какво обсъждахте?

Смилян въздъхна, седна зад дългата маса в средата на помещението, стана отново и започна да се разхожда.

- Аз съм християнин. Това едва ли ви учудва. Майка ми бе християнка, баща ми, всичките ми роднини. Преживяхме трудни времена. Но сега нещата се променят. Ханът призна вярата ни, дава ни права, дори се говори, че мисли да се покръсти. Исках да обсъдя с Павел възможностите, които новата политика очертава пред нас. Борис е благосклонен към християните, но ако дойде някой друг? Трябва да използваме неговото благоразположение. Да направим така, че каквото и да се случи, повече да няма опасност за вярата ни. Да построим бързо църкви - големи и каменни, от които да не могат да ни прогонят лесно, ако нещата се обърнат. Да намерим повече проповедници, които да покръстят колкото се може повече хора. Обсъждахме възможността в Плиска да се построи голяма базилика. Струва ми се, че Борис ще се съгласи. Поговорихме около час. Изпратих го до вратата и той си тръгна. След това написах няколко писма, инспектирах един от складовете със зърно и се върнах обратно тук. Много хора могат да потвърдят думите ми.

- Не се и съмнявам! - каза Климент и се усмихна. - Как ви се стори свещеникът? Държеше ли се необичайно? Изглеждаше ли притеснен?

- Не забелязах нищо необикновено - отговори веднага Смилян. - Държеше се съвсем спокойно. Колебаеше се дали трябва да се възползваме от ситуацията, или да изчакаме да видим окончателно накъде ще отидат нещата. Според него трябваше да направим всичко възможно Борис да се покръсти, а след това да мислим за останалото. Понякога се чудя как хората като него могат да са толкова бавни и нерешителни. Направо ме изкарват от нерви със своите недомлъвки и обмислянето на всяка дума! В крайна сметка бе принуден да приеме моята теза. Борис днес е тук, утре може да го няма. Както се казва, неведоми са пътищата Божи! Построяването на големи църкви и базилика в Плиска щяха да бъдат от много по-голяма полза.

- Откъде го познавате?

- Както казах, съм християнин. Познавах Павел от служби, на които съм присъствал. Харесваше ми как говори. Беше добър оратор. Умееше да увлича хората в това, което казва. От амвона беше много по-убедителен и решителен, отколкото в личните разговори.

- Говорихте ли за убийствата?

- Не! Въобще. По това време не бях чул нищо за тях. Всички заговориха за престъпленията едва след смъртта на Павел. Преди това никой не знаеше, че е имало и други убити свещеници.

Климент кимна.

- Стана ли дума за нещо друго освен за религия? Казахте ли си нещо друго? - попита писарят.

Смилян се замисли.

- Нищо повече. Говорихме за новата базилика и къде може да се построи. Обсъждахме цените на земята и откъде да намерим пари. И той, и аз познаваме достатъчно богати християни, готови да финансират подобно начинание.

- Много ли пари щяха да ви трябват? - попита писарят.

- Много! Но по-важното беше как да убедим хана. И как щяха да реагират боилите на строежа. Те никога нямаше да се съгласят да строим големи църкви. Говорихме си какво може да се направи и кой как би реагирал.

- И какво решихте?

- Нищо! Разбрахме се да се видим след около месец. През това време трябваше да опитам да говоря с хана, а Павел да организира останалите християни.

- Защо точно той? Толкова ли бе популярен?

- Павел ли? Не! Тъкмо обратното. Точно това не му харесваше. Все повтаряше, че другите не го приемали, че имало далеч по-достойни хора от него, че не искал всички да разберат, че той се занимава с новите църкви. Предполагам, че скромничеше.

- Или го е било страх?

Смилян се намръщи:

- Не бях се замислил за това!

- Не стана ли дума за нещо друго?

- Не - домакинът се замисли, чукна главата си един-два пъти с пръст. - Друго няма. Или поне не е съществено. Сигурно сме си казали нещо за жегата, за живота в двореца. Нищо важно.

- Как вървят работите ви напоследък?

Славянинът се усмихна:

- В общи линии добре. Имахме някои проблеми с продоволствието, но всичко ще приключи успешно. Както знаете, тази година реколтата не е добра. В момента се продава доста по-скъпо от миналия сезон - Смилян бе видимо доволен. - Зърното на хана е по-евтино от всички останали, а и най-качествено. Имаме достатъчно и продаваме с голяма печалба. Борис е много доволен - щастливо завърши домакинът.

Климент кимна с глава.

- Предполагам, че поддържането на складовете не е лесна работа. Разбрах, че сте организирали нещата много добре - любезно каза писарят, макар да мислеше за съвсем други неща. - Имате ли много кражби?

Смилян се намръщи:

- Значи и вие сте чули? Няколко склада бяха обрани. Крадците действат много хитро. Взимат отвсякъде по малко, за да не личи. Трябваше да мине месец, за да се усетя какво правят! Явно действат с вътрешни хора, но още не мога да ги пипна! Засега смених ключалките и правя неочаквани размествания.

- Били ли сте в Дръстър? - смени рязко темата Климент.

- В Дръстър ли? - славянинът бе искрено учуден. - Никога. Но познавам няколко човека оттам. Предимно търговци. Купувал съм оттам грозде, вино, кайсии и мед. Преди няколко години там имаше големи гонения срещу християните - Климент кимна, - градът бе почти опожарен, което попречи на търговията, но след това нещата тръгнаха нормално - Смилян се изправи и разпери ръце. - Ако има с какво друго да ви помогна - явно времето бе изтекло.

- Да - отговори писарят. - Чудех се, чудех се - повтори той - защо ви е трябвало да викате Павел в двореца? Можело е да се видите някъде другаде. Идването тук едва ли му е било приятно.

- Нямах достатъчно време - отговори Смилян.

- Едва ли е само това. Имали сте възможност да говорите с него след някоя проповед, която, както казахте, е разпалвала душата. Черквата е по-подходящо място за богословски разговори.

Смилян погледна развеселен събеседника си.

- Явно този разговор няма да приключи толкова бързо. Дукум е избрал съобразителен човек.

Климент изчака мълчаливо събеседникът му да продължи.

- Добре, истината е друга: поканих Павел да дойде в двореца, за да подразня останалите от боилския съвет. Исках ясно да им покажа накъде вървят нещата и че няма връщане назад - славянинът най-накрая седна на кожения си стол. - Допреди няколко години щяха да го убият още на вала на Външния град. А сега? Християнски свещеник в двореца - Смилян се разсмя. - Представям си как са скърцали със зъби от яд и злоба, докато са го следели да върви по улиците. Нещата се променят, писарю - скочи на крака славянинът и широко напълни гърдите си с въздух. - Нещата се променят! Ханът ще подкрепи християнството! Ще ни даде да издигнем базилика! В центъра на Плиска! Дори той ще стане християнин! Войната му с боилските родове е неизбежна. И двете страни знаят това. Те ще отидат в миналото. Ние ще победим! Няма друг начин!

- И затова изложихте един човек на риск? Някой очевидно не е погледнал с добро око на вашата провокация.

Смилян слисано погледна писаря.

- Какво значи пък това?

- Това значи - натърти Климент и също се изправи - че ако не бяхте повикали Павел в крепостта, ако не бяхте задоволили суетата си да подразните останалите, той може би щеше да е още жив! Можели сте поне да му осигурите охрана, докато се прибере вкъщи. Но за вас това не е важно, нали? Използвате хората като пионки, стига да задоволяват интересите ви!

- Убиец ли ме наричате? - Смилян гледаше все пообъркано.

- Може и така да се каже! - Климент усещаше как не може да потуши надигащата се в гърдите му ярост. Сигурно не бе избрал най-подходящия човек, върху когото да излее гнева си, но трудно се сдържаше. - Може да не сте нанесли фаталния удар, но определено имате вина за смъртта на свещеника. Благодаря ви за отделеното време.

Писарят се обърна, прекоси стаята и излезе, затваряйки внимателно вратата след себе си. Този деен, красив, умен и пресметлив мъж му беше неприятен.

Докато вървеше обратно по улиците на Вътрешния град, Климент усети някаква суетня. Чуваше се чаткане на копита, даваха се заповеди, любопитни зяпачи извръщаха глави и се питаха един друг какво става.

Писарят бе стигнал до високата порта на изхода, където цареше необичайно оживление. Преди да успее да попита какво става, чу да го викат по име. Един от служителите в крепостта задъхано тичаше към него, махайки с ръка.

- Ти си Климент, нали? - попита мъжът, когато дойде по-близо.

Писарят кимна с глава.

- Дукум те вика! Незабавно трябва да отидеш при него!

- Какво се е случило? - попита Климент, докато двамата с пратеника забързаха обратно по улицата към двореца.

- Нямам представа! отговори мъжът. - Преди малко дойде отряд войници, после още един. Водеха човек със себе си. Не разбрах нищо. Кавханът нареди веднага да те намерим и заведем при него.

„Какво ли е станало?“, питаше се писарят, докато вървеше по високите коридори. След това му просветна. Потерите се бяха върнали! И водеха някого със себе си! Климент се затича. Но защо само един? Къде беше другият?

Писарят влетя в покоите на Дукум. Слугата го бе придружил само до вратата.

Кавханът седеше спокойно зад масата и четеше някакъв документ. Ако Климент бе очаквал, че ще намери отряд с войници и безпорядък, остана излъган.

Дукум погледна новодошлия, махна с ръка и посочи стола срещу себе си. Климент седна, като трудно сдържаше своето вълнение.

- Както вероятно си разбрал, потерите се върнаха -започна Дукум. Намерили са и двамата свещеници...

- И двамата ли? - прекъсна го писарят. Разбрах, че са водили само един човек.

- Така е - отговори боилът. - Само един е - Дукум се изправи в цял ръст и се надвеси напред, опирайки юмруци в масата. Една вена туптеше на слепоочието му. Чак сега Климент си даде сметка колко е ядосан кавханът. - Единият свещеник - Игнатий, е намерен на около 15 левги от града в посока север. Убит! Уцелен е със стрела в окото. Трупът му е бил стъпкан след убийството с боен кон -Климент потръпна. - Другият, Никифор, е бил застигнат в Източна посока. Опитал се да избяга, но е бил заловен. Тук е, макар и силно уплашен. Не е искал да повярва, че войниците го търсят за добро. Изпаднал е в истерия. Наредих да го затворят в Западната кула. Пазят го хората на чигата Бранко.

- Трябва да говоря с него! - Климент скочи на крака.

- Ще говориш! - извика Дукум, който вече с мъка сдържаше гнева си. - Ще говориш, и то веднага! Ханът е недоволен. Много недоволен! Иска да знае какво става? Кой избива поданиците му наляво и надясно, сякаш е някой бог. Аз също искам отговори, писарю! И то бързо! Искам да намериш убиеца и да ми го доведеш, за да мога да му отрежа главата.

Климент скочи на крака, поклони се сковано и излезе от стаята. Къде беше Никифор? В Западната кула! Намери пътя дотам лесно.

По посока на кулата непрекъснато сновяха войници, някъде в далечината се чуваше и високият глас на Бранко.

„Той обеща да ми помогне, а не направи нищо!“, помисли си писарят и внезапно изпита яд към чигата. Задмина го, без да се обади, и изкачи извитата стълба. Пръстенът на кавхана караше стражата да го пуска без никакви въпроси.

Климент се възхити от решението, което бе взел Дукум, пращайки Никифор точно тук. Никой не можеше да стигне до свещеника, освен ако нямаше крила. Дори и тогава щеше да му се наложи да се справи с дебелите решетки на единствения гледащ към небето прозорец.

Другият път беше през стражите, поставени много нагъсто и в пълно бойно снаряжение. Явно и Бранко също бе изпитал гнева на Дукум и не искаше да поема рискове.

Преди да влезе в стаята, приличаща повече на килия, Климент надзърна през процепа на вратата. Никифор седеше на леглото, обхванал главата си с ръце. Загърнат бе с широко избеляло пътническо наметало, на врата му бе провесена обикновена връв, на която имаше дървен кръст. До лявото си бедро бе оставил изваден кинжал, чието острие меко светеше.

Климент натисна дръжката и влезе в стаята. Свещеникът рязко скочи, грабна кинжала и опря гръб в стената.

Дишаше тежко и писарят видя зачервените му скули и подпухналите очи. Никифор беше красив мъж, с дълъг тънък нос и високо чело, но очите му гледаха безумно, косата му бе мазна, а ръцете му трепереха.

- Кой си ти? - попита свещеникът и изви гръб като котка.

- Спокойно! Спокойно! Аз съм Климент, писар от крепостта. Идвам да ти помогна - писарят протегна напред двете си ръце, за да види Никифор, че са празни. - Искам само да ти задам няколко въпроса - Климент придърпа трикрак стол и седна максимално далеч от свещника. Не искаше да го плаши.

- Да ми помогнеш?! Не можеш да ми помогнеш! Той ще ме намери! Той ще ме убие! Не искам да умра!

- Никой няма да умира! Тук си на сигурно място! Кажи ми кой ви преследва? Защо?

Никифор погледна невярващо писаря и седна отново на леглото. Цялото му тяло се тресеше.

- Ще умра! Знам го! Той ще дойде да ме вземе! Ще дойде да ме накаже за греховете!

- Кой? От кого се страхуваш?

- От него! От Сатаната! - свещеникът вдигна глава и започна да пищи.

Затиснал уши с ръце, Климент излезе от тясната килия. Нагоре по стълбите затичаха войници. Искаха да се уверят, че всичко е наред. Дотича и Бранко, който изпрати да доведат доктор.

- Какво му наговори, Клименте? - ядно попита той.

- Нищо особено. Просто го попитах кой се опитва да го убие - студено отвърна писарят.

Наложи се няколко войници да държат Никифор, докато го прегледат. Лечителят насила изля в гърлото му тъмна миришеща течност. Малко по-късно свещеникът заспа в леглото си.

- Преуморен е и изплашен до смърт. Дадох му малко настойка от мак. Ще се наспи и ще се почувства по-добре. Тогава ще може да го разпитате на спокойствие - обяви докторът и си тръгна.

Климент не знаеше какво да прави.

Крачеше напред-назад пред килията на Никифор и час по час поглеждаше през процепа с надеждата, че свещеникът се е събудил. Той обаче продължаваше да спи. Бранко постоя малко, хвърли загрижен поглед към Климент и си тръгна.

След като се убеди, че Никифор няма да се събуди скоро и е пазен достатъчно добре, писарят също слезе по стълбите. Беше разочарован и нетърпелив. Единственият човек, който най-вероятно знаеше отговора на загадката, не бе в състояние да каже нищо.

„Тогава ще си помогна сам!“, опита да се ободри Климент и тръгна към Южната порта на Вътрешния град. Бе решил да поговори отново с Картак.

13

Жегата го удари като чук. Каменните стени на двореца бяха задържали слънчевите лъчи, но навън топлината ставаше непоносима. Слънцето бе прогонило дори търговците и продавачите на вода от улиците. Тук-там притичваше някой слуга, който гледаше колкото се може по-бързо да се прибере. Капаците на къщите бяха спуснати, бе необичайно тихо и спокойно. Каменният град бе нажежен, задушен и топъл.

Климент опита да се движи в сенките, но когато стигна до караулните на Южната порта, бе плувнал в пот.

Там го очакваше ново разочарование. Помещенията бяха празни. От войници при вратата научи, че останалите са в казармите на крепостта. Климент прати единия от войниците да викне Картак, а той влезе да го изчака в празната караулна.

Усетил приятния хлад в помещението, с облекчение приседна на една от пейките и заоглежда наоколо. Нямаше особени промени от последното му идване. Сламата на пода бе станала още по-мръсна. През бойниците проникваше оскъдна светлина, на стената бяха подпрени различни оръжия. Масата беше отрупана с мръсни чинии и чаши. В ъгъла на огромна купчина бяха нахвърляни различни боклуци. Миризмата бе все така неприятна.

Чудейки се колко ли ще чака началника на Южната порта, писарят бавно тръгна из помещението. Поигра си с някои от оръжията, разбута нахвърляните в ъгъла празни чували. Извади изпод тях дъски от изпочупени сандъци и се опита да закрепи на върховете им един стар щит. Накрая взе от масата една чаша, която му изглеждаше сравнително чиста, доизбърса я с края на ризата си и я напълни с не особено студена бира от една от бъчвите в дъното на помещението. Допиваше второто си питие, когато влезе Картак. Зад него подтичваше войникът, който Климент бе изпратил да го търси. Военният изглеждаше ядосан. Изгони подчинения с груба ругатня и сърдито се отпусна на пейката срещу писаря.

- Какво искаш?! - ядно попита Картак. - И по-бързо, че имам работа за вършене!

- Да се наливаш по кръчмите ли? - попита го Климент.

Военният премигна.

- Не е твоя работа какво правя в свободното време! Нито на теб, нито на когото и да било! Мога да се напия като свиня, ако искам! - началникът на Южната порта не беше в настроение.

- Така е, така е, прав си - вдигна помирително ръка писарят. - Особено ако пиеш в добра компания. Каквато без съмнение е началникът на нощната стража Грод. Чудя се кога ли спи тоя човек, след като денем пирува с теб, а нощем е на работа?

- Какъв Грод? - попита Картак и ядът, изписан на лицето му, се смени с безпокойство.

- Вчера ви видях в една странноприемница във Външния град. „Златната грива“, ако не се лъжа. Чудя се защо ли се криехте.

- Припознал си се! Не съм ходил в никаква „Златна грива“! - Картак се дръпна назад и скръсти ръце пред гърдите.

Климент внимателно сложи ръце пред себе си на масата. Зеленият камък от пръстена на Дукум проблясваше ясно в сумрака.

- Хайде, хайде, Картак! Защо криеш? Та ние с теб почти се сблъскахме пред вратата. Не ме ли видя? Странно, защото аз разпознах теб и приятеля ти съвсем ясно, въпреки спуснатите качулки - гласът на писаря стана остър като бръснач. - Едва ли кавханът ще се зарадва, като научи колко си потаен. Да не кроите заговор?

- Какво толкова ще научи Дукум? - начумери се началникът на Южната порта. - Сега се сещам за какво говориш. Беше ми изхвърчало от главата. Пийнахме с Грод по няколко бири и това беше. Къде е казано, че двама военни не могат да обърнат една-две чашки заедно?

- Разбира се, разбира се - отговори Климент, взирайки се в кавханския пръстен, докато го въртеше на пръста си.

- Въпросът е, кой е бил третият човек, с когото сте пийнали. Да ти го опиша ли - висок едър мъж с руса коса и белег на лявата буза.

Картак примлясна и се изправи. Лицето му се наля с кръв, ръката му посегна към колана. Климент скочи, ритайки пейката зад себе си, извади късия си меч и опря гръб в стената.

- Не прави глупости, Картак! - каза задъхано той. -Много хора ме видяха да влизам тук.

Началникът на Южната порта беше стиснал дръжката на кинжала на пояса си, гледаше в пода, а жилите на врата му се издуваха.

- Стават нещастни случаи - тихо промърмори той, но не извади ножа.

- Никой няма да ти повярва, Картак! Всички знаят, че съм под личната закрила на Дукум.

- Какво искаш? - тежко попита военният и бавно премести ръка от дръжката на кинжала и бавно седна до масата. - Какво искаш, Тангра да те убие?!

- Чудя се - започна Климент, накланяйки меча си към земята, но без да го прибира в ножницата. - Какво сте правили там тримата? И си мисля следното: в нощта, когато е убит Закарий, не си бил на пост. Казваш, че пак си пил с приятели, но никой не те е видял. Приятелят ти Грод намира Павел, втория убит свещеник, и виж ти, колко странно, съвсем случайно се озовава съвсем близко до мястото, където е изгорен Керк. Другите двама свещеници тръгват да бягат, отново случайност - убит е точно този, който е изчезнал през Южната порта. Твоята порта, Картак!

- Това са глупости! - каза пребледнял военният. - Не можеш да ни припишеш тези убийства! Нямаме нищо общо с това!

- Нямате, така ли? - попита Климент и се приближи към масата. - Казваш, че нямате. Мисля, че не е така. Смятам, че ти, Грод и непознатият, с когото сте разговаряли в кръчмата, сте били от „Отмъстителите“. И сега сте почнали отново да избивате свещениците. Не е ли така?!

- Това са пълни измислици!

- Не бяхте ли от „Отмъстителите“? Кажи! - Климент се бе надвесил над едрия началник на Южната порта и говореше в лицето му. - Ти и приятелчетата ти не гонехте ли християните? Не ги ли избивахте като пилци? И сега не започнахте ли отново?!

- Не! - по бузите на Картак се стичаха тесни вадички пот. - Не! Не сме убивали никого!

- Не лъжи! - кресна писарят и гласът му подплаши няколко гълъба, които излетяха от гредите под покрива.

- Не лъжа! - Картак сякаш се отърси от транса, в който беше изпаднал. - Добре! Добре! Бяхме от „Отмъстителите“. Аз и Грод. Какво от това?! Повечето военни и боили бяха в тази или някоя подобна тайна общност! Тогавашният хан ни беше предводител! Хвалеше ни за делата ни! Даваше ни награди! След като Борис обяви „Отмъстителите“ извън закона, се разотидохме. Виждаме се от време на време с Грод или някой от другите, но само пием и си припомняме старите времена. Не ни е лесно, повярвай ми! Много кръв се проля тогава. Кръв, която не е ясно върху чии плещи лежи.

- Кой друг беше с вас? Бранко? Дукум? Алзек? Ами византиецът Атанасий? - Климент не сваляше поглед от началник-караула.

- Алзек - да. Това всички го знаят. Беше деен участник. Той мрази християните в червата. Нямам представа защо. Бранко не! Майка му е славянка. Дукум - да. И той беше „отмъстител“. Но само колкото да се хареса на хана. Никога не идваше с нас. Не участва в нито едно убийство или палеж. В нищо. Не одобряваше преследванията, но нямаше какво да прави, защото здраво се бе залетял нагоре по стълбичката. Да не мислиш, че лесно се става кавхан, а? - Картак се изсмя. - Византийци не познавам. Освен мъртви!

- И сега се събрахте отново. Старите дружки пак убиват свещеници! Нали? - Климент отново бе вдигнал меча все едно ще съсече опонента си. - Не харесвате, че Борис признава вярата им, че им дава власт. И решихте да ги избиете! Да покажете кой командва! Нали?! Не ме лъжи, войнико!

- Не! Не! Не сме убивали никого! - Картак удари с юмруци по масата - Защо да го правим? Защо?

Климент прибра меча в ножницата. Обърса потното си лице, вдигна преобърнатата пейка и седна. В думите на военния имаше смисъл. Защо му трябваше на Картак да върви срещу закона? Той очевидно беше доволен от получената власт. Взимаше рушвети, имаше пиене и забавления, защо му трябваше да рискува? Ако убиецът бе Картак, защо убиваше християни от Дръстър? Нещо не се връзваше. Или някой използваше услугите на старите членове на тайната общност за собствени цели? Това Климент можеше да си представи. За кесия злато Картак и неговите приятели едва ли биха се поколебали да прережат чието и да е гърло.

- Служил ли си в Дръстър, Картак? - попита писарят.

- Никога! Роден съм в едно село близо до Плиска. Израснах в града. Ходих няколко пъти на походи на север, но никога не съм стъпвал в този град.

- Сигурен ли си? - уморено настоя писарят.

- Абсолютно! Ако не ми вярваш, може да провериш. Останалите ще потвърдят.

Писарят кимна с глава. Бе сигурен, че поне този път Картак казва истината.

- Кой е човекът с белега от „Златната грива“? - попита той.

- Търговец. Стар приятел. Срещнахме го случайно.

Климент не повярва на отговора, но замислено кимна и се изправи.

- Тръгвам си, Картак - обяви той. - Засега няма да предприемам нищо срещу теб или Грод. Но внимавайте какво правите! И забравете „Отмъстителите“. Тяхното време свърши!

Писарят се обърна и излезе от кулата. Жегата отново го блъсна с пълна сила, но докато вървеше замислен към двореца, той не й обърна внимание.

„Дукум е бил от „Отмъстителите! Защо не ми е казал?!“, разсъждаваше Климент, вървейки из Вътрешния град.

Имаше ли причина кавханът да крие членството си в тайната организация? Дали не използваше Климент за някакви собствени цели, нямащи нищо общо с Борис.

„Та аз така и не видях хана нито веднъж - помисли Климент. - Дукум само ми разпорежда това или онова от негово име, но дали заповедите са истински? Вече не знам какво и на кого да вярвам!“

Трябваше да отиде в Северната кула, да събуди Никифор и да го разпита. Достатъчно дълго си бе играл на добър и изпълнителен. Беше сигурен, че свещеникът знае какво става. Там някъде назад в сенките се криеше ключът, който ще разреши загадките.

Пред вратата на кулата нямаше нито един войник. Никой не пазеше и по стълбите.

Изненадан, Климент хукна към върха, викайки Бранко и стражата. Не получи отговор. Задъхан и с разтуптяно сърце, писарят стигна до последната площадка. Вратата на килията зееше празна. От свещеника нямаше и следа.

Защо нямаше войници? Къде бе изчезнал Никифор? Какво се бе случило през времето, в което бе отсъствал?

Климент се обърна и затича обратно. Може би Дукум, Бранко или някой друг бяха преместили Никифор на още по-сигурно място.

Но къде? Северната кула бе отлично защитена.

Хрумна му, че някой бе викнал свещеника да го разпита лично. Това се стори на писаря единственото логично обяснение.

„Дукум!“, помисли той и се затича към неговия кабинет.

Но кавханът го нямаше. Беше излязъл внезапно заедно с чигата Бранко, разбра Климент от един от войниците, пазещи пред вратата на великия боил. Къде са отишли, стражът не знаеше.

- Защо са излезли? - попита объркано писарят. - Случило ли се е нещо?

- Разбира се! - отговори войникът. - Някой е убил затворения в кулата. Стана голяма разправия!

- Убит? - Климент почувства как краката му се подкосяват и се облегна на стената. - Как така? Там беше пълно със стражи?

- Улучили са го със стрела през прозореца - обясни войникът. - Майсторски изстрел. Бранко влязъл да провери дали спи и го намерил мъртъв. Кавханът страшно се ядоса, като разбра какво е станало. Само да го бяхте чули как крещеше - важно добави стражът, обърна се и тръгна към другия край на тесния коридор.

„Стрела през прозореца?! Не бях помислил за това!“, каза си писарят и като пиян се залута из коридорите на двореца.

Какво щеше да прави сега? Дукум със сигурност щеше да е побеснял от гняв. Това далеч не бе най-лошото! Последната брънка, която можеше да го насочи към убиеца, бе откъсната. Какво щеше да прави сега? Откъде да тръгне? Накъде да продължи?

Олюлявайки се, Климент се блъскаше във високите колони и каменните стени, без да усеща острите им ръбове. Дрехата му се скъса на ръкава, по страните му се стичаше пот, която се смесваше с прахоляка и бързо засъхваше. Продължаваше да си мърмори като луд под носа. Хората, които го срещаха, със страх се отдръпваха далеч от него.

Накрая стигна до най-вътрешната част на двореца. Тук, ограден от красиви бели стени, украсени със злато, се намираше главният храм на Тангра. Сърцето на хана и всички български родове. Центърът на двореца. Центърът на Плиска. Центърът на държавата. Може би дори центърът на Вселената.

Писарят никога не бе идвал тук. Бавно мина през красиво обкованата с желязо врата и приседна на една от пейките в малкия парк около светилището. Не знаеше дали има право да е тук и да смущава покоя на властелина на небето и светкавицата - великия безлик бог Тангра, първообраз на всичко.

Краткият престой на пейката изпълни душата му с покой. Подобно спокойствие беше усещал и в християнските църкви, които посети в Константинопол.

„Дали е така, защото мястото е свещено и около него витаят боговете? - запита се писарят. - Или когато идват тук, хората стават или се правят, че са станали по-добри? Или мястото е пропито с молитвите на вярващите? Или просто е тихо, прохладно и приятно?“

„Все едно! Хубаво е да има места като това. Боговете, които ги обитават, едва ли знаят колко жертви им принасят хората, защитавайки един или друг от тях - помисли тъжно писарят. - Но градината е чудесна, пейката - удобна, водата на фонтана - успокояваща. Трябва да реша какво да правя - Климент въздъхна тежко. - Истината е, че се провалих! Провалих се с гръм и трясък! Не открих нищо! Само се щурах насам-натам, задавах въпроси и не свърших това, което трябваше да направя. Защо ли въобще се захванах с тази история? Исках да блесна, да се избавя от скуката, да направя впечатление. Ако бяха натоварили някой друг с разследването, може би свещениците щяха да са живи, а убиецът - отдавна заловен. Ще отида при Дукум и ще му кажа, че се отказвам. Ще му кажа, че не мога да се справя!“

Писарят стана и бавно тръгна към изхода. Намираше се в края на малкия парк, когато чу, че някой го вика. На стълбите пред храма бе застанал мъж, облечен с дълги бели дрехи, който му правеше знаци с ръка.

Решил, че го викат, за да го порицаят, че е влязъл където не му е мястото, Климент се върна обратно.

Жрецът отдавна бе прехвърлил средната възраст, но въпреки това стоеше изпънат като струна. Дълга посивяла коса обгръщаше кръглото му лице с прав нос и сини очи. Бе обут с меки кожени сандали, на колана му висяха кожени кесии, в ръката си стискаше малък жезъл.

- Кой си ти? Какво правиш тук? - попита той и от тона, с който бяха задени въпросите, Климент разбра, че няма за какво да се притеснява.

- Аз съм Климент, писар от крепостта - представи се той и се поклони. - Съжалявам, че наруших покоя ви и покоя на Тангра. Тръгвам си веднага.

- Гледам те от известно време, Клименте, писарю от крепостта - каза жрецът с усмивка. - Не изглеждаш много щастлив. Бих искал да ти помогна. Аз съм Баян, главният жрец на Тангра.

- Много ви благодаря, но не можете да ми помогнете -отговори писарят и се поклони още по-ниско, хиляди пъти съжалявайки, че бе влязъл в светилището на Тангра. -Забърках се в неща, в който не трябваше да се забърквам. Поех задача, която не мога да изпълня.

Баян се усмихна.

- Няма неизпълними задачи! Има изпитания, които трябва да се преодоляват. Някои - по-големи, други - по-малки - жрецът се усмихна и протегна ръка към Климент. - Дори да мислиш, че си загубил, може би си спечелил. Това знае само Тангра - жрецът се поклони, след като произнесе името и Климент несръчно го последва. - Не ни ли учи той, че светът няма граници?

- Но има хора, които биха се справили по-добре от мен. Ако Дукум бе избрал някой друг...

- А-а-а, Дукум - върховният жрец на Тангра слезе по стълбите, подхвана Климент за лакътя и го поведе към същата пейка, на която бе седял преди това. - Щом кавханът ти е възложил нещо, значи със сигурност можеш да го направиш. Той много рядко греши в преценките си!

Климент мълчеше.

- Всеки човек е неповторим, Клименте, писарю от крепостта! Така ни е сътворил великият майстор на Вселената - Тангра. Или Христос. Или някой друг, ако изповядваш различна религия. Щом Дукум е избрал теб, значи ти си човекът, способен да се справи с възложената задача. Другите хора са за други неща. Ти си тук и сега имаш работа за вършене. Единственото, което ти трябва, е малко повече вяра в себе си.

- Но аз не знам как! Не знам какво да направя! Не знам откъде да започна!

- Разбира се, че знаеш! - жрецът стана. - Поседи още малко на пейката, разходи се из градината, послушай водата на фонтана. Може Тангра да ти проговори. Или сам да намериш отговори на въпросите, които си задаваш. Ако не, поне ще поотпочинеш. А сега ме извини, но ще те оставя. И двамата ни чака работа.

Климент остана на пейката, загледан в отдалечаващия се жрец. Дали ако знаеше каква е неговата задача, Баян пак щеше да е толкова настоятелен да му помага? Да подкрепя хора, заплашващи неговия Бог? Дали ако знаеше това, първожрецът на Тангра щеше да се отнесе с разбиране към човек, който помага на враговете му?

Климент се засрами от мислите си.

Едва ли Баян не знаеше какво се случва в Плиска. Засрамен от подозренията си към мъжа, искащ да му помогне, Климент се запита какво ли би направил на негово място. Представи си, че разказва историята за своите премеждия на великия жрец. Как Дукум го е извикал, как му е възложил задачата. Усмихна се, като се сети как си беше купил меча на пазара. Разказът се обърна към самия него, припомняше си случки и разговори, спомняше си ситуации и думи, на които не бе обръщал достатъчно внимание досега.

Климент дълго крачи из двора на храма. Не усети как денят си отива, въздухът се разхлажда, а небето се обсипва със звезди. Накрая спря, обърна се към храма и се поклони. След което бързо напусна градината.

* * *

Великият боил Дукум бе ядосан, изнервен и притеснен. На главата му се струпваха все повече неща, които не вървяха в добра посока. Неспособността да се справи бързо и категорично с убийствата, след като лично се бе ангажирал с тях, можеше да окаже сериозно влияние върху положението му в двореца. Останалите боили от съвета вече открито му отправяха въпроси. Засега те звучаха закачливо, но Дукум много добре знаеше колко бързо нещата могат да се обърнат. Ако не се справеше с няколко християнски убийства, как щеше да се справи с държавата и водената от младия хан политика?

Боилите в съвета не обичаха кавхана. С радост биха видели как пада, за да може някой от тях да заеме мястото му на втори човек в държавата. За да стане това, той трябваше да покаже сериозна слабост, да отвори пробойна, през която да го атакуват. И точно това се случваше сега.

Дукум примлясна ядно и разтърка бръсната си глава.

След смъртта на Пресиян мнозина очакваха Дукум да се противопостави на Борис, дори може би да поиска да стане хан. Имаше всичко необходимо за това - и власт, и влияние, и сила. Имаше и прекрасен повод, който никой нямаше да оспори. Всички охотно щяха да застанат зад него, ако се бе обявил против младия хан и неговото увлечение по християнството.

Но великият боил бе избрал друг път. Предпочиташе да дърпа конците в сянка, да направлява страната и политиката, без да е на първа линия. Засега се бе справял успешно.

Засега!

Убийствата все повече подкопаваха почвата под краката му. Последното - вътре в крепостта, щеше да предизвика много неприятни въпроси. Въпроси, на които Дукум не искаше да отговаря.

„Трябва да заловим убиеца колкото се може по-бързо! - повтори си той за кой ли път. - Дали не сбърках, като натоварих писаря с тази задача?“

Въпреки че бе ядосан на Климент, Дукум знаеше, че няма за какво да го вини. Той бе постигнал неочаквано много за кратко време, въпреки липсата на опит. Откритието, че има връзка между убитите, както и между Картак, Грод и може би Алзек, сигурно щеше да доведе до разкриването на престъпника.

„Но кога? Кога?!“, недоволстваше Дукум.

Дразнеше го и фактът, че Климент е изчезнал. Никой не знаеше къде е проклетият писар! Дукум бе пратил да го търсят, но засега без успех.

„Само да не са убили и него! Ще е ужасно неприятно! Всичко ще трябва да започне отначало, а нямам никакво време. Дано е жив! Ще му сложа охрана! Трябваше досега да съм го направил“, ядоса се сам на себе си кавханът и продължи нервно да обикаля стаята.

Най-накрая вратата се отвори и без да спазва никакво приличие, Климент влетя в стаята.

- Клименте! Къде, по дяволите, ходиш!? - развика се от облекчение Дукум. - Свещеникът, когото пазехме, е убит! Не знам дали ти е известно това! Вместо да се мотаеш напред-назад и да си губиш времето, можеше да свършиш някаква работа! Вече почвам да съжалявам, че ти възложих тази задача!

Климент седна на един стол, точно срещу гневния боил, погледна го с блеснали очи и каза:

- Знам кой е убиецът!

- Какво? - не можа да повярва Дукум. - Кой?

- Не искам да обвинявам никого, без да съм напълно сигурен. Както ми поръчахте - отговори усмихнато Климент. - Трябва да проверя още няколко неща, но съм уверен, че съм на прав път.

- Какво мислиш да правиш? - попита кавханът.

- Искам да отида до Дръстър. Утре.

14

На другия ден Климент стана рано. Слънцето още не бе изгряло, но писарят се чувстваше бодър и изпълнен с решителност. Дори предстоящата езда не можеше да помрачи настроението му. Бранко бе обещал да намери някоя добродушна кобила с широк гръб, върху която да се чувства удобно.

Горящ от нетърпение да докаже теорията си, писарят излезе на двора. Нощта бе ясна, хладна и приятна. От изток вече се виждаше наближаването на новия ден. Тук-там от съседните дворове се чуваше пеенето на петли.

Климент изми ръцете и лицето си със студена вода от кладенеца, загърна се с наметало и зачака.

Не след дълго по улицата се дочу чаткане на копита. Двама войници, водещи трети кон, бавно се придвижваха, оглеждайки околните сгради на светлината на факли, които всеки един от тях държеше в ръка.

И двамата бяха в пълно бойно снаряжение. Мечове висяха на хълбоците, колчани със стрели се поклащаха на гърбовете им, извити лъкове бяха закачени отстрани на седлата, заедно с две копия - дълго и късо. Кръгли дървени щитове завършваха въоръжението.

- Насам! Насам! - размаха ръце писарят и изскочи от двора на странноприемницата.

Войниците спряха и го загледаха внимателно.

- Ти ли писарят Климент? - попита единият от тях, като леко подръпваше юздите на третия кон.

- Аз съм - отговори той и вдигна ръката с пръстена на Дукум. - Този кон трябва да е за мен. Помогнете ми да се кача.

Войниците се спогледаха учудено, леки усмивки заиграха по устните им, но не казаха нищо.

- Няма да се правя на важен. Нищо че нося пръстена на кавхана - каза Климент. - Не мога добре да се крепя на седлото, мразя да яздя и е сигурно, че ще създам много ядове както на вас, така и на коня под мен. Моля ви предварително за извинение. Пътуването ще е бавно и аз ще съм причината за това - писарят погали кобилата по муцуната и й даде предварително приготвена ябълка.

- Хубаво е, че ни казваш това! - усмихна се единият от войниците и скочи от коня.

- Ако и нас почерпиш с нещо, няма да обърнем внимание на бавната ти езда - засмя се и другият. Тримата спътници внезапно почувстваха близост помежду си.

- Ще ви почерпя, но нека първо стигнем Дръстър - обеща Климент.

- Праща ни Бранко. Аз съм Кубер, а това е Кумер. Братя сме - поясни първият войник.

- Конят ти, или по-скоро кобилата ти, е спокойна и добра. Върху нея ще се чувстваш като в кревата си - добави Кумер. - Качвай се спокойно, аз ще държа юздите. Ако трябва, подпри се на мен. Не се притеснявай за нищо. От този момент нататък си под наша закрила.

- Със сигурност ще ми трябва - измърмори Климент и сложи крак в едно от стремената.

Качването бе лесно. Язденето също не представляваше проблем. Кобилата бе доверчиво животно, с голям плосък гръб. След като преминаха рова, ограждащ Външния град на Плиска, Климент рискува да я удари леко с пети и тримата конници се понесоха в галоп.

Пътуването бе приятно. Кубер и Кумер се оказаха забавни събеседници, които, почувствали веднъж, че писарят няма да се прави на важен, му разказаха забавни казармени истории и случки. Климент от своя страна ги позабавлява с разкази от времето, когато бе учил в Магнаурската школа, и със солени шеги от стаята на писарите.

След около час и половина Кумер обяви почивка, скочи от коня и извади от дисагите хляб, сирене, осолено месо и маслини.

- Бяхме я приготвили за себе си, но нямаме нищо против да споделим закуската с теб - каза той, докато брат му кимаше уверено.

Разделиха си продуктите, насядаха на земята и започнаха да закусват под лъчите на изгряващото слънце. Климент никога не се бе чувствал толкова спокоен и доволен. Искаше му се да заплаче от радост и някакво непознато облекчение, но не преставаше да се усмихва, загледан в своите спътници.

След като приключиха с храната, Кумер се изправи и запя весела песен. Качиха се отново на конете, подкачайки го за фалшивото изпълнение, и продължиха пътя си.

Малко след като бяха тръгнали отново, Климент неочаквано изпита усещането, че някой ги наблюдава. Спря и се огледа от гърба на кобилата. Слънцето отдавна бе изгряло, Плиска се бе стопила в далечината. Тримата конници стърчаха самотни в полето. Докъдето стигаше погледът, не се виждаше никой.

Въпреки това усещането не напускаше Климент. Той го сподели с двамата братя, които го възприеха на шега, но все пак започнаха да се оглеждат по-често. Не сваляха ръце от дръжките на мечовете си. Кубер извади своя лък и го постави със заредена стрела на седлото.

„За всеки случай!“, каза той, но опитът за шега не се получи. Разговорът естествено се прехвърли върху това кой би могъл да следи писаря. Климент разказа на придружителите си всичко, което знаеше за убитите свещеници. На няколко пъти братята се споглеждаха един друг и кимаха утвърдително с глава.

- Кой в каквото ще да вярва, но тези неща не са хубави. Не е редно хората да се избиват помежду си заради боговете, на които се кланят. Аз съм последовател на Тангра, но не бих се бил с някого заради това, че почита друг бог. Ако все пак реша, ще го направя честно - човек срещу човек, меч срещу меч - каза Кубер, след като Климент свърши разказа.

Брат му мрачно поклати глава в знак на съгласие. Първоначалното настроение се бе изпарило. Тримата яздеха мълчаливо, всеки погълнат от собствените мисли, и внимателно оглеждаха околността.

Постепенно гледката се промени. Полетата се смениха с нагънати хълмове, тук-там се виждаха малки горички. Планината идваше все по-близко. Стигнаха до тясна каменна клисура, покрай която растяха гъсти дървета, хвърлящи тъмни сенки върху тримата ездачи. Конете не харесаха мрачното място, неспокойно зацвилиха и почнаха да въртят глави.

„Идеално място за засада - помисли си Климент. - Ако някой ни следва, за да ни нападне, тук е идеално!“

- Добре ще е да минем по-бързо! От другата страна на клисурата има малък гарнизон с войници. Те ще дойдат с нас до Дръстър - обяви Кубер.

- Аз ще те водя - Кумер прокара коня си пред този на Климент и го хвана за юздите. - Ти просто се дръж за седлото и внимавай да не паднеш - нареди войникът и тримата бавно навлязоха между скалите.

Камъните на няколко пъти накараха кобилата да се подхлъзне и Климент рязко политаше в една или друга посока, а веднъж щеше да се претърколи назад през гърба на животното.

Това го спаси.

Стрелата, която трябваше да го уцели в гърба, само одраска ръката му и падна на земята. Несъзнаващ какво точно става, писарят се обърна към спътниците си.

Кумер нямаше късмет като него. С тъп звук между плешките му се заби стрела с дълго паче перо. От устните на войника бликна кръв, той се наклони напред, но не падна от коня, здраво задържан от стремената и седлото.

Усетила миризмата на кръв, кобилата на Климент наведе глава, запръхтя и препусна с всичка сила напред, без да следва командите на ездача. Писарят с неуспех се стремеше да спре животното, правейки отчаяни опити в същото време да извади меча си.

- Бягай! Не спирай! - извика му някъде отзад Кубер.

Войникът бе видял посоката, от която дойде нападението, пусна една стрела натам и прикрит зад щита си, атакува с изваден меч.

Сатанински вик проехтя в клисурата и накара Климент да се обърне назад въпреки бясно препускащата кобила. Преди животното да го отнесе между скалите, писарят видя галопиращия Кубер. Към него, вдигнала високо дълъг меч в ръка, се носеше загърната в черно фигура. Лицето й не се виждаше добре, но дори отдалеч Климент ясно различи извитите, пробождащи небето рога.

Писарят остави кобилата сама да избира пътя. Бе сигурен, че няма да може да направлява животното при тази скорост, затова се вкопчи колкото се може по-силно в гривата и призова всички богове на небето да спасят него и останалия назад войник.

След няколко минути бясно препускащият кон излетя от клисурата и се втурна между хълмовете, ширнали се пред него. Свободното пространство и свободата, която й даваше Климент, успокоиха кобилата и тя позабави ход. Писарят се осмели да подръпне юздите и животното послушно се подчини.

Стараейки се да не забавя ход, Климент се устреми към очертаващите се в далечината постройки. Това без съмнение беше гарнизонът, за който му споменаха двамата братя.

Изпотеният кон и крещящият му ездач не смутиха особено стражата на твърдината. Виждайки отдалеч, че писарят е сам и няма оръжие, от малкото укрепление към Климент се насочиха няколко ездачи, които с лекота биха могли да се справят с него.

Писарят бе въведен в казармата. Около него веднага се образува тълпа от развълнувани мъже. Убеждавайки се, че е приятел, войниците с любопитство изслушаха какво ще им каже. След като разбраха, че двама техни другари са в беда, няколко от тях се метнаха на конете и полетяха обратно по пътя да проверят какво се е случило. Климент изяви желание да отиде с тях, но бе спрян меко и категорично от началника на гарнизона.

- Явно ти си бил целта на атаката - изтъкна му безупречната си логика той. - Не мога да рискувам да ти се случи нещо, ако се върнеш обратно. Не искам и да си помисля на какви мъчения ще ме подложи Дукум. Не, писарю, ти ще изчакаш завръщането на хората ми, а дотогава бъди мой гост. Ела да се подкрепиш с глътка вино.

Разбрал, че е безсмислено да спори, писарят последва началника на гарнизона в малката му чиста и оскъдно подредена канцелария. Там получи чаша вино, която изпи с благодарност, и мек хляб, току-що изпечен в казармените пещи, сирене и маслини. Въпреки че бе закусвал скоро, Климент изяде всичко под одобрителния поглед на домакина, който мълча, докато писарят се хранеше.

- Кажи ми какво точно се случи, след като излязохте от Плиска до нападението - попита началникът на гарнизона, когато Климент приключи със закуската.

Писарят послушно му описа всичко от тръгването от столицата. Разплака се, докато разказваше как бе убит Кумер. Само час преди това двамата си бяха разменяли шеги и се бяха смели с глас на фона на изгряващото слънце.

Военният замислено изслуша разказа, потърка брадичката си с юмрук и каза:

- Който и да ви е нападнал, трябва да ви е проследил от Плиска. Наоколо няма разбойнически банди. Още преди година се погрижихме за последната от тях. Ако е бил съгледвач на куманите или печенегите, е щял да се върне да извика своите, вместо да рискува да ви нападне сам. Макар да е бил в изгодна позиция, той е бил един, а вие - трима. Със сигурност е някой, който ви е проследил. Някой, който, прости ми, че ти го казвам, писарю, много иска да те види мъртъв!

Климент потрепери и кимна с глава. Вече сам бе стигнал до същия извод. Дяволът, който избиваше свещеници в Плиска, сега бе взел него на мушка.

Войниците се върнаха малко след обяд. Дойдоха бавно и по унилите им физиономии писарят разбра, че нещата в клисурата едва ли са се развили добре след неговото бягство. Заедно с началника на гарнизона слязоха да ги посрещнат на двора.

Използвайки копията като пръти, войниците бяха направили походни носилки между конете. Стиснал зъби, Климент видя мъртвите тела на двамата братя, които бе срещнал рано сутринта.

Стрелата бе извадена от гърба на Кумер, кръвта му се беше съсирила. Лицето на Кубер беше жестоко разсечено през челюстта, но Климент не отвърна глава, въпреки че му се гадеше от грозната гледка.

Пристъпи напред, взе окървавения меч на убития, който войниците бяха поставили в носилката до тялото, свали ножницата от кръста му, прибра оръжието вътре и го закачи на собствения си колан.

- Заклевам се да отмъстя за теб, Кубер! - каза тихо писарят. - За теб също, Кумер! Заклевам се да отмъстя!

Климент се обърна и срещна одобрителния поглед на началника на гарнизона. Военният се приближи, стисна го за рамото и каза:

- Постъпи правилно, писарю! Днес ще останем тук, ще си починем и ще се подготвим за похода. Утре ще тръгнеш заедно с 20 от хората ми, които така или иначе отиват в Дръстър за провизии. След това още толкова от войниците ми ще те придружат обратно по пътя до Плиска. Тази нощ ще удвоя постовете, така че да можеш да си почиваш спокойно. Не се притеснявай от нищо. Оттук нататък си под моя закрила!

Писарят кимна с глава, стисна силно устни, припомняйки си, че същите думи бяха използвали и двамата братя. Благодари на домакина, отиде до отредената му стая, легна в кревата и не стана до сутринта. Не излезе дори когато чу пращенето на погребалните клади, на които изгаряха доскорошните му другари.

15

Пристигнаха в Дръстър без произшествия. Войниците, които бяха приели задачата си присърце, охраняваха писаря дори в пределите на града. Част от тях го съпроводиха до двореца на ханския наместник и привлякоха множество любопитни погледи.

Климент прекара целия ден в библиотеката на крепостта. Внимателно разглеждаше подредените в кожени кутии свитъци от изтеклите години, докато намери това, което търсеше.

Потвърждението на подозренията му не успя да промени потиснатото настроение. Слънцето продължаваше да свети, птичките - да пеят, над града подухваше приятен бриз, идващ от Дунав, но Климент усещаше всичко това през призмата на собствената си болка.

Като че ли някой бе изгасил светлината в неговата душа, бе седнал на гърдите му и му пречеше да диша свободно. Същият някой, който бе убил християните, двамата весели братя Кумер и Кубер, а заедно с тях и част от душата на писаря.

„Дали ще продължи така цял живот? - питаше се Климент, докато крачеше обграден от войниците из улиците на Дръстър. - Дали ще чувствам болката, докато умра? Дали ако разоблича убиеца, слънцето пак ще почне да свети? Едва ли! Чувствам се толкова слаб. Искам само да легна и да спя“.

Внимателно отклони поканата на ханския наместник за вечеря, прибра се в казармата, където бяха разквартирувани войниците, зави се през глава с наметало и веднага заспа. Събуди се след няколко часа. Усетил настроението на Климент, началникът на укреплението го заведе да се изкъпе, докато конете си отпочинат. След това двамата седнаха да обядват в мълчание, пиейки разредено вино.

На тръгване писарят благодари сърдечно на добрия си домакин. Обеща да го похвали пред Дукум, което накара военния да се изчерви от удоволствие, и пое обратно към Плиска. Връщането бе бавно и отегчително.

Не си го бе представял по този начин. Беше мислил, че ще е зареден с енергия, сигурен в разкриването на убиеца, готов да действа, преливащ от радост.

Сега беше изпълнен само с тъга, но колкото повече наближаваха столицата, толкова повече усещаше леденото спокойствие, с което щеше да се изправи пред убиеца, пред Сатаната, и да го разобличи.

- Време е да си платиш, убиецо! Време е да си платиш! - повтаряше тихо Климент, докато отрядът влизаше в крепостта.

Дукум, разбира се, го чакаше с нетърпение.

Не се впечатли, когато Климент разказа как са загинали двамата му спътници. Кавханът бе недоволен само от факта, че писарят е предприел рискованото начинание, без да каже какво подозира.

- Сърцето ми изтръпна, като разбрах какво се е случило. Не можах да мигна, докато не ми казаха, че си невредим. Какво щеше да стане, ако те бяха убили? Кой щеше да разреши загадките? Кой щеше да хване убиеца? - питаше раздразнено Дукум.

От тези думи Климент разбра, че самият той е без значение за кавхана. Беше важно само да изпълни поставената задача, да разреши проблема. Какво костваше това на тези, които бяха въвлечени в разиграването на историята, нямаше значение, щом в крайна сметка Дукум постигаше своето.

Климент не се разсърди. Преди няколко дни щеше да се чувства пренебрегнат от подобно отношение, да се цупи и нервничи, но сега не беше така. Писарят разбираше и се съгласяваше с Дукум. Той не можеше да постъпва по друг начин. Климент трябваше да разкрие истината. Кавханът трябваше да се грижи за реда в държавата. И двамата вършеха това, за което бяха отговорни. С цената на всичко.

- Е? - очите на Дукум горяха от нетърпение.

Климент кимна с глава:

- Предположенията ми се потвърдиха. Знам кой е убиецът!

- Кой?

- Ще кажа името след час, в тази зала. Пред ханския съд. Сега искам да си почина и да се освежа от пътя. Моля ви да извикате Алзек, Картак, Грод, Заул и Наум. Вземете им оръжията и подредете войници да пазят. Няма да е лошо чигатът Бранко да ни пази вътре в стаята.

- Почнал си да издаваш заповеди дори на мен, Клименте - Дукум понечи да се противопостави на писаря, да му заповяда да говори, но се овладя навреме. Не бе станал кавхан и председател на съвета на боилите с нетърпение. Махна с ръка и обяви. - Така да бъде! Нека да са два часа! Подготви се и си почини добре. Аз ще имам грижа за останалото. Имам само една молба: Ползвай моите покои и не напускай пределите на двореца.

Климент се поклони и напусна стаята.

Пред входа го чакаха двама войници, които мълчаливо го съпроводиха до стаята му. Дукум се бе подготвил предварително за всичко.

Писарят се изтърка внимателно в банята, изми се и се преоблече. Хапна малко плодове и съпровождан от двамата охранители, излезе да се поразходи из двореца.

Този път знаеше къде точно отива. Насочи се към центъра на двореца, там където бе срещнал върховния жрец. Може би той щеше да разсее неговите тревоги, да разведри душата му, както бе успял миналия път.

Завари градината празна и седна на същата пейка, на която бе стоял и преди. Погледа старателно окосената трева, послуша ромона на фонтана и песента на птиците. Загледан в малкия спретнат храм, който се издигаше в средата на градината, Климент се запита дали боговете знаят какво правят хората от тяхно име на земята. Дали, ако излезеха за малко от светилищата си, нямаше да се ужасят от това, което се случва. Дали хората се избиваха, за да защитят Боговете или себе си? И имаха ли те нужда от защита, след като бяха богове?

Климент се замисли за убиеца и се почувства още по-потиснат. Човек като всички останали, той бе извършил ужасни неща.

„Само ако имаше някакъв белег, нещо, по което подобни хора можеха да бъдат различавани от останалите“, мислеше мрачно писарят. Но знакът бе дълбоко в душите им, под повърхността. Налагаше се да бръкне там, за да го извади и покаже на всички.

Разбрал, че жрецът на Тангра няма да се появи, Климент стана и напусна светилището.

„Така може би е по-добре! - помисли си той. - Решението за това, което предстои, ще е само мое“.

* * *

В кабинета на Дукум го очакваха.

До стените бяха наредени столове, а на тях седяха извиканите по желание на писаря хора. Масата бе преместена в един от ъглите, свитъците и пергаментите ги нямаше.

Липсваха и оръжията, които Дукум обикновено държеше около себе си. За сметка на това на стената, пред която седеше кавханът, бяха окачени сребърен щит със знака на Тангра и две кръстосани копия с конски опашки. От двете страни на Дукум, на високи столове, заметнати с кожи, седяха други двама боили. Климент не ги познаваше. На гърдите им висяха тежки златни огърлици, показващи, че са членове на ханския съд, по пръстите им проблясваха пръстени.

Прав зад тях, с ръка върху меча, се извисяваше чигатът Бранко. Той свойски намигна на Климент при влизането му. Останалите бяха невъоръжени.

Тук беше Алзек, с превързана глава и кръвясали очи, който гледаше пренебрежително останалите.

Главният библиотекар Наум уплашено се озърташе, несвикнал да се намира в подобна компания.

Картак и Грод си шушукаха нещо, но млъкнаха щом писарят се появи и го загледаха с неприкрита омраза.

Смилян седеше спокойно, очите на Заул зорко следяха всичко наоколо. Славянинът подръпваше брадата си, чудейки се откъде може да дойде бедата.

Тук бе дори византиецът Атанасий. Пременен в дълга зелена роба, той гледаше усмихнато, сякаш е поканен на вечеря.

„Откъде ги намира тия грозни дрехи?“, запита се Климент, докато сядаше на единствения останал незает стол.

Дукум вдигна ръка и всички погледи се приковаха в него.

- Събрали сме се тук - започна той, - за да изслушаме Климент, писар от двореца. По мое нареждане той разследва убийствата на християнски свещеници, случили се през последните дни в Плиска. Ако бъде доказано кой е виновникът, той ще бъде съден от намиращия се тук съд -Дукум посочи с ръка другите двама боили, които кимнаха мрачно от мястото си. - Писарю, слушаме те!

Климент пое дълбоко въздух, стана и пристъпи напред.

- Както вече бе казано - започна той, - бях натоварен от кавхана Дукум да разследвам убийствата. Първо на християнския свещеник Закарий. След него бяха убити още петима свещеници и двама войници. Дукум предполагаше, че това е заговор, имащ за цел да насъска славяните срещу българите и да отслаби позициите на хана. Заговор, ръководен от някой достатъчно високо във властта, който да има изгода от него. Като Алзек. Или Атанасий. Или друг.

- Ха-ха! - изсмя се византиецът.

Алзек не каза нищо.

- И двамата могат да извлекат полза от убийствата и отслабването на Борис. За Византия България ще бъде много по-лесна мишена, ако е разединена. Алзек мрази хана още от времето, когато е бил наместник на Дръстър. И, което е много важно - ненавижда и християните. Организирал е последните големи гонения срещу тях. Членувал е в тайната организация „Отмъстителите на Тангра“, избивали християни и техните свещеници. Съвсем лесно е било за него да използва старите си връзки и да започне отново.

- Това са глупости! - изсъска Алзек и понечи да скочи на крака, но Дукум го спря. - Не само аз съм против християните! Бях разследван за случилото се в Дръстър и се установи, че заповедта на хана не е дошла навреме. Бях наказан и изтърпях наказанието. Глобата ме разори! Няма да оставя някакъв писар да ми отправя нелепи обвинения!

- Мълчи! - заповяда Дукум. - И остави Климент да говори! Ако си виновен, ще отговаряш наравно с всички останали! Никой в тази стая не се ползва с привилегии, независимо какъв ранг има!

Стиснал силно юмруци, почервенял от гняв, Алзек се облегна назад.

- И така - продължи Климент, - Алзек бе намерен много близо до черквата, в която изгоря Керк. Боилът бе открит с меч и факла в ръка. Какво е правил там? Каза, че е изчезнал да се разхлади през нощта и някой го ударил по главата. Това едва ли е вярно. Никога не съм виждал аристократ да се разхожда сам, камо ли нощем. Едва ли човек като него би извършвал убийствата лично. Имал ли бе помощници Алзек? Разбрах и друго: началникът на Южната порта Картак и приятелят му от нощната стража Грод са били членове на „Отмъстителите“. Грод бе намерил друг от убитите свещеници - Павел. И отново го бе намерил сам, въпреки че е трябвало да бъде с някого от войниците си. Картак е напуснал своя пост в нощта, когато е бил убит Закарий. Не помни кръчмата, в която е бил. Приятелите, с които се е срещнал, много удобно са напуснали Плиска на другия ден. Тримата се познавали от членството в „Отмъстителите на Тангра“. Били са близо до мястото на престъплението. Не знаех само какъв мотив имат да убиват проповедниците. Тогава открих нещо друго. Убитите имаха връзка помежду си. Познавали са се в миналото. Всеки един от тях бе дошъл от Дръстър. Там Алзек е бил наместник на хана! Там е ръководил последните големи гонения на християни.

- Защо ми е да избивам християни тук, в Плиска?! Този човек не знае какво говори! - Алзек се бе изпънал на стола, видимо пребледнял. Картак и Грод гледаха писаря като в транс, устите им се затваряха и отваряха, без да могат да кажат нищо, кокалчетата на пръстите им бяха побелели от силата, с която стискаха облегалките.

- Алзек мрази християните. Не обича хана, защото го е наказал за извършеното в Дръстър с глоба, а тя, както сам ни каза, го е разорила. Познава членовете на „Отмъстителите“ и може много лесно да ги организира под своя команда. Алзек вижда в Плиска изплъзналите му се навремето в Дръстър свещеници. Не може да устои. Хем ще ги избие, хем ще си върне на хана. Свързва се с Картак и Грод и убийствата започват. Причакват първите двама свещеници, без никой да обърне внимание. Картак отива до черквата на Закарий, намираща се близо до Южната порта, и скрит под маската на дявол, го съсича с меча си. Грод убива Павел, като го пресреща на излизане от двореца. Заедно причакват Керк, завързват го и Алзек запалва черквата. Няколко от жертвите са пронизани със стрели. Началникът на нощната стража е изкусен стрелец с лък. Убедих се в това с очите си. Последният свещеник, Никифор, който бе затворен в кулата на двореца, бе убит след майсторски изстрел с лък. Едва ли някой друг освен Грод може да направи нещо подобно.

Внезапно Грод скочи и преди някой да успее да реагира, се хвърли към великия боил.

- Не съм аз! Не съм аз! - повтаряше неистово той, опитвайки се да хване ръката на Дукум. - Не съм убивал тези хора. Кажете им! Не съм аз! Трябва да ми повярвате!

- Тях ли обвиняваш, Клименте? - попита кавханът, като отблъсна военния. Леденият му глас прокънтя из помещението. - Обвиняваш ли Алзек, Картак и Грод?

- Няма никакво доказателство за предположенията си! Само голи приказки! - обади се неуверено Алзек.

- Не обвинявам никого - отговори тихо Климент. -Засега. Казвам ви как се подреждаха мислите ми. И какви изводи си правя. Вие сте ханският съд.

- Върни се на мястото си, Грод! - заповяда Дукум. - Следващия път, в който се намесиш, без да бъдеш поканен, виновен или не, ще бъдеш жестоко наказан.

Кълнейки се, че е невинен, началникът на нощната стража се върна обратно и седна на стола си. Седящият до него Картак гледаше встрани.

- От друга страна, смути ме фактът, че кавханът Дукум също е бил член на „Отмъстителите на Тангра“. Нещо, което не бе споделил с мен. Защо?

- Какво?! - викна Дукум и скочи на крака. - Внимавай какви ги дрънкаш, Клименте!

- Никой в тази стая не се ползва с привилегии, независимо какъв пост заема - припомни му ехидно Алзек и развеселено погледна писаря.

- И така, Дукум не ми каза, че е бил член на „Отмъстителите“. Защо? - повтори въпроса Климент. - Той би могъл да извлече много от убийствата и създалата се обстановка. Би могъл да свали хана под претекст, че настройва християните срещу българите и заплашва държавата. За него би било още по-лесно да организира Картак и Грод.

- Аз ти възложих разследването! Аз ти дадох пръстена си! Защо ми е притрябвало да го правя? - лицето на Дукум бе потъмняло от гняв.

- Именно! За да можете да ме контролирате. Мен, неопитния писар. Това е чудесно обяснение на странния факт, че за толкова важно разследване избрахте мен, а не някой по-опитен. Да не говорим за респекта, който изпитвам. С мен нямаше да имате проблеми! Щяхте да знаете докъде съм стигнал, да ме контролирате и да ме насочвате както пожелаете!

- Ако това са твърденията ти, Клименте, значи си глупак! - Дукум бе възвърнал своето спокойствие.

- Установих и още нещо - продължи невъзмутимо писарят. - Заедно с „Отмъстителите на Тангра“ е съществувала друга организация, християнска, която й противодействала. Казвала се е „Невинните“, а седящият тук Заул е бил неин член и един от ръководителите й.

Славянинът мрачно кимна.

- Това беше самозащита. Водеше се война и ние трябваше да се предпазим.

- „Невинните“ не винаги са били толкова невинни -продължи писарят, - те също са убивали, отначало като защита, след това по своя преценка. Странното в случая е, че Заул също е дошъл от Дръстър. Всичко започва там. С последните кланета. Заул ми разказа, че преди тях няколко християнски свещеници са били арестувани и измъчвани в подземията на двореца. След това Алзек и хората му ударили и знаели точно къде и кого да търсят. Били избити мнозина. След появата на Бранко и усмиряването на града арестуваните свещеници се заклели, че не са предали никого. Заклели се с най-тежки клетви, че са невинни. Повярвали им. Или поне така им било казано. Но след това същите свещеници са избити в Плиска. Не е ли странно това съвпадение, Зауле? Може би все пак не сте им повярвали. Или по-късно сте открили нещо, което ги уличава?

Славянинът тежко поклати глава.

- И аз си мислех за същото. Когато ми каза, че Дяволът е по петите им и ги избива, се замислих дали не е някой от нашите. Някой, който не им е повярвал. Съвпадението бе прекалено голямо, за да е случайност. След това размислих и се отказах от тази идея. Наистина, ние ги подозирахме, но само заради това не бихме убили. Вярно е - отнасяхме се по-хладно с тях и ги избягвахме, но те си намериха други последователи. Не бихме ги убили. Освен ако е някой луд.

- Не е луд. Престъпленията са прекалено внимателно планирани, за да са родени от болен мозък. Можеше да е Алзек или Картак и Грод, също и Заул, дори кавханът Дукум. Но имаше някои притеснителни несъответствия. До запалената черква, където намериха Алзек, точно преди да припадна, видях фигура с маска на дявол. Това не бе Алзек. Маскираният беше много по-висок и широкоплещест от него. Човекът, който подготвя труповете в Подземния дом, ми каза, че убийствата са извършени от висок и силен мъж. Боилът не е такъв. При първите две убийства Картак и Грод са били в гарнизоните си. Проверих и го установих със сигурност. Заул трудно би разбрал, че свещениците са дошли в Плиска. Скоростта, с която бяха извършени последните убийства, ме наведе на мисълта, че те са извършени от някой, който разполага със съвсем точна информация за набелязаните жертви. Той е знаел дори кога Павел ще дойде в двореца, за да го причака на връщане. Тънех в пълно неведение и догадки, не знаех по кой път да поема.

- Ами съвпаденията - Дукум нервно се надигна от стола си. - Сам каза, че не може да има толкова много съвпадения.

- Съвпаденията, да. Картак, Грод и Алзек наистина са извършвали престъпления, но не убийства. Реколтата е лоша през последната година. Цената на зърното, както ме уведоми дори собственият ми ханджия, се е вдигнала главоломно. В същото време на пазара периодично се появява зърно на по-ниски цени. Смилян, който управлява складовете, ми каза, че няколко от тях са били обрани. Това са правели Картак, Грод и Алзек. Обирали са ханските складове, за да забогатеят. Схемата им е действала перфектно. Алзек е имал нужда от пари, защото глобата, платена за извършеното в Дръстър, го е разорила. Картак и Грод са нямали нищо против да участват, още повече под закрилата на толкова високопоставена личност. Познавали са го от времето на „Отмъстителите“ и са му имали пълно доверие. Алзек им е осигурявал информацията и ги е прикривал. В къщата на боила има няколко скъпи предмета, появили се, както разбрах, напоследък. Трябва да видите какъв меч има! Всички те са били купени с парите от откраднатото зърно. За Грод, натоварен със задачата да пази зърнените складове, не е представлявало никакъв проблем да ги изпразни малко по малко заедно с приятеля си и още няколко посветени войници. След това са препродавали стоката на спекуланти на зърно. Самият аз замалко се разминах с един от тях при срещата им в „Златната грива“.

- Срещнахме се случайно! - Картак се обаждаше за първи път. - Казах ти вече - срещнахме стар приятел, когото не бяхме виждали отдавна.

- Така е! Просто пийнахме и си поприказвахме - подкрепи го и Грод.

- Тогава защо старият ви приятел внезапно се е сдобил с петдесетина чувала зърно, които е продал с добра печалба на пазара? Няма смисъл да отричате! Войниците на Бранко го издириха - чигатът учудено погледна писаря иззад стола на великия боил, но не каза нищо. - Вашият едър рус приятел с белег на бузата си каза всичко. Но дори и да не го бяха намерили, чувалите, които видях в караулните на Южната порта, са достатъчно доказателство. Станали сте достатъчно нагли и самонадеяни. Решили сте, че никой няма да ви заподозре, и не сте си направили труда да изхвърлите ханските чували. Те са още там - в караулното. Знакът на Борис ясно се вижда на тях!

- Ти си идиот! - извика Грод и скочи на крака, забравил предупреждението на Дукум. - Трябваше да ги изгориш!

- Мълчи, глупако! - ревна насреща му Картак. - Няма никакви чували! Не виждаш ли, че писарят ни подвежда!

- Няма чували, така ли? - объркано попита Грод, обръщайки се към Климент.

- Разбира се, че има! Бяха нахвърляни в един от ъглите заедно с други боклуци. Вероятно Картак е смятал да ги изгори, но е отлагал заради жегата. Можеш да ми вярваш, Грод! Не лъжа. Още преди няколко дни взех един от тях. Играта ви свърши! По-добре признай и моли за милост!

Грод гледаше като обезумял.

- Те ме накараха! Заплашиха ме, че ако не участвам, ще ме убият. Трябваше им човек при складовете. Всичко е точно така, както казва писарят. Алзек ни намери. Познавахме се от времето на „Отмъстителите“. Беше разорен и озлобен. Непрекъснато ругаеше хана и боилите, дори се заканваше да ги избие...

- Жалки измислици! - извика Алзек.

- Аз не исках да участвам, но Картак ме убеди. Боилът ни плащаше добре. Аз само отварях складовете и се грижех наоколо да няма никой от нощната стража. Нямаше пострадали.

- Не знам какво говори този човек, но нямам нищо общо с това! - Алзек също бе станал и пискливият му глас се извиси в каменното помещение.

- Тишина! - Дукум също се бе изправил. - Тишина! -кавханът трябваше да изчака, преди всички да млъкнат. -Кажи ми, Картак, прав ли е писарят? Много добре знаеш какво те очаква за кражба от хана. Ще бъдеш бичуван, душен, давен, след което тялото ти ще бъде разкъсано на четири. Или ще те побият на кол. Признай и ти обещавам бърза смърт. На теб и на приятеля ти. Ти си войник и не заслужаваш да умреш като крадец. Кажи истината! Прав ли е писарят?

- Прав е! - Картак гледаше пода, няколко жили се издуваха на врата му. - Непрекъснато имах чувството, че съм забравил нещо. Проклетите чували! Трябваше да ги изгоря веднага - военният вдигна поглед и огледа помещението. -Надявам се да удържиш на думата си, кавхане!

Дукум кимна.

- Това са лъжи! Лъжи! Лъжи! - Алзек бе възвърнал спокойствието си. - Как смеят двама войници да ме обвиняват мен, боила, участник във върховния съвет и бивш хански наместник?! Това, което казват, е лъжа! Моята дума срещу тяхната!

- Това ще решим по-късно! - намеси се за първи път един от двамата седящи до Дукум и тежкият му глас изпълни стаята. - Нека първо разберем дали на съвестта ти не тежат и други престъпления! Слушамете, писарю.

Климент, който по време на скандала беше седнал, стана отново. Изпитваше задоволство, че е успял да разобличи Алзек, Картак и Грод. Не се притесняваше от дребната лъжа за заловения прекупвач на зърно, която бе използвал. На съвестта на тримата тежаха множество ненаказани престъпления.

- Повечето неща бяха казани - продължи той. - Избитите свещеници са свързани помежду си с нещо, станало в Дръстър. Най-вероятно с разпитите преди последните гонения. Убиецът ги е познавал. Имал е мотив да им отмъсти. Начинът, по който ги е избил, показва, че ги е мразел много. Знаел е за „Отмъстителите“ или е бил свързан по някакъв начин с тях. Това обяснява маската, която е носил. Но кой е бил той? - Климент изгледа един по един насядалите. - Всеки можеше да е свързан с престъпленията. Накъдето и да погледнех, виждах възможности и варианти. След като разбрах, че убитите са свързани помежду си, се опитах да ги издиря. Надявах се някой от тях да ми каже къде да търся извършителя. Нямах успех. Убиецът ме изпревари. Керк беше изгорен в черквата си. Игнатий - застрелян, докато се опитва да избяга от Плиска. Никифор - улучен от стрела в кулата на крепостта. Никой от тях не успя да ми каже в коя посока да търся. И все пак един успя.

- Това е невъзможно! Мъртвите не говорят! - Смилян изрази мнението на останалите.

- Напротив! Говорят! След смъртта на Никифор в кулата разбрах кой е убиецът. После открих и мотивите му.

- Не съм аз! Признах за кражбата на зърното, но не съм убивал никого! Не само аз съм добър стрелец с лък - проплака отново Грод. - Има и други.

- Не съм казвал, че Никифор е бил убит с лък! - Климент огледа изумените физиономии на присъстващите.

- Дълго мислих какво се е случило в кулата. Опитвах да си представя момента на убийството. Но не можех. Нещо не беше наред. И накрая ми просветна. Осени ме озарение. Невъзможно е човек в стаята на върха на кулата да бъде улучен с лък отвън! Прозорецът е много нависоко. От него се вижда само небето. Няма място, от което да е пусната стрелата. Дори някой, който се цели напосоки, случайно да уцели прозореца, ще забие стрелата си в тавана.

- Тогава как... - попита Дукум.

- Много просто! Стрелата не е била изстреляна от лък. Убиецът я е държал в ръка, когато е пронизал с нея Никифор като с кинжал. В това няма нищо сложно, още повече че свещеникът е бил упоен и е спял. Убийството е извършил човек от двореца. Някой, който е посетил Никифор в килията му и го е убил! Някой, който го е мразел достатъчно, за да рискува да го премахне по този начин. Чигатът Бранко!

- Ти чуваш ли се какво говориш, Клименте! Мислех, че сме приятели! - военният бавно започна да пристъпва иззад столовете, стиснал дръжката на меча си.

- Бяхме, вярно е. Но вече не сме. Само ти си влизал онзи ден при Никифор. Само ти си можел да го пронижеш. Няма друг начин.

- И това ли са ти доказателствата? - засмя се Бранко. -Та ти нищо не разбираш от стрелба с лък.

- Но разбирам от физика и математика! Мога да изчисля траекторията, необходима на стрелата, за да мине през прозореца и убие Никифор! Това е невъзможно!

- И защо ми е да го правя? Та аз не го познавах - сърдито попита Бранко.

- Защото си го мразел! Мразел си Никифор и останалите свещеници от Дръстър. Мразел си ги с цялата сила на своето сърце, обвинявал си ги и си искал да ги видиш мъртви!

- Това са нелепости! Защо да мразя свещениците?

- Защото са убили майката ти!

Бранко пребледня и още по-силно стисна меча.

„Какво ли щеше да се случи, при положение че само той е въоръжен? - чудеше се писарят. - Всъщност нямаше значение. По-важното бе да се каже истината“.

- Убили са майката ти! - повтори Климент. - Жената, която ти си боготворял. Не помниш ли? Сам ми го каза на пазара на ковачите.

- Как така са я убили? Свещениците не убиват! - попита Дукум, местейки поглед между писаря и чигата.

- Майката на Бранко е била славянка и християнка. Живеела е в Дръстър. Загинала е при гоненията, организирани от Алзек. Но Бранко не е обвинявал боила за смъртта й. Бил се е погрижил майка му да бъде добре скрита в катакомбите. Но палачите са я намерили и там. И са я убили.

Свещениците наистина са проговорили. Не знам на какви мъчения са били подложени, но са казали всичко. Кой е християнин, кой къде се крие, всичко. Разпитите им са записани. Пазят се в архива в Дръстър. Открих ги в тамошната библиотека. Бранко е предвождал отрядите, пратени от Борис да усмирят Дръстър. Но е закъснял. Когато е пристигнал, майка му е била вече мъртва. Той се е справил с положението, спрял е гоненията, дори е освободил свещениците, които все още са били в подземията. Едва ли после е можел да си намери място, че го е направил. След което е разбрал истината. Свещениците предали майка му и останалите християни. За разлика от Заул, само подозиращ предателство, Бранко го е знаел със сигурност. Прочел е свитъците с разпитите и е разбрал всичко. Тогава решил да си отмъсти. Загубили доверие сред паството си, свещениците се преместили в Плиска. Така сами попаднали в лапите на врага си. За Бранко е било детска игра да се сдобие с една от маските на „Отмъстителите“ още в Дръстър и с нея да плаши жертвите си. Кой бе проверявал стражата на Южната порта в нощта, когато близо до нея бе убит Закарий? Бранко! Кой дойде невероятно бързо да помага за гасенето на пожара, в който изгоря Керк? Бранко! Кой е знаел, че Павел е в крепостта и го е причакал на връщане? Бранко! Кой единствен е можел да убие Никифор в кулата! Бранко! И го е направил. Дано сега - Климент се обърна към доскорошния си приятел. - Дано сега, когато всичките ти врагове са мъртви, най-после да намериш покой.

- Вярно ли е това? - Дукум изглеждаше поразен. - А аз ти се доверявах! Споделях с теб своите планове!

- Вярно ли? Що за глупости! Казах ви да не поверявате толкова важна задача на толкова неопитен човек. Както виждате - няма никакви доказателства! - Бранко бе измъкнал наполовина меча си и бавно отстъпваше назад към вратата.

- Доказателства? Казах вече - само ти си можел да убиеш Никифор! Няма как по друг начин да е било направено! Сигурен съм, че ако претърсят къщата ти, ще намерят и маската с козите рога. Искаш още доказателства? Ще ти ги дам!

Когато отивах за Дръстър, бях нападнат по пътя от засада. Някой уби двамата ми спътници, а аз се разминах по случайност със смъртта. Само аз, ти и Дукум знаехме кога и къде отивам. Но има и още! След като уби единия от войниците, които ме съпровождаха, със стрела, брат му те нападна, за да ми даде възможност да избягам. Ти си го посякъл. Но преди това той те е ранил. Видях кръв по меча му. Меч, който мога да представя като доказателство. Съблечи се, Бранко, и ми покажи, че греша. Покажи на всички, че нямаш рана по тялото.

- Разбира се, че нямам! - Бранко се облиза и извади меча от ножницата. - Нима ще повярвате на това нелепо бръщолевене? - той посочи Дукум и колегите му с острието.

- Прибери меча и покажи, че нямаш рани и всичко ще бъде наред! - каза Дукум.

- Нищо няма да показвам! Нищо! Ясно ли е! - чигатът бе стигнал до вратата, държейки стабилно меча пред себе си - Нищо не разбирате! Може да сте боили, но ви бива само да седите и да се правите на умни. Някой друг трябва свърши истинската работа. Някой трябва да въздаде справедливост. Искате да ме съдите? Казвате, че съм предател? А какви са свещениците, издали собствените си последователи? А?! - кресна Бранко. - Какви са те? Не са ли предатели, сто пъти заслужаващи да умрат!

- Щяхме да ги съдим! Всеки от тях щеше да си получи заслуженото - отговори тихо Дукум и понечи да стане.

- Стой си на мястото, старче! - викна Бранко. - Всички си стойте на местата! Щели сте да ги накажете, така ли? И как щяхте да ги накажете? Да ги изселите от Плиска? Да ги пратите в изгнание? Да ги глобите, както глобихте това чудовище Алзек? Трябваше да те ударя по-силно там до черквата. Мислех, че съм ти светил маслото, но главата ти излезе по-здрава, отколкото трябва! Заради тях умряха толкова невинни! Убиха майка ми! Заслужаваха смърт!

- Не и по този начин! - извика Климент и се хвърли към убиеца.

С умение, придобито по време на стотиците сблъсъци, в които бе участвал, Бранко се извъртя, удари писаря с дръжката на меча по главата, отвори вратата на стаята и побягна.

В стаята настъпи хаос. Всички наскачаха от местата си, започнаха да крещят и да се блъскат. Видели своя шанс, Грод и Картак също хукнаха през вратата. Алзек се сви на стола, смеейки се истерично. Заул се втурна след бегълците. Дукум летеше като хала, крещейки команди на стражата, чуваше се дрънчене на стомана.

„Значи това е краят! Не е толкова лошо!“, помисли си писарят, преди мракът да го обгърне.

Епилог

Климент отвори очи и се огледа. Лявата страна на лицето, където го бе ударил Бранко, го болеше чак до челюстта. Мястото бе отекло, меко и болезнено на пипане. Писарят лежеше в голямо дървено легло, завит с бели пухкави чаршафи. Под главата му бяха подпъхнати няколко възглавници. Стаята бе просторна, през широките прозорци нахлуваше светлина, вятър леко подухваше пердетата.

На стола до голямата маса Климент видя грижливо сгънати дрехите си. До тях бяха положени двата му меча - този, който си купи от пазара с Бранко, и другия, взет от убития Кубер.

Някой внимателно бе изчистил ботушите му и ги бе подпрял до вратата. В ъгъла на стаята разпозна своя сандък, неизвестно как озовал се тук.

„Къде съм? - запита се писарят. - Това определено не е странноприемницата на Кладий“.

Пресегна се към масичката до леглото, взе една от медните чаши на нея, наля си вино, поизправи се и бавно отпи. Случилото се през последните дни внезапно нахлу в главата му.

Климент остави чашата, седна в леглото и извика. Искаше някой да дойде и да му каже къде се намира.

Наложи се да повика още малко, преди да му обърнат внимание. Вратата се отвори и в стаята влезе Дукум.

Климент веднага забеляза промяната. Кавханът бе усмихнат, ходеше по-изправен, от масивното му тяло се носеше старото усещане на сила и мощ.

- Казах да ме извикат веднага щом се събудиш, Клименте - обясни появата си той и енергично разтърси ръката на писаря.

- Къде съм? - попита Климент.

- В стаите в моето крило на двореца. Е, покоите ти не са кой знае колко големи, но за сметка на това са във Вътрешния град и са включени в канализацията.

- Как така покои?

- Ами така! Не е нормално личният ми писар да търка нара в някаква съмнителна странноприемница. Да, да - засмя се Дукум. - Вече си мой личен писар, с всички произлизащи от това облаги. Заплатата ти се повишава, ще се занимаваш само със задачи, които аз или ханът ти поставим. Може да не са непременно свързани с писане.

- Ханът ли?

- Да - примлясна Дукум. - Борис следеше отблизо разследването. Много е доволен от работата, която свърши. Така че почини си и се успокой. Всичко приключи.

- Какво се случи с Бранко и останалите?

- Картак и Грод се опитаха да избягат. Картак успя. Някак си открадна кон и се изплъзна в общата лудница. Грод бе с него, но докато минавали през вала на Външния град, го уцелили смъртоносно със стрела. Каква ирония, нали? Най-добрият стрелец с лък да умре по този начин. Но поне обещанието ми бе изпълнено - намери бързо смъртта си. Като войник в битка. В момента се извършва претърсване, но едва ли ще намерим Картак. Ако е имал поне малко акъл в главата, вече е минал Дунав и е я при куманите, я при печенегите, я някъде другаде. Те да му мислят. На Алзек му се размина. Продължава да твърди, че не знае нищо, а обратното няма как да се докаже. Но не бих залагал много на него в бъдеще.

- А Бранко?

- Да-а-а, Бранко - проточи великият боил. - Ти се оказа напълно прав. В къщата му беше намерена животинска маска с извити рога. Няма съмнение, че той е бил убиецът. Чудя се само дали щеше да спре, след като отмъсти за своята майка. Съмнявам се. Сигурно щеше да продължи да раздава правосъдие. Алзек може да ти е благодарен. Странно все пак - можеше да те убие, но предпочете да не го прави. Беше добър войник. Много добър.

- Беше? Значи е мъртъв?

- Мъртъв е! И слава Богу! Беше убит при изхода на двореца. Няколко стражи го набучиха с копията си. Не беше приятна гледка! Но пак леко се отърва. Ако го бяхме хванали жив, щеше да умира цяла седмица.

Дукум стана от леглото и плесна с ръце.

- Приеми и моите благодарности, Клименте! И прощавай, ако съм те обидил с нещо, не е било нарочно.

- Няма за какво да се извинявате - Климент свали пръстена със зеления камък и го подаде на Дукум. - Ето, повече няма да ми е необходим.

- Така е - каза весело кавханът и наниза украшението на пръста си. - Сега ще имаш собствени пръстени. Ставаш важна личност, Клименте!

Внезапно през прозореца долетя чаткането на бясно препускащ кон. Дукум и писарят се хвърлиха към прозореца. На площада пред двореца, едва сдържайки коня си, стоеше потънал в прах, пот и кръв войник.

- Загубихме войната със сърбите! - изкрещя той. - Армията е разбита. Престолонаследникът Расате и 12 боили са пленени!

- Проклятие! - изруга кавханът. - Това ще ми отвори много работа! Трябва да вървя, Клименте! - каза Дукум и напусна стаята.

Писарят се върна в леглото. Легна, избута завивките настрани и се загледа в тавана. Всичко бе свършило. Отпусна се, затвори очи и се заслуша в болката в гърдите си. Бе почнала да намалява.

Дали някога щеше да изчезне напълно?

Content

Николай Пенчев
Зад маската на дявола
(книга 1 от "Старобългарски загадки")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Епилог