Николай Пенчев

Главата на хана

(книга 2 от "Старобългарски загадки")

Пролог

Никифор Геник седеше мрачен в шатрата си.

Нощта изсветляваше, но той не можеше да заспи. Византийският император нервно въртеше в ръката си висока златна чаша, пълна с вино, и се вслушваше в шумовете, идващи отвън. Продължаваше да се надява, че най-после ще чуе тръбите на пристигащите от Константинопол подкрепления. Тръбите, които щяха да известят избавлението му.

Не чу нищо.

Никифор бе направил няколко непростими грешки и сега бе в капан. Пред него бяха проходите, запречени с високи дървени стени. Зад него бе българската армия, която го притискаше все по-отблизо. Още като бе финансов министър при императрица Ирина, Никифор обичаше да си прави добре сметките. Но този път те се бяха объркали.

Императорът потърка дебелия си корем и му се прииска никога да не се бе покръствал, а да си бе останал арабин, какъвто се роди. Но за това отдавна бе късно. Сега бе тук, заседнал пред проходите, а тръбите на подкреплението нямаше да се чуят никога.

Дълбоко в себе си Никифор знаеше, че е обречен.

„Дори да имахме криле, не бихме се спасили!“ - бе казал по-рано вечерта императорът на офицерите си и наистина го вярваше.

Никифор стана от кожения си походен стол, отпи от чашата, която продължаваше да стиска в ръка, и бавно се заразхожда из шатрата. Макар да бе лято, прониза го студ и императорът се заметна с дългата си мантия, поръбена с хермелин. Тънка струя мъгла влезе през платнищата на входа, завихри се около краката му за миг и се стопи във въздуха.

А всичко бе започнало толкова добре!

Никифор бе преминал тържествено през проходите, същите, където сега го чакаше гибелта му, бе разбил няколко български части и уверено бе поел към столицата Плиска.

Никой не му се противопостави. Крум бе избягал в планините след няколко сражения, оставяйки успокоението, че най-накрая проклетите българи са победени.

Никифор бе завладял Плиска без съпротива. Бе я ограбил, запалил и опитал да я разруши до основи. Бе раздал на войниците си намереното в избите вино и пирува заедно тях в столицата на врага си.

Тук допусна първата си грешка.

Бе се забавил непростимо дълго в Плиска. Вместо да тръгне незабавно обратно, подсигурявайки си пътя за отстъпление, той се бе оставил ласкателите му да го убедят, че е неуязвим, че българските войски са разбити и не съществуват, че е най-великият пълководец в историята и трябва да се отдаде на почивка след славната победа.

Лесно бе да им повярва.

Все пак бе първият, превзел столицата на врага.

Десет дни Никифор бе пирувал в шатрата си заедно с приближените си.

Десет дни, през които българите бяха събрали войските си, бяха се прегрупирали и бяха затворили проходите в планините с ровове и високи дървени огради.

Когато виното от избите на Плиска бе изпито, а времето изтече, Никифор най-после разбра какво се случва.

Но вече бе късно!

Императорът притеснено се озърна в шатрата си. Въпреки запалените мангали с благовонни билки по ъглите се струпваха тъмнина, мъгла и страх. Той размаха чашата си срещу тях.

„Проклет да е Крум!“ - помисли си Никифор и се загърна още по-плътно в наметалото си.

Въпреки забавянето императорът се надяваше, че все ще успее да се измъкне.

И допусна нова грешка. Надявайки се по този начин да заблуди преследвачите, раздели войските си на три.

Левия фланг повери на стратега Лъв, десния - на сина си Ставракий. Той тръгна по средата. Не че беше страхливец, но там бе най-сигурно.

Скоро отстъплението се превърна в бягство.

Дългите военни колони станаха лесна мишена за бързите български конници. Те се появяваха изведнъж, засипваха византийците с дъжд от стрели и изчезваха, преди да могат да им отговорят. Много достойни ромеи намериха смъртта си по този начин в полетата на Плиска.

Но най-лошото дойде, когато навлязоха в планините. Между високите дървета и отвесните скали ги чакаше само смърт!

Някъде избуха бухал.

Никифор се стресна и изпусна чашата на пода. Ръцете му трепереха. Червеното тесалийско вино, най-доброто, което можеше да се купи със златни монети, се разля и заискри по дебелите кожи като капки кръв.

Войниците на Лъв бяха изклани до един, докато се опитваха да преминат през една от преградите. Българите бяха изкопали от другата страна на високите над 5 метра дървени стени ровове и тези, които успееха да се прехвърлят, падаха върху дебелите заострени колове в тях.

Самият Лъв бе намерил смъртта си по този начин - пронизан на няколко места въпреки красивата броня, която носеше.

Българите се бяха разправили без капка жал с хванатите в капана византийци. Бяха ги изтребили безмилостно със стрели от близките възвишения. Малкото оцелели бяха избити в ръкопашен бой. Никой не беше оставен жив.

Ставракий се бе опитал да запали дървените прегради. Планът му бил, както разказа на Никифор един покрит с ужасни струпеи и рани войник, преди да издъхне, да събори оградите върху рова и да мине по тях.

Българите бяха подготвени и за това. Бяха хвърлили върху византийските войски мехове с ленено масло и скоро цялата войска на Ставракий се бе превърнала в огромна огнена топка.

Последното, което императорът чу за сина си, бе, че е тежко ранен, но по чудо е успял да избяга.

Никифор потръпваше от ужас, представяйки си, че и той може да умре по този начин - с разпран от някой дебел кол корем или в огъня.

Как само съжаляваше, че не бе приел мирните предложения на Крум! Българският владетел няколко пъти бе поискал да прекратят военните действия. Вместо да се вслуша в разума, императорът надменно бе отхвърлил молбите на варварина. И сега береше плодовете на необмисленото си поведение.

Никифор избърса с ръка студената пот от челото си и стана да си налее нова чаша вино. Може би то щеше да отпусне измъчената му душа и да му вдъхне кураж и надежда.

Може би все пак подкрепленията щяха да дойдат и да ги спасят.

Вдигаше красивия златен бокал към устните си, когато мощен боен вик разцепи тишината. Спокойната лятна нощ внезапно се изпълни с крясъци, дрънчене на оръжие, конски тропот и писъци.

Забравил дори да вземе меча си, Никифор като зашеметен излезе от шатрата си. Потърси телохранителите си, но те бяха изчезнали.

Тъмни сенки тичаха между палатките. Подсвирквания и непозната реч се носеха из въздуха, миришеше на кръв и желязо.

Нямаше никакво съмнение.

Най-накрая Крум беше нападнал.

Изпаднал в паника, забравил задълженията си на пълководец, Никифор затича между палатките. Трябваше да избяга колкото се може по-бързо, колкото се може по-далеч от това прокълнато място!

Мантията му се закачи за нещо, той се освободи от нея и продължи да тича. Спъваше се в труповете по земята, прескачаше молещи за помощ войници. Красивата му бяла туника се разкъса, позлатените му сандали се изцапаха с кал и кръв.

Задъхан, с излизащ на пресекулки дъх, императорът се огледа, чудейки се накъде да побегне.

„Господи, помогни ми да избягам! Ще ти запаля най-дебелата свещ с червени панделки в църквата „Света София“ - молеше се Никифор, побягвайки отново. - „Помогни ми, Господи! Помогни ми!“

Господ не му помогна.

От мрака изскочиха нечии сенки, нечии ръце се опитаха да го задържат.

Обладан от свръхестествен ужас, Никифор изкрещя, успя да се отскубне и затича още по-бързо към края на лагера. Зад него се понесоха викове и грохот на тичащи хора.

Императорът се обърна да види къде са преследвачите му, когато неочаквано усети силен удар. Дебела стрела с черни пера се бе забила в корема му.

Никифор изхриптя и падна на едно коляно на земята. Стисна стрелата с две ръце и се опита да я изтръгне. Пръстите му станаха лепкави от собствената му кръв, лицето му се изкриви от болка.

Виковете го настигнаха. Мъже с факли, кожени ризници, подковани ботуши и извадени мечове бързо го наобиколиха.

- Аз съм императорът! Не можете да ме убиете! - извика Никифор и се свлече на земята. - Не можете да ме убиете! - повтори тихо той, усещайки как кръвта му изтича.

Никой не му отговори. Сред внезапно настаналата тишина се чуха нечии приближаващи стъпки.

Никифор вдигна очи и позна врага си.

Огромен, облечен в желязна ризница и наметнат с цяла мечешка кожа, Крум се бе изправил над него с бойната си секира в ръка. Дългите му черни коси се вееха в нощта, звездите грееха ярко в небето над него, лицето му бе изпръскано с кръв.

- Аз съм императорът! Не можеш да ме убиеш! Ние сме избрани от боговете. - Никифор вдигна умолително ръце срещу страшния си преследвач.

Крум не отговори.

- Ще ти дам злато! Ще ти дам кожи и скъпоценности! - Никифор обгърна коленете на врага си. - Ще ти дам всичко, което поискаш!

- Искам главата ти! - извика Крум, вдигна брадвата си и я стовари върху поваления византийски император.

Главата на Никифор отхвръкна в тъмното, завъртя се няколко пъти във въздуха и падна на земята.

Крум бавно се приближи до нея, хвана я за косата и я вдигна високо към смълчаното се мнозинство.

Отвърна му мощен победен рев.

1

Писарят Климент изтри ръце в кожените си панталони. Обедното слънце напичаше черния му елек и го караше да се поти обилно. Бе забравил да си сложи шапка и докато внимателно оглеждаше наоколо, се чудеше дали няма да слънчаса.

Ставаше повече от час, откакто заедно с няколко стражници се бяха притаили около вратите на хана „Златната кокошка“.

Всъщност цялата сграда бе обградена. След като помощник-чигатът[1], когото дебнеха, се появеше и влезеше в стаята си, нямаше да има откъде да избяга.

Климент погледна към палещото слънце, което се бе издигнало високо в небето, и се опита да се отдръпне по-навътре в сянката на стрехата, под която се криеха.

Останалите войници измърмориха сърдито, но отстъпиха. Откакто бе станал багаин[2] и храненик на хана, положението му значително се бе променило.

Макар постът му да изглеждаше несъществен - главен писар в държава, където на почит бяха военните, той разполагаше с много власт. Частните разследвания бяха заменени с важни държавни задачи, някои от които с особена важност. След решаващата роля, която бе изиграл в разрешаването на мистериозните убийства в Сърбия и спасяването на първородния син на хана Расате, Борис бе гласувал пълно доверие на Климент. Бе го допуснал в най-близкото си обкръжение, искаше и ценеше съветите му.

Което не бе останало незабелязано. Мнозина боили[3], най-вече от Великия съвет, не харесваха новата му роля. Климент на няколко пъти бе виждал злобните им погледи и силно стиснатите им зъби, когато се наложеше да общуват с него.

Бързото му издигане, близостта му с хана и нежеланието да се съобразява с никого, когато водеше разследванията си, бяха трън в очите на мнозина. Писарят знаеше, че трябва да е много внимателен. Една погрешна стъпка и противниците му щяха безмилостно да се разправят с него.

Затова сега се печеше под обедното слънце и се молеше Аеций да се прибере по-скоро.

Когато преди половин година от една от оръжейниците бяха изчезнали няколко копия, никой не обърна внимание. Главният библиотекар Наум, който отговаряше и за инвентаризацията на складовете, бе уведомил Климент за несъответствието, но писарят сметна, че става дума за грешка в документите. Не за първи път някой по-невнимателен преписвач щеше да стане причина за объркване на сметките.

Месец по-късно се оказа, че има и други липси. Вземайки съвсем по малко, за да не бие на очи, някой крадеше шлемове, брони, мечове, лъкове и стрели. Всичко необходимо, за да се въоръжи малка армия. Или за да ги продава с добра печалба.

След дискретно разследване Климент с учудване бе установил, че оръжейниците не се пазят добре. Вероятно никой не предполагаше, че е възможно да се краде от ханското оръжие в столицата. Но се бе случило.

Не бе трудно да се открие кой е извършителят. Кражбите ставаха винаги в дежурствата на Аеций. Самият той бе започнал да си купува вещи, които не можеше да си позволи със заплатата на помощник-чигат. Последната му придобивка - меч с позлатени ножница и дръжка, прилягаше по-скоро на хана, отколкото на един от нисшите военни.

Търговецът, от когото Аеций бе купил оръжието, обясни на Климент, че клиентът му въобще не се е пазарил за цената, а платил от тежка, пълна със златни монети кесия.

- Развали ми цялото удоволствие от продажбата - намусено бе казал търговецът, след което бе се ухилил. - Но пък му взех добри пари! Дори ханът не би дал толкова.

Аеций се бе перчил с новия си меч, бе водил буйни компании по кръчмите, бе забавлявал момичетата по цели нощи.

Сега бе дошло време да си плати.

„Никой не може да краде от хана безнаказано! Камо ли оръжия“ - помисли си Климент и се намръщи.

Лошото бе, че Аеций бе син на Шун. Едър, набит и с остър поглед, Шун бе член на Великия съвет. Умен и подозрителен, той не криеше презрението си към писаря. Няколко пъти той и приятелите му се бяха опитвали да попречат на Климент в разследванията, вярвайки, че по този начин ще се изложи в очите на Борис и ще заеме полагащото му се място - сред другите презрени писари в библиотеката. Да арестува сина на великия боил, нямаше да е приятна задача.

- Трябва да сме много внимателни при ареста на Аеций - за кой ли път повтори Климент на стражниците. - Не искам никакви проблеми! Просто влизаме в стаята, казваме му, че е арестуван, връзваме го и го завеждаме в крепостта. Оттам нататък други ще се занимават с него.

- Страх те е от татенцето му, нали? - намигна му един от войниците. - И мен би ме било страх! Ако си мислиш, че като го заведем в подземията, Шун няма да те държи отговорен за ареста на синчето му, дълбоко се заблуждаваш. Надявам се нас да не ни закача. В крайна сметка ние изпълняваме само заповеди. Твоите! - обобщи войникът. Колегите му, мърморейки, закимаха с глави в знак на съгласие, а писарят се притесни още повече.

- Какво име само му е дал - Аеций - добави друг войник. -Правят се на много важни, а забравиха откъде са тръгнали. Не мога да разбера тази мода да кръщават децата си с гръцки имена. Ние българи ли сме или какво?

Писарят мислено се съгласи с казаното от войника. В последните няколко години Плиска и най-вече висшите кръгове на аристокрацията бяха залети от модата да дават на наследниците си гръцки или латински имена. Не един и двама Лъвове, Флавиевци, Агрипи и Романовци се разхождаха по Площада на победата под ръка с Антигони, Теодори и дори Клеопатри.

Климент въздъхна. Нямаше как културата на великата Византийска империя да не дава отражение върху порядките в по-малката и млада България.

- С модерно име или не, ще го тикнем в затвора, където му е мястото! Аман от недосегаеми крадци! - заяви първият войник. -Пък после писарят да мисли как ще се оправя с баща му!

Климент знаеше, че стражникът има право. Шун със сигурност щеше да го обвини, че е арестувал сина му, и доказателствата, с които писарят разполагаше, едва ли щяха да смекчат гнева му. От друга страна, ако излезеше победител от битката с него, останалите може би щяха да разберат, че да се закачат с главния писар, не е добра идея, и може би най-после щяха да го оставят на мира.

Климент разтриваше потния си врат и мислеше как точно да представи случая пред хана, когато се чу уговореният сигнал -вой на куче. Бездомните псета бяха често срещани в Плиска и на помощник-чигата звукът не би трябвало да направи впечатление.

Аеций се прибираше.

Той се зададе забързано по улицата, без да забележи скритите в сянката войници. Аеций бе младеж на около двайсет години, с късо подстригана кестенява коса и внимателно подрязана заострена брадичка. Високите красиви сандали, скъпата наметка и лъскавата ножница показваха, че е конте, което обича да е в центъра на вниманието и да привлича чуждите погледи.

„Такива не оказват много-много съпротива. Повече ги е страх да не си счупят някой нокът, отколкото да повалят противника“ помисли си злорадо Климент, който се почувства като прост селянин в протрития си черен елек.

Писарят изчака Аеций да влезе в хана и бавно тръгна след него. Имаше вероятност помощник-чигатът да остане да обядва в странноприемницата на първия етаж, но Климент се надяваше, че изискан младеж като него вече е хапнал на някое значително по-изискано място.

Писарят бавно закрачи през двора, придавайки отегчен израз на лицето си. Никога не бе срещал Аеций в двореца, но не искаше да рискува. Някой можеше да го е показал на помощник-чигата. Без да се ласкае, Климент знаеше, че бе станал доста популярен след историята в Сърбия. Все пак бе спасил престолонаследника и бе предотвратил войната.

„Кой друг може да се похвали с подобно нещо?“ - гордо си помисли той, изпъчи гърди и смело влезе в странноприемницата.

Собственикът стоеше зад тезгяха и сънено наблюдаваше малкото посетители. Аеций не беше сред тях. Предишния ден, представяйки се за евентуален наемател, Климент внимателно бе проучил обстановката. Стаята на помощник-чигата бе в дъното на коридора на втория етаж, прозорецът й гледаше към задния двор. За всеки случай писарят бе поставил хора и там.

Собственикът се оживи, като го видя, и чевръсто излезе иззад тезгяха. Изтри ръце в престилката си и попита с угоднически глас:

- Решихте ли? Ще наемете стаята, нали? По-добра и на такава ниска цена няма да намерите никъде другаде във Външния град. Още един човек се интересува от нея, но му казах, че съм я запазил за вас. Но ще трябва малка предплата. Пет златни монети като начало...

Климент махна с ръка и бавно тръгна към стълбите.

- Четири... Четири... - не се предаваше ханджията. - Е, добре, за вас ще направя отстъпка. Ще ви дам стаята за три златни монети, ако ми платите веднага! - мъжът явно бе решил, че може да направи добра сделка, и се вкопчи в рамото на Климент.

Писарят се обърна.

- Не искам стаята ти! - каза той. - Аз съм Климент, главният писар. Дошъл съм да арестувам един от наемателите ти. - Климент се усмихна вътрешно на слисаното изражение на кръчмаря. - Ако не искаш да арестувам и теб, стой тихо, не прави нищо и за в бъдеще недей да се опитваш да мамиш хората! Стаята, която ми предлагаш, едва ли струва и една златна монета!

Кимайки енергично с глава, съдържателят бавно заотстъпва. Настани се зад тезгяха си с пребледняло лице и усърдно започна да го чисти.

Климент леко се качи по стълбата на втория етаж, увери се, че няма никой, подаде се през един от прозорците на коридора и махна с ръка на войниците.

Скоро тежките им стъпки и груби ругатни отекнаха в помещението заедно с дрънченето на оръжие и брони.

„Дотук с тайното промъкване“ - с въздишка си помисли писарят, приближи до вратата на Аеций и потропа.

- Казах ти, че не искам от манджите ти, Итак! Вече съм обядвал, по-добре ги продай на някой отровител. Може да му свършат работа - чу се глас отвътре.

Климент изчака войниците да се съберат около него, почука отново и рязко отвори вратата.

- Този път прекали, кръчмарю! Казах ти... - Аеций се обърна и замръзна на място с отворена уста.

Климент бързо огледа помещението за възможни опасности. Стените бяха чисти, наскоро измазани с вар. Широко легло с копринено покривало заемаше едната част на стаята, в другата имаше висок шкаф за дрехи, маса с калаена кана и леген, няколко чаши. На куките по стените висяха скъпи дрехи, други бяха нахвърляни по столовете.

Гол до кръста, Аеций стоеше пред прозореца и държеше в ръце красивия си меч. Явно му се бе наслаждавал миг преди Климент и войниците да нахлуят в стаята.

Помощник-чигатът бързо си възвърна самообладанието.

- Кои сте вие?! С какво право нахлувате в стаята ми?! - лицето на Аеций се зачерви от обзелия го гняв. Мъжът стисна меча и красивата играчка се превърна в опасно оръжие.

- Аз съм Климент, главният писар! Тук съм, за да те арестувам! По-добре да го направим мирно и тихо! - представи се Климент.

- Главният писар, а? - насила се засмя помощник-чигатът, но лицето му пребледня. - Чувал съм за теб. Баща ми ми е разказвал. Знаеш кой е баща ми, нали?

- Знам! - отговори писарят. - Но това в момента няма значение! Дошли сме да те арестуваме! Странноприемницата е обградена, няма откъде да избягаш!

Въпреки това Аеций хвърли бърз поглед през прозореца. Видя застаналите под него войници и лицето му се сгърчи в злобна гримаса.

Мъжът стисна още по-здраво меча си и отстъпи към стената, подсигурявайки гърба си. Мускулите заиграха под кожата на младото му тяло. Климент помирително вдигна ръка.

- Няма смисъл да се съпротивляваш! Само ще утежниш положението си! Предай се и да приключваме без излишни разправии.

Помощник-чигатът трескаво се огледа на всички страни и облиза устни. Мускулите му се свиха на топка.

- Не прави глупости, Аеций! - предупреди го Климент и отстъпи към войниците зад себе си.

„Все пак ще ни нападне! Ще атакува всеки момент“ - помисли си писарят и прокле необуздания нрав на противника си.

С див крясък Аеций вдигна меча, но вместо да се хвърли към писаря и хората му, заби искрящото острие дълбоко в стомаха си.

Кръв опръска белите стени на стаята, докато помощник-чигатът бавно се свлече на пода.

Климент скочи напред, издърпа оръжието от раната и я притисна силно с ръце. Усети, че му се повдига.

- Защо направи това, Аеций? Защо? - попита той, търсейки потъмняващия поглед на мъжа под себе си.

- Няма да позволя баща ми и великият ни род да пострадат заради мен! Никога! - изсъска помощник-чигатът. Главата му се люшна настрани и застина.

Аеций беше мъртъв.

- Не трябваше да стане така! Бяхме дошли само да го арестуваме! - Климент огледа войниците, търсейки подкрепа.

Отвърнаха му безразлични погледи.

- Лошо ти се пише, писарю! - каза един от тях, докато си тръгваше заедно с останалите. - Не искам да съм на твое място, когато баща му разбере какво се е случило.

2

Заметнат с дълго червено наметало, мъжът, който наричаше себе си Неуязвимия, бавно вървеше през помещението. Дрехите му бяха изрисувани с древни руни, в средата на плаща му със злато бе избродиран символът IYI. В ръката си Неуязвимия държеше дълъг нож.

Пламъците на поставените на земята свещи потрепнаха, когато мъжът премина покрай тях, след което огънят се изви под неестествен ъгъл след него.

Бе пълнолуние.

До полунощ оставаха точно три часа.

Някъде зави куче, избуха бухал.

Всичко бе готово.

Вперил очи в олтара пред себе си, Неуязвимия вдигна ръце към ниския таван и започна бавно да припява с тих плътен глас. Мускулите му се стегнаха, избръснатата му до голо глава хвърляше странни отблясъци по стените.

Мъжът стигна до олтара и коленичи. Точно пред него, до изрязания от кост знак IYI, стояха две високи, обковани със сребро чаши. Едната бе празна, другата пълна с вино. Без да спира да припява, мъжът хвана ножа за острието с лявата си ръка. Дръпна рязко и от дланите му покапа кръв.

Неуязвимия положи прорязаната си ръка над чашата с вино и изчака седем капки да паднат в нея. Въпреки раната на дланта, не чувстваше никаква болка. Внимателно изтри дланта си с бяла ленена кърпа, по която кръвта остави тъмни следи, хвана здраво бокала с две ръце и го вдигна над главата си.

„Дай ми от силата си, Татко мой,

така както аз ти давам кръвта си!

Лай ми от орендата си, Татко мой,

напълни я отново в тази чаша!

Направи ме по-силен от врага ми!

Направи ме по-могъщ от неприятеля ми!

Направи ме непобедим!“

Неуязвимия рязко се повдигна на едно коляно, така че лицето му да застане точно пред олтара, и без да изпуска от очи символа срещу себе си, бавно изпи смесеното с кръв вино. Изправи се, затвори очи и почувства как орендата се приближава.

Неочакван порив раздвижи въздуха в подземното помещение, раздвижи пламъците на горящите свещи и премина през тялото на мъжа. Той се сгърчи за миг, пое дълбоко въздух и го изпусна от дробовете си с мощен вик, който отекна между стените.

Свещите угаснаха.

Силата се бе вляла в тялото на Неуязвимия.

Без да бърза, отлично ориентиращ се в пълната тъмнина, той намери огниво и прахан и запали малко, полюшващо се над олтара кандило. Изтри отново кръвта от ръката си и бавно се огледа.

Бе по-силен отвсякога! Достатъчно силен, за да може да доведе започнатото до успешен край.

Усмихвайки се на тъмнината около себе си, мъжът вдигна двете чаши от олтара и ги постави в плитка ниша в стената. Бавно и педантично започна да облича униформата на стражник от крепостта. Накрая нахлупи тежкия, обкован с метални пластини шлем и вдигна дългото копие.

Беше готов.

Макар орендата да се бе вляла във вените му, тепърва предстоеше да стане още по-силен.

Много, много по-силен!

Неуязвимия огледа отново помещението, кимна доволно и духна кандилото.

Всичко щеше да започне тази нощ!

* * *

Византийският пратеник в Плиска - логотетът[4] Атанасий, и помощникът му Григорас замислено гледаха двореца на хана.

- Чувствам, че сме съвсем близо до целта, господарю! - каза Григорас и облиза устни.

Атанасий кимна и бавно закрачи из широката, обзаведена с вкус стая. Две декоративни колони в делфийски стил подпираха заключената врата, красива мозайка, пресъздаваща бойна сцена, красеше едната стена, разкошни столове със зелени драперии и резбовани облегалки бяха поставени върху дебелия килим, в който бяха потънали краката на Григорас.

Атанасий обичаше лукса и удобствата, но нямаше нищо против да ги споделя с подчинените си. Стига да му бяха верни, да не искаха прекалено много и да му се подчиняваха безпрекословно.

Възпълен, висок и добродушен, византиецът бе заблуждавал мнозина с вида си. Макар да обичаше да се смее и шегува, да бе щедър и разточителен, под пухкавата маска на Атанасий се криеше лукав, хитър и умен човек, с твърд като скала характер. Малките му сини очи, разположени дълбоко на едрото му лице, бързо се стрелкаха напред-назад, без да пропускат нищо. Когато се наложеше, той можеше да действа по-бързо и енергично от мнозина не толкова дебели като него.

- Разбра ли ханът за похода на императора? понита Атанасий.

Григорас кимна с глава.

- Негово Величество е действал точно според плана. Оставил е българските съгледвачи да видят войската му, преди да се установи в лагера си в Маркели. Шпионите ни в двореца докладват, че преди около час Борис е разбрал за приближаващата армия!

- Как е реагирал?

Григорас се усмихна широко:

- Как може да е реагирал? Уплашил се е! Всеки би се уплашил, ако срещу него тръгне цялата византийска армия, предвождана лично от императора! Борис се е оттеглил в покоите си и е наредил никой да не го безпокои. Чудно как още не е пратил да ви извикат, господарю!

- Наистина чудно - замислено потри ръце Атанасий. Но ако сме изиграли картите си както трябва, няма да има нужда от мен. И сам знае какво да направи!

Византиецът бавно закрачи из стаята. Борис нямаше повече накъде да отстъпва. Бе водил няколко неуспешни войни, бе загубил част от подкрепата на старите български родове във Великия боилски съвет и голяма част от авторитета си. За капак последните две години се бяха случили сушави и гладът бе надвиснал като черен облак над всички. А празният стомах не е добър съветник.

Атанасий подробно бе описал на Фотий какво е положението. Наскоро избраният патриарх, който ръководеше и шпионската мрежа на императора, бе видял своя шанс. Ако натиснеха още малко хана, щяха да постигнат това, към което се стремяха от години - покръстването на българите!

Борис щеше да се съгласи с условието, което Михаил носеше на върха на копието си - вричането в Христос вместо война, която не можеше да спечели. Ханът не бе далеч от идеята да се покръсти. Макар и неумел пълководец, Борис бе превъзходен дипломат и прекрасно разбираше предимствата, които щеше да му даде прекланянето пред Исус. Нужна му бе просто още малко мотивация. Затова императорът бе тръгнал към проходите начело на войската си.

Атанасий се усмихна. Дълго бяха затягали примката около българския владетел и най-накрая бе дошъл моментът да смажат досадните българи! След като Борис се покръстеше, в страната щеше да започне гражданска война. Логотетът бе сигурен в това и щеше да помогне още, ако има нужда.

Боилските родове нямаше да допуснат слабия в очите им хан да ги лиши от Бога на предците им. Славяните, повечето от които бяха християни, щяха да се вдигнат в защита на Борис. След което за армиите на Константинопол нямаше да е трудно да се справят с противниците си.

„Разделяй и владей!“ беше стара тактика, която винаги работеше успешно.

Добър план бе това! Хитър и добър.

Дано само в Константинопол не забравят кой бе в основата му, когато започнат да раздават наградите за успеха.

Атанасий се усмихна отново. Нямаше да ги остави да го забравят!

Но преди това трябваше да се справят с пророчеството.

* * *

Миникът[5]  Вардан бутна вратата на кръчмата и излезе. За миг улицата се изпълни със светлина и гълчава, след това всичко утихна.

Тътрейки бавно сакатия си крак, Вардан потърси някое от по-тъмните места. Беше пил прекалено много вино и мехурът му се бе издул до пръсване.

Миникът обичаше да си пийва още от времето, когато със стария хан Пресиян бяха превзели Охрид.

„Славни времена бяха!“ - помисли си облекчаващият се Вардан, докато гледаше звездите над себе си.

Миникът се бе отличил в боя. Пръв се бе прехвърлил през стените на крепостта, увличайки останалите след себе си за последната, решителна атака. Вардан се бе бил храбро и мъжки. Накрая лично бе съсякъл стратега на крепостта Флавий Тракиеца, за което получи похвала и златен ритон от хана. След това бяха оплячкосали града, както си му е редът, и пили цяла нощ сред пожарите на запалената крепост.

„Добре си поживяхме!“ - пиянски се ухили в нощта Вардан, докато завързваше кожените връзки на панталона си.

Славата му на майстор на меча се бе увеличила стократно след победата в Охрид. Посеченият от него Флавий Тракиеца минаваше за един от най-добрите фехтовачи в империята. А Вардан го бе победил!

Като награда Пресиян го направи свой храненик и учител на сина си Борис.

За нещастие на миника на връщане към Плиска той и отрядът му попаднаха на засада. Вардан бе ранен лошо в крака, окуця и трябваше да напусне войската. Въпреки това Пресиян не се бе отказал от услугите му. Още няколко години бившият военен бе учил сина му да върти меча, преди окончателно да се пропие и ръцете му да почнат да треперят прекалено, за да може да държи оръжието както трябва.

Въпреки това, след като стана хан, Борис не забрави да се погрижи за стария си учител. Отпусна му пенсия, която стигаше за храна и вино, което да си поръчва по кръчмите, докато разказва старите си бойни подвизи.

Миникът премлясна отново, изтри с ръкава носа си и тръгна обратно към кръчмата. Бе близо до вратата, когато усети нечие друго присъствие в уличката.

Вардан не се смути. Бе свикнал да става обект на всякакви нападатели и друга паплач, която, подведена от хромия му крак, мислеше, че ще е лесна плячка. Макар и остарял, макар и пиян, Вардан си оставаше един от най-добрите майстори на меча в Плиска и всички нощни разбойници, които се бяха изпречвали на пътя му, горчиво съжаляваха, че са го срещнали.

- Кой е там?! - извика миникът, олюля се и посегна да извади меча си. - Не се крий в сенките! Ако си истински мъж, излез и покажи лицето си!

Висока тъмна фигура изплува от тъмнината и прегради пътя на миника. Напрягайки очите си в оскъдната светлина, Вардан различи фигурата на стражник.

- Откога патрулите почнаха да стряскат порядъчните хора?! -войнствено попита той, но не получи отговор. - И откога са почнали да се разхождат сами по улиците? Мислех, че вие, нехранимайковци, ходите винаги по двама!

Непознатият не отговори. Вместо това приклекна и издаде дълъг смразяващ писък, който разцепи нощта.

Стреснат, Вардан отстъпи крачка назад. Мечът в ръката му внезапно натежа. По гърба му мина ледена тръпка. Въпреки че бе разгарът на лятото, отнякъде повя студ и обгърна бившия военен. Светлината избледня, мракът се сгъсти, шумовете от кръчмата и улицата изчезнаха.

- Кой си ти? Какво искаш? - пелтечейки, попита Вардан, изпитвайки за първи път от много време насам истински страх. Аз съм миникът Вардан! Най-добрият фехтовач в Плиска! Внимавай с кого си имаш работа! - опита се да сплаши врага си той, докато, разколебан, отстъпваше към близката стена.

Непознатият се изправи и без да обръща внимание на думите му, бавно тръгна напред. Колкото и да се взираше в тъмното, Вардан не можеше да види лицето на мъжа пред себе си. Чертите му се размиваха в сгъстилия се мрак, правейки движенията му незабележими.

- Каквото и да си ти, човек или демон, няма да се дам без бой! - извика Вардан и усети как гласът му разваля част от магията. Звездите отново проблеснаха за миг, но след това тъмнината ги скри отново.

Миникът зае бойна стойка, обърна се настрани, така че по-здравото му ухо да е към нападателя, и бавно пристъпи към него.

Бе решил да атакува пръв - прийом, който често се оказваше изключително успешен и бе обръщал мнозина в бягство. Може би щеше да помогне и сега.

Въпреки това дълбоко в себе си Вардан знаеше, че непознатият няма да избяга. Знаеше, че обгърнатият в сенки мъж го превъзхожда и дори и най-изкусните му финтове няма да помогнат. Знаеше, че този път няма да победи. Че часовете му са преброени.

Миникът стисна здраво ръкохватката с две ръце, вдигна високо острието като в най-добрите си години и с вик се хвърли в мрака.

Не бе направил и крачка, когато в гърдите му се заби дълго тежко копие.

Вардан политна назад, падна на земята, мечът му се търколи встрани. Миг преди да умре, очите му се отвориха широко и той отново видя звездите над себе си. Между тях съсеченият в Охрид Флавий Тракиеца му махаше с ръка.

Убиецът леко се приближи и приклекна до жертвата си. Извади копието от гърдите на миника и го подпря внимателно на близката стена. Огледа се предпазливо, преди да изтегли остър дълъг меч. Без да се колебае и секунда, го стовари върху врата на мъртвеца.

- Това беше третият! - изхриптя гласът на убиеца в мрака. - Остават още четирима!

3

Климент нервно крачеше по коридорите на двореца. Не обръщаше внимание на украсените с мозайки стени, нито на красивите подове с цветни керамични плочки. Около него притичваха слуги, военни с пълно снаряжение влизаха и излизаха през вратите на залите. Боили, багаини и чигати с изпънати лица се събираха на групички по ъглите и шушукаха, обсъждайки последните новини.

Из Вътрешния град[6] се бе понесъл слухът, че византийският император Михаил Ронгове е нахлул в българските земи и бързо напредва към проходите начело на огромна армия. Никой не знаеше какво смята да предприеме Борис и къде въобще е ханът.

Мрачните лица на всички, които срещна по пътя си, пораждаха у Климент убеждението, че слухът в крайна сметка ще се окаже верен. Въпреки че имаше подписан мирен договор между България и Византия, в миналото имаше достатъчно случаи, когато той бе нарушаван без причина и предизвестие. Ронгове бе млад император, който искаше да докаже качествата си. Явно за сметка на северните си съседи.

Климент преглътна притеснено и закрачи още по-бързо. Дългите коридори, извитите стълбища и преходни зали вече не го затрудняваха както в началото. Писарят се чувстваше като у дома си в двореца, макар да не бе далеч времето, когато живееше под наем близо до Западната стена на Външния град и гледаше двореца само отдалеч.

Писарят изкачи последните стъпала почти тичешком, кимна на двамата войници, пазещи пред вратата, и влетя в покоите на великия боил, кавхана[7] Дукум. Климент му дължеше издигането си, за което щеше да му бъде вечно благодарен.

Именно Дукум бе възлюжил преди две години на писаря да разследва хвърлилите целия град в ужас убийства на християнски свещеници. Климент се бе справил блестящо, разкривайки убиеца и показвайки, че и за в бъдеще може да му се има доверие. Оттогава между него и по-възрастния кавхан се бе зародило приятелство, основаващо се на взаимно уважение и почит.

Дукум се бе надвесил над голяма карта на Балканския полуостров. Кавханът вдигна за миг очи, за да види кой влиза, махна с ръка на Климент и му посочи с дълго пауново перо един от проходите, отбелязани на картата.

- Ронгове се надява да мине през Ришкия проход до два дни. Само чудо би могло да го спре! - направо, без никакво въведение каза кавханът.

- Значи е вярно? Византийците ни нападат? - попита Климент.

- Вярно е! - Дукум захвърли перото на масата. - Събрали са най-добрите си войски и напредват насам. Чудно как никой от съгледвачите ни не докладва навреме за подготовката им. А и проклетите араби са се успокоили на изток и сега императорът може да съсредоточи повече войски тук.

Климент седна на стола с отворена уста. Ако казаното от Дукум бе истина, това можеше да се окаже краят на българската държава. Никога досега Византия не бе нападала с цялата си мощ. Поне половината й войска винаги бе заета с арабите, които напираха по източните граници на империята.

Ако византийците бяха обединили войските си и идваха към Плиска, това вещаеше катастрофа. Още повече че българската армия бе разпръсната и отслабена след последните неуспешни кампании. Борис бе водил четири войни с далеч по-слаби противници и бе загубил и четирите. Едва ли щеше да успее да се справи с империята.

По гърба на Климент се стече студена пот. Ако нещата не бъдат овладени бързо, смърт чакаше хана и всичките му приближени. В това число и писаря му.

Усетил мрачното настроение на Климент, Дукум седна на един стол срещу него и се вторачи в лицето му.

- Няма какво да те лъжа, положението е много лошо! - каза кавханът. - Не ни стига слабата реколта, а сега и това. Трябва ни чудо, за да се спасим!

- Не можем да си позволим война! Ще ни избият! - простена писарят.

- Не можем! - съгласи се Дукум и отново стана.

- Какво ще правим?

Кавханът дълго гледа през прозореца, преди да отговори.

- Както ти казах, необходимо ни е чудо. И Борис отиде да го сътвори!

- Отиде да го сътвори ли? - премигна Климент. - Как така?

- Много просто! Веднага щом разбра, че византийците са тръгнали насам, ханът се метна на коня и с малък отряд отиде да пресрещне Ронгове!

- Ще се предаде ли? Ще избяга във Византия ли? - попита уплашено Климент. Не за първи път български владетел, чийто трон се клати, щеше да търси спасение в Константинопол. Ако Борис избягаше, положението на Климент щеше да стане много опасно.

- Не знам какво смята да прави! - сърдито отговори Дукум. - Но не спомена нищо за предаване. Предполагам, че ще се опита да води преговори. Досега те никога не са му изневерявали. Това, което ме притеснява повече - натърти Дукум, - е организирането на похода. Макар и със закъснение, шпионите ни в Константинопол докладваха, че Фотий е бил този, който е накарал императора да тръгне на бой. Патриархът със сигурност иска нещо от тази война. Дано на Борис не му се налага да се разправя с тази подла пепелянка!

Фотий!

Името отекна в главата на Климент и го накара да се изпоти отново. От всички възможни врагове на света Фотий бе най-страшният!

Блестящ логик, философ и учен, Фотий бе преподавал в Магнаурската школа, където никой не можеше да се сравни с ерудицията и ума му. Учени от цял свят бяха идвали да спорят с него само за да си тръгнат посрамени и с наведени глави.

Климент си спомняше добре силния мъж с дълга посребрена коса и брада. Помнеше пронизващия поглед на очите му, от който не можеше да се скрие нищо, помнеше желязната му воля и твърдия характер, от които толкова се бе възхищавал. Ако някой можеше да превърне войната в математическо уравнение и след това да намери решението му, това бе Фотий!

И сега този човек се изправяше срещу тях!

- Няма какво да се притесняваш, Клименте - Дукум познаваше писаря и настроенията му по-добре от всеки друг. - Няма спор: Фотий е опасен противник, но и той е човек като теб и мен. А щом е човек, значи прави грешки! И има слабости. От което трябва да се възползваме. Както и от факта, че не навсякъде го обичат особено. Няма от какво да се притесняваме. Ако действаме бавно и внимателно, имаме шанс да го победим.

Фотий наистина имаше могъщи противници. Папата в Рим не можеше да го понася и го беше анатемосал заради дръзкия му език и най-вече заради начина, по който стана патриарх.

Въпреки сериозността на положението Климент се усмихна при спомена. Макар да се страхуваше от Фотий като противник, не можеше да не уважава дързостта и смелостта, с която действаше бившият пръв философ на Магнаурската школа, който внезапно се бе издигнал до най-висшите селения на светата православна църква.

Предшественикът му, старецът Игнатий, не се бе оказал на висотата на римския папа Николай I в спора коя църква е по-истинска и младият Михаил бързо го бе свалил от престола. Това бе поне официалната версия. Истината бе, че Игнатий се бе сдушил с майката на императора Теодора, която управляваше вместо сина си. За да отхвърли волята на майка си, Михаил бе почнал да отстранява от двора един по един поддръжниците й. Игнатий бе от първите, усетили истинската сила на императора. След това 19-годишният Михаил бързо назначи на поста доскорошния си любим учител от Магнаурската школа, най-изтъкнатия философ и учен на Византия - Фотий. Верен на императора, прочут по целия свят, умен, начетен и кален в битките, философът бе прекрасен избор.

За беда Фотий не беше духовник. Патриарх можеше да бъде само човек, преминал всички степени на църквата. Такъв беше канонът. И никой не можеше да го промени.

Дори и императорът.

Точно когато Михаил бе изпаднал в отчаяние, а майка му доволно потриваше ръце, очаквайки завръщането на Игнатий обратно на патриаршеския престол, Фотий й доказа, че неслучайно е най-изтъкнатият мислител в империята. За една нощ той направи това, което никой друг не бе правил преди него и никой друг нямаше да направи и по-късно.

В късния следобед на един съботен ден Фотий бе отрязал дългите си коси и бе станал послушник. Час след това бе посветен в монах, след още час в отец, след това в преподобие, после всепреподобие, високопреподобие, преосвещенство, високопреосвещенство.

И когато в неделя сутринта Константинопол се събуди от радостния звън на камбаните, от църквата „Света София“, възкръснал като Христос от мъртвите, излезе Негово Светейшество Фотий, новият патриарх на Византия.

Мнозина възроптаха срещу хитрия начин, по който за една нощ бившият философ се бе преобразил във висш духовник. Но канонът бе спазен.

Ядът на папата в Рим стигна дотам, че отказа да признае избора и анатемоса Фотий. Действието бе нечувано по своята строгост и последствия за горката душа на новия византийски патриарх. Но бившият философ доказа, че не може да бъде лесно уплашен. На свой ред той също анатемоса Николай I, след което въобще спря да се занимава с него и декретите, които папата в безсилен гняв издаваше срещу него и православната му църква.

И сега този борбен мъж бе обърнал погледа си към България.

- Какво иска той? - попита Климент.

Дукум вдигна рамене.

- Нямам представа! Предполагам, че скоро ще узнаем. Императорът е като восък в ръцете му и това е най-лошото. С Михаил бихме могли да се справим, но с Фотий... Човек винаги трябва да има едно на ум с него. Няма да е лесно. Той отдавна не се задоволява само с висшия си сан. В ръцете му е съсредоточена много повече власт, отколкото можеш да си представиш. Фотий управлява и шпионите на империята. Последните слухове твърдяха, че дори е привлякъл на своя страна „Архангелите на Михаил“.

„Архангелите на Михаил“, или просто „Архангелите“, както накратко ги наричаха, бе таен орден, учреден от монаси, противници на иконоборството. През годините се бяха превърнали в крайни фанатици, татуираха телата си с църковни символи и не пропускаха да убиват всеки от враговете си, стига да имаха възможност. Промъкваха се като сенки, преминаваха през врати, стени и охрана, нищо не можеше да ги спре, щом набележеха определена цел.

Не един и двама висши духовници бяха станали жертви на дългите им ножове, а веднъж дори бяха успели да се вмъкнат в покоите на император Лъв, който за късмет бе излязъл оттам минута преди това.

Климент изстена. Организирани от човек като Фотий, „Архангелите“ можеха да се превърнат в ужасяваща заплаха.

- Клименте, успокой се! Каквото има да става, ще става! Същият си като приятеля си Наум. Цяла сутрин ме преследва, за да ми съобщи, че някой бил претърсвал библиотеката. Без да вземе нещо. Все едно си нямам друга работа, че да пазя старите му папируси - махна с ръка Дукум. - Забрави и за Фотий. С него тепърва ще се занимаваме и аз, и ти. И с него, и с шпионите му. Вече съм наредил да следят по-внимателно византийския логотет, пратеник Атанасий. Не ми харесват някои от хората, с които се среща този човек. Но както вече казах, да оставим това на бъдещето. Сега имаме да решаваме конкретни проблеми. Искам да знам как така Аеций е мъртъв? Баща му Шун е побеснял. Обвини те пред хана, че си виновен за смъртта на сина му. Ще трябва да се явиш пред Великия съвет да дадеш обяснения. Какво всъщност се случи?

Климент подреди мислите си. Очакваше нещо подобно, но явяването пред съвета не беше добър знак. Там нямаше да има кой да го защити и ако противниците му вземеха мнозинство при гласуването накрая, виновен или не, щяха да го държат отговорен за смъртта на Аеций. Което значеше само едно - смърт!

- Никой не би могъл да предотврати това, което стана -започна писарят. - Бях взел всички възможни мерки. Нито сме предизвиквали, нито сме провокирали Аеций. Честно казано, като знаех какво конте е, мислех, че ще го заловим без проблеми. Влязохме в стаята му, казах, че идваме да го арестуваме. Той държеше меч. Насочи го към нас, но никой не го е нападал. След това си разпори корема. Нямам представа защо го направи. Опитах се да му помогна, но раната беше смъртоносна.

- Виновен ли е?

- Без никакво съмнение! В стаята му намерихме няколко кесии със златни монети, които няма откъде да е взел. Заплатата му е много по-малка. В един от сандъците имаше складирани мечове - предполагам, че са последните, изчезнали от склада. Заловихме и съучастниците му, както и посредниците, чрез които са продавали оръжията. Те признаха, че Аеций ги е изнасял от складовете по малко всеки път, когато е бил на пост. Предполагал е, че никой няма да забележи, защото всеки път е вземал по малко и от различно място. Част от оръжията е продавал чрез посредници, други е складирал. Още не съм открил къде, но скоро и това ще стане. Виновен е, няма съмнение!

Дукум кимна.

- Това е добре! В съвета все още са останали няколко човека, които имат достатъчно здрав разум да поставят истината и добруването на държавата над собствените си пристрастия. Интересува ме друго - на кого Аеций е продавал оръжията и защо. И е каква цел е складирал останалите.

- И аз се питах същото - съгласи се Климент. - Някои от информаторите ни казват, че оръжията са били купувани от боили от Външния и Вътрешния град. Други са изнасяни извън града. Къде? Още не знам.

Дукум не отговори. Дълбоки бръчки прорязаха челото на кавхана.

- Това, което ми казваш, е обезпокоително. Защо им е на боилите тайно да купуват оръжие? Освен ако...

- Освен ако не готвят бунт! - довърши мисълта му Климент.

- Аз ще се заема с това! - лицето на Дукум изведнъж се оживи. - Ако има предатели, ще ги намеря и тогава тежко им и горко. Малко са ни бедите тази година - суша, глад, скакалци, византийците тропат на вратите ни, та да трябва да се занимаваме и с бунтове.

- Ами аз? - попита Климент. - Мога да помогна.

- Не се и съмнявам. Но за теб има друга задача. Борис се разпореди, преди да тръгне. Тази нощ е бил убит миникът Вардан. Беше един от най-добрите майстори на меча в Плиска. Обучавал е хана като малък, беше храненик на Пресиян. Посегателството над него е посегателство над Борис. Някой е пробол Вардан с копие в гърдите, след което му е отрязал главата. Ти трябва да разбереш кой е убиецът.

- Отрязал му е главата ли? Но защо?

Дукум сви рамене.

- Нямам представа. Както нямам представа и защо е издълбал с нож на гърдите му знака IYI.

4

Климент спа лошо.

Докато излизаше от покоите на кавхана и се прибираше в собствената си къща, не можеше да се отърве от чувството, че го следят. На няколко пъти рязко спира и се обръща, но не видя нищо друго освен бързащите да се приберат по домовете си хора и лятната мараня, виеща се в мрака.

Въпреки това чувството остана.

Писарят до късно се въртя в кревата си, вслушваше се в звуците на нощта, няколко пъти става, за да провери вратата и прозорците, но не откри нищо нередно.

„Трябва да наема някаква прислуга!“ - за пореден път се зарече той малко преди да заспи.

Откакто Борис го бе провъзгласил за главен писар, багаин и свой храненик, Климент се бе преместил в малка къща близо до Северната врата на Вътрешния град. В началото се бе заел да обзавежда голите, наскоро боядисани стаи, но след това работата му в двореца го погълна. Неотворени денкове, чували и сандъци така и си стояха непипнати, където ги бе оставил.

Писарят бе сложил легло и маса в една от стаите, която му служеше за кабинет, кухня и спалня едновременно, и така бе решил въпроса с обзавеждането.

Сутринта също не потръгна добре.

Не намери нищо за ядене освен стара бучка сирене и гърне вкиснат кумис, чиято миризма го накара да сбърчи нос. На всичко отгоре се бе и успал, което означаваше, че ще трябва да хапне някъде накрак.

„Наистина ми трябва някой, който да се грижи за къщата!“ намусено си каза Климент, докато се обличаше припряно. Накрая нахлузи тънкия си кожен елек, затъкна под него дълга кама и забързано излезе.

Продавачите вече бяха нахлули във Вътрешния град, предлагайки всевъзможни неща. Фурми от Персия, дрехи от Дамаск, саби и мечове чак от Испания, прясна риба, хляб, кумис, маслини и парчета прясно изпечено месо с подправки бяха само част от стоките им.

Писарят реши да не закусва, преди да види трупа на убития. Гледката едва ли щеше да е приятна и предпочиташе да е на гладен стомах.

Бързо стигна до каменната морга, където бе трупът на миника. Макар че в помещението бяха запалени ароматни билки, въздухът бе изпълнен с мирис на разлагаща се плът.

Избелялото платно, с което бе покрито тялото, с нищо не подсказваше, че трупът е на един от най-добрите майстори на меча. Климент предпазливо повдигна покривалото, едва сдържайки дъха си. Там, където копието бе пронизало сърцето, зееше грозна, черна дупка. Главата бе отрязана с един удар. Обезобразеното тяло на Вардан не бе приятна гледка.

„Убиецът е знаел какво прави. Оръжията му също са били добри“ - установи Климент, оглеждайки раните.

Точно в средата на гърдите убиецът бе прорязал в кожата знака IYI. Посинялата кожа и съсирената кръв ясно показваха къде е минало острието.

Въпреки нежеланието си писарят внимателно огледа тялото от всички страни. Не забеляза нищо необикновено, освен стара рана на десния крак. Който и да бе убиецът, не бе оставил никакви следи.

Писарят излезе от дома на смъртта с облекчение. Макар в разследванията си да се бе сблъсквал с много трупове, все още не можеше да преодолее ужаса си от смъртта.

„Някой трябва ужасно да е мразел Вардан, за да го подреди по този начин“ - каза си писарят, докато се смесваше с тълпата.

Най-накрая си купи две прясно изпечени питки, намазани с масло и пълни със сирене, кимна на стражите на Северната врата и бързо тръгна по улиците на Външния град.

Макар учител по фехтовка и храненик на Пресиян, убитият Вардан бе живял извън красивите червени стени, ограждащи двореца в сърцето на Плиска. Климент нямаше представа къде да търси информация за миника, но бързо се ориентира. Без усилия намери „Пълната чаша“, пред която Вардан бе срещнал смъртта си.

Собственикът - дебел, висок славянин, с широко лице и дълги мустаци, се оказа повече от приказлив. Той усърдно уведоми Климент, че миникът минавал поне веднъж седмично през заведението му да изпие делвичка или две вино и да си побъбри с приятели.

- Всички го знаехме! - каза кръчмарят, докато бършеше ръцете си в мръсна кожена престилка. - Вардан обичаше да обикаля кръчмите в тази част на града и да си пийва. Понякога закъсняваше с плащането и разказваше до втръсване едни и същи истории, но иначе беше разбран човек.

- Създавал ли е неприятности?

- Никога! Когато се напиеше, ни надуваше главите как бил посякъл Флавий Тракиеца при превземането на Охрид, но това беше най-лошото, което правеше. Случваше се да се заседи по до късно и синът му идваше да го прибере. Вардан беше хром с единия крак и понякога се налагаше да му се помага.

- Синът му ли? - попита Климент. - Къде мога да го намеря?

Кръчмарят подробно му обясни и скоро писарят крачеше по една от главните улици. Тук бе много по-оживено и на няколко пъти му се налага да изчаква, докато натоварени с бъчви колички, конници и военни отряди преминаваха покрай него. Истинският живот кипеше във Външния град, където никой не се притесняваше да излага на показ стоката или уменията си независимо какви бяха те.

Дори на площада за екзекуции бе пълно с хора. Просяци с патерици и прокъсани плащаници обикаляха около вързаните за стълбове, изтърпяващи наказание престъпници, тропаха с дървените си паници и просеха милостиня от минувачите. Хамали, майстори и занаятчии се събираха на малки групички, предлагайки труда си и хвалейки уменията си. Едри, въоръжени наемници с вид на закоравели престъпници, каквито най-вероятно и бяха, си търсеха господари. Търговци на пиво, натоварили отворените си бъчви в колички, предлагаха бира с черпаци. Жени, застанали по ъглите, обсъждаха последните клюки, докато търговци на зеленчуци и месо ги подканяха да си купят от стоката им.

Земята бе напукана и суха, около краката се образуваха облачета прах, между краката на минувачите тичаха деца и бездомни кучета. Климент с облекчение въздъхна, завивайки по една от страничните улички, където имаше значително по-малко хора.

На два пъти помоли да го упътят, преди да стигне до малката, измазана до половината къща на миника Вардан. За негово учудване пред нея се бе насъбрала развълнувана тълпа.

Няколко души бяха наобиколили висок, млад мъж, размахваха срещу него свити в юмруци ръце и крещяха един през друг. Група зяпачи и съседи радостно подканяха спорещите да разрешат проблемите си с бой.

- Това ли е къщата на миника Вардан? - високо извика Климент и се приближи.

Стреснати, каращите се млъкнаха и един по един го измериха с поглед. Набит мъж на средна възраст със загоряло лице и черна брада заговори от името на всички.

- Това е къщата на Вардан. Или поне беше! Ти кой си, че питаш?!

- Не можете да вземете къщата на баща ми просто така! - твърдо заяви младият мъж в средата и разправията започна с нова сила.

- Тишина! - извика писарят. - Или трябва да извикам стражниците да ви умирят?! Аз съм главният писар! Тук съм по нареждане на хана да разследвам смъртта на миника Вардан. Обяснете ми какво става!

Мъжете отново замълчаха и обърнаха към него намръщените си лица. Намесата на Климент им бе неприятна, но нямаше как да не се съобразят с него и поста му.

- Аз съм Испех - представи се мъжът с черната брада. Търговец съм. Останалите също. Вардан вземаше стоки от нас на вересия. Дължи ни пари! Разбрахме, че е мъртъв, и си искаме парите! Никой не може да ни обвини за това! Давали сме му стока, която той не е платил. Сега е мъртъв и дългът се наследява от сина му Корсис. - Търговецът посочи с ръка младия мъж и в очите му проблесна лукаво пламъче. - Щом сте главният писар, лесно ще можете да отсъдите. Законът е в наша полза! Корсис трябва да ни плати!

- Но аз нямам никакви пари! - защити се синът на миника.

- Това не ни интересува! Ще вземем къщата и всичко останало, за да си покрием разходите - развикаха се Испех и останалите.

- Тихо! - Писарят вдигна високо ръка. - Ако сте давали заеми, стоки и вещи на убития, синът му ще изплати дълга му! Но не днес! Вие нямате ли бащи? Нямате ли хора, които да са ви скъпи? Оставете Корсис да погребе спокойно Вардан. След това търсете парите си!

- Ще избяга! - провикна се някой.

- Ще продаде всичко, което има, докато чакаме! - обади се друг.

- Няма да го направи обеща писарят. - Заедно ще запечатаме къщата. След три дни ще се срещнете отново и тогава ще предявите исканията си. Ти - обърна се писарят към Корсис. - Вземи това, което ти е необходимо. След това ще запечатаме вратата.

Младежът сви рамене, влезе в къщата под недоволното мърморене на останалите. Насъбралата се тълпа, разбрала, че нищо интересно няма да се случи, бързо се разпръсна. Някои от съседите се прибраха по къщите си, останалите продължиха по улицата.

Корсис излезе, нарамил малък вързоп. На кръста му висеше непретенциозен, но отлично поддържан меч, в колана бяха втъкнати кама и кинжал.

Климент извади от кесията си дълга пергаментна ивица, залепи я на вратата и постави знака си върху нея. Останалите също поставиха печатите си или отпечатъци от палците си. След това се разотидоха, клатейки глави недоволно.

- След три дни! - сърдито напомни Испех, преди да си тръгне.

Климент и Корсис останаха сами на внезапно опустялата улица. Писарят се вгледа в младия мъж и се опита да си представи какво ли е в душата на този младеж, току-що загубил баща си, оставил му в наследство само дълговете си.

- Ще кажа на стражниците да наминават от време на време -каза писарят. - Слуховете се разнасят бързо, не искам някой мародер да ограби имуществото ви.

Корсис вдигна рамене и въздъхна.

- И бездруго няма кой знае какво за вземане. Баща ми разпродаде всичко, наскоро заложи дори оръжията си. Вероятно щеше да направи така и с моите - младежът нежно погали меча си. - Няма да мога да задържа къщата. Татко наистина натрупа много дългове. Не се сърдя на Испех и останалите. Те са в правото си да търсят своето. Но ме налетяха така неочаквано...

- На много хора ли дължеше пари баща ти?

- Повечето ги видяхте. Малки суми, за храна и най-вече за пиене. Сигурно има и други неуредени сметки по кръчмите. Пиеше и поръчваше на вересия, но накрая винаги успяваше да си върне заемите.

- Откъде вземаше пари?

- Баща ми е един от най-добрите майстори на меча в Плиска. Искам да кажа беше - очите на Корсис се замъглиха и той ги изтри с ръка. - Не беше от най-добрите бащи, но не беше и от лошите. Ще ми липсва!

Климент се доближи до младежа и постави ръка на рамото му.

- Знаеш ли кой го е убил?

Корсис поклати глава.

- Мисля за това непрекъснато. Не мога да го проумея! Защо някой ще иска да го убива? Нямаше никакви врагове. Беше кротък човек. Дори когато се напиеше, не се заяждаше с хората. Просто не мога да проумея...

- Някой трябва много да го е мразил, за да му отреже главата. Ами изрязаният знак на гърдите? Говори ли ти нещо?

- Това е символът на Тангра. Всеки го знае. Но нямам представа защо някой би искал да бележи баща ми с него. Татко не беше особено религиозен. Понякога палеше благовония в някой от храмовете и молеше шаманите да баят над хромия му крак, но нищо повече.

- С уроци ли си изкарваше парите?

Синът на миника кимна.

- Напоследък му ставаше все по-трудно да си намери ученици. Остаря, а и кракът му се влошаваше. Добре, че хан Борис му бе отпуснал малка пенсия, за да може все някак да свързваме двата края.

- Бил е войник. Може би някой оттогава му има зъб?

- Едва ли - младежът избърса отново очите си и по бузите му останаха черни следи. - Бил се е със стария хан, с Пресиян. Отличил се е в битката при превземането на Охрид. Посякъл е стратега на крепостта - Флавий Тракиеца! Много обичаше да се хвали с тази своя победа! - В гласа на Корсис прозвуча гордост.

- Да посечеш вражеския предводител, със сигурност е велико постижение! Малцина са имали тази чест - съгласи се Климент.

- Не е само това! Флавий Тракиеца се е славил като ненадминат майстор на меча. Един от най-добрите в цялата империя. Издигнал се е до стратег именно за тези си умения. Побеждавал е при всичките си предишни двубои! Баща ми го е предизвикал, двамата са се били и татко го е победил! Непрекъснато ми повтаряше с какъв финт точно го бил увлякъл, преди да контраатакува. Макар напоследък всеки път да променяше историята. - Гласът на младежа помръкна.

- Баща ти наистина е имал с какво да се гордее! Ти също! - опита се да вдъхне кураж на младежа Климент.

Корис махна с ръка.

- Раната така и не се оправи. Кракът му ставаше все по-трудноподвижен с напредването на възрастта. Пиеше, за да спре болката.

Климент кимна.

- И не е имал никакви врагове? Нито предишни, нито по-нови?

- Поне аз не знам. Но щеше да ми каже. Баща ми не беше от хората, които таят нещата в себе си. Ако имаше неприятности с някого, отиваше да се разберат като мъже. Най-често споровете завършваха в близката кръчма - младежът се усмихна криво.

- Имаш ли къде да отидеш? Роднини или някой друг?

Синът на убития поклати глава.

- Вече съм кръгъл сирак. Имам един чичо в Достиника, но се съмнявам, че го е грижа за мен. Честно казано, всичко се случи прекалено бързо. Нямам представа какво ще правя. Сигурно ще се настаня в някоя кръчма, докато не ме изхвърлят или не си намеря работа. Мен също ме бива с меча! Баща ми ме обучи добре. Понякога дори казваше, че съм по-добър от него. Все ще намеря нещо.

- Най-вероятно ще намериш само неприятности - въздъхна писарят. - Ако искаш, можеш да останеш за няколко дни при мен, докато се уредиш. И бездруго имам празна стая. Хем няма да съм сам. А в свободното време може и да ми покажеш някой номер е меча.

- Наистина ли!? - Очите на Корсис блеснаха. - Ще ви служа вярно и почтено...

- Стига, стига - прекъсна го Климент. - Иди и ме изчакай до Северната врата, имам още малко работа тук. Тамошният началник - чигатът Винех, ми е приятел. Кажи му, че аз те пращам.

След като се увери, че младежът е разбрал точно къде да отиде и да чака, двамата се разделиха. Писарят пообиколи още малко из съседните улици. Разпита по кръчмите, говори с търговците, дори спря някои от преминаващите стражници.

Всички бяха категорични - убитият Вардан бил добър човек, който обичал да си пийва и да се хвали.

Колкото и да разпитва, Климент не можа да намери някой, който да му каже лоша дума за убития, освен търговците, които се притесняваха какво ще стане с дадените на вересия стоки.

Отдавна минаваше обяд, когато, капнал от умора, писарят влезе в първата изпречила му се кръчма, седна на една от масите и си поръча чаша бира. Трябваше да събере мислите си.

Никой не би имал основателна причина да убие Вардан. Камо ли така варварски да му реже главата. Климент не разбираше защо е било необходимо това. Или ставаше дума за много силна омраза, или за луд. Последното не му хареса. Дукум едва ли щеше да остане доволен, ако му докладваше подобно нещо. Кавханът имаше предостатъчно грижи, за да може да се занимава и с умопомрачен убиец, режещ главите на хората.

Писарят въздъхна. Това беше задача, която сам трябваше да разреши. И все пак? Дали нямаше някакво логично обяснение за случилото се?

Вардан не беше ограбен, което изключваше да е станал жертва на случайно нападение. Не се е забъркал в любовна история, нямаше пари, към които някой да се стреми. Вероятността някой от наследниците на убития от него Флавий Тракиеца да го е убил за отмъщение се струваше невероятна на писаря. За други неприятели на Вардан писарят не можеше да се сети.

Какво оставаше тогава?

И защо убиецът бе взел главата му?

Дали е искал да скрие нещо по нея? Нещо, което би помогнало за разкриването му? Но какво?

Имаше и друга вероятност. Вардан може да е убил някой друг, да го е преоблякъл в дрехите си и да е избягал. Това обясняваше липсата на главата.

Дали бе възможно?

Трябваше да попита Корсис как е разбрал, че трупът е на баща му. Но за какво Вардан би прилагал толкова сложен план? За да се скрие от кредиторите си?

Писарят тръсна глава.

Ако искаше да не си плаща сметките, миникът просто трябваше да напусне Плиска. Нямаше нужда да оставя след себе си обезглавени трупове.

Пък и синът му сигурно не би пропуснал сакатия му крак. Климент сам го бе видял сутринта на каменната маса.

Нечие неочаквано побутване изтръгна писаря от размислите му. До него бе застанал кръчмарят, който с изкривено лице разтърсваше рамото му.

- Затваряме! Затваряме, уважаеми! - не спираше да повтаря той и по слепоочията му се стече капка пот. - Моля, тръгвайте си. Може да не плащате за бирата.

Климент стана, хвърли две медни монети на масата и се огледа. Отнесен в мислите си, не бе забелязал, че е останал сам в кръчмата. Припряна прислужница с пребледняло лице затваряше дървените капаци на прозорците, двама от слугите бяха седнали на една от пейките, нервно стискайки в ръцете си копие и меч.

- Какво става? - попита Климент.

- Нищо! Днес решихме да затворим по-рано - отговори съдържателят и го заблъска към вратата.

Смутен, Климент объркано излезе. Зад себе си чу превъртането на ключа на вратата и падането на дебелите резета.

Писарят забърза по улиците, чудейки се какво се е случило. Докато бе губил деня си в безсмислени разпити, бе станало нещо, докарало града до паника.

По улиците тичаха жени, повлекли малките си деца за ръце. Доскорошните тълпи се бяха стопили, магазините и кръчмите затваряха, залоствайки вратите и прозорците си. Търговците бяха изчезнали, дори просяците се бяха скрили някъде. Съмнителни типове, в които писарят безпогрешно разпозна уличните разбойници, притичваха напред-назад, надушили бърза плячка. Войници от охраната на града се щураха, чудейки се къде първо да отидат.

„Какво става, по дяволите?! Да не би византийците да са стигнали до Плиска?“ - помисли си писарят и дъхът му се накъса.

Климент попита няколко от преминаващите стражници какво е положението, но те грубо го отблъснаха, крещейки му да се прибира, и продължиха без повече обяснения. Решен да разбере какво става, писарят тръгна с бърза крачка към Северната врата.

Не срещна почти никого. Напечените улици бяха празни, само тук-там се мяркаха случайни минувачи, които бързо притичваха през улицата, ругаейки на глас.

Скоро Климент видя страховито надвесените високи кули на Северната врата. Портите бяха притворени, около тях бе разпръснат целият гарнизон в пълно бойно снаряжение, сякаш очакваше всеки момент някой да нападне. Чигатът Винех припряно обикаляше подчинените си.

Той вдигна глава, видя писаря и го повика по име. Скоро двамата бяха в караулното, безупречно чисто и подредено. В единия от ъглите имаше малък олтар на Тангра със запалени пред него благовония. Близо до него, седнал на дълга дървена пейка, Корсис чертаеше фигурки с върха на меча си по пода. Той скочи и махна с ръка на писаря, като го видя, но Климент му направи знак да го изчака. Двамата с Винех седнаха на една от пейките.

- Радвам се, че си приютил младежа - каза Климент. -Знаех, че мога да разчитам на теб.

Винех мрачно кимна.

- Разбрах, че са убили баща му. Жалко! Беше добър боец и добър човек.

- Исках да те питам за него. Чудех се дали не си чувал за някой, който да мрази Вардан?

Винех се размърда неспокойно и припряно погледна към вратата.

- Не. Познавах миника. Служихме навремето заедно. Преди да го ранят. Идваше от време на време да пийнем по чаша-две и да си поговорим за отминалите времена. Всички го обичаха! Беше досаден понякога, но хората не се убиват за такива неща.

- Ами някой от наследниците на Флавий Тракиеца? Този, когото е посякъл в Охрид? Може някой от тях да го е издирил...

- Абсурд! Историята е много стара, а и Флавий нямаше семейство. Не харесваше жените, ако разбираш какво имам предвид.

Климент кимна.

- Значи никой?

Чигатът само сви рамене.

Двамата постояха мълчаливо известно време. Климент гледаше замислено играещия с меча си Корсис. Винех нервно разтриваше бедрата си.

- Защо е тази паника? Всички се крият, плъзнали са крадци, улиците са пълни с войници. Да не би византийците да наближават Плиска? - попита накрая писарят.

- Не! - отговори му чигатът и очите му просветнаха. - Византийците са далеч. Друго е. Чу се, че тази нощ Борис се е покръстил!

5

Атанасий се пресегна през масата и чукна чашата си в тази на Григорас. Току-що бяха получили съобщение за случилото се миналата нощ.

Борис бе отишъл във византийския лагер, бе помолил за мир и се бе покръстил. Всичко вървеше точно според плана.

Атанасий се усмихна.

Малко оставаше да завърши великото си начинание. Начинание, което щеше да остави името му в историята.

Щеше да се издигне още повече! Можеше да стане велик логотет, а защо не и кесар - втората по сила титла след тази на императора. Можеше дори да поставят статуята му на площада пред църквата „Света София“. А след това? Нищо не се знаеше. Император Атанасий...

Не звучеше никак лошо!

Щеше да направи всичко, за да успее.

Всичко!

Атанасий сладко премлясна с език и се откъсна от мечтите си. Предстоеше му да свърши още много работа. Надвеси се над поставената на масата карта и попита:

- Колко от местата проверихте?

- Всички, отбелязани в червено! Не намерихме нищо! -Григорас показа оградените по картата точки. - Останаха още няколко, но не тая особено големи надежди. Започнахме с тези, които изглеждаха най-обещаващи.

- И няма никакви податки къде да продължим търсенето?

- Никакви!

Атанасий удари с юмрук по масата. Това бе единствената му реакция на неуспеха, след което комбинативният му ум заработи с пълна сила.

- Кога идват „Архангелите“? - попита той.

Григорас преглътна, преди да отговори.

- Очаквам ги всеки момент - гласът на помощника се напрегна. - Трябваше ли да ги викаме тук, господарю?

- Не виждам друг начин! Ако искаме да довършим това, което сме започнали, ще имаме нужда от помощта им. Ще ги включим в търсенето. А и не можем да пренебрегнем Фотий. Той така или иначе знае какво става.

- Но те са фанатици и убийци! А патриархът е по-опасен и от пепелянка! - не се стърпя Григорас.

- Тогава се радвай, че са на наша страна! - сряза го Атанасий.

- А ако разберат за манастира и иконите... - не довърши Григорас и думите му увиснаха във въздуха.

- Не виждам откъде могат да научат. Всички отдавна са мъртви! - вдигна рамене Атанасий.

Логотетът пратеник стана и запали кандилото пред иконата, поставена на източната стена. Очите му дълго останаха вторачени в прекрасната рисунка на Богородица и Младенеца със златни ореоли.

Дали Господ щеше да му прости греховете? Атанасий имаше много грехове за опрощение.

Верен на прокарваната от император Теофил борба срещу иконите, бе извършил страшни неща. Бе осквернявал църкви. Бе преследвал. Бе палил. Бе гонил.

И не само това.

Атанасий притвори очи и пред тях изникна пожарът в манастира „Света Богородица“ до Константинопол. Още виждаше иконите с избодени очи и счупените на парчета резбовани обкови, които монасите бяха принудени да нахвърлят на голяма купчина на двора, да залеят с ленено масло и да запалят. Тези, които не искаха да се подчинят, бяха мушкани с копия, бичувани и газени с коне от пияните войници. Мнозина намериха смъртта си в онази нощ.

Накрая, когато кладата лумна и огньовете заблизаха нощното небе, от черквата, с разкъсана черна риза, окървавена глава и димяща брада, изскочи игуменът на светата обител, който по чудо се бе изтръгнал от охраняващите го войници. Един от тях тичаше след него, крещейки му да спре.

Свещеникът падна пред кладата и с голи ръце започна да вади горящите икони, проклинайки императора, патриарха и целия останал свят.

Атанасий, командир на отряда, бе викнал на стареца да спре, но той не го послуша. Григорас, който тичаше зад игумена, стигна до кладата и преди някой да разбере какво става, го прониза с копието си в гърба. Под одобрителните възгласи на останалите войници свещеникът падна на земята, все още стискайки една овъглена икона в десницата си. Вбесен от отказа на свещеника да му се подчини, с разпалена от виното и битката кръв, Атанасий скочи от коня, отряза с един удар главата му и я хвърли в огъня. След това изрита спасените икони обратно в пламъците сред пукащия лак и кривящите се метални ореоли на светците.

Манастирът бе опожарен, иконите унищожени, оцелелите монаси разпръснати или продадени в робство. Той и войниците му получиха похвала лично от императора в покоите му, а Атанасий и Григорас останаха свързани завинаги от това, което бяха извършили.

„Бяхме млади. И пияни. Изпълнявахме заповеди!“ - опита се да успокои съвестта си Атанасий, прокара ръка през потното си чело и се прекръсти.

Самият император вършеше още по-ужасни дела. В Константинопол продължаваха да се разказват зловещи истории за това как на смъртния си одър Теофил бе поискал главата на зет си Теофоб. „Византийския Ирод“ го бяха нарекли враговете му. Ирод или не, Теофил бе умрял с усмивка на уста, стискайки под мишница кървавата глава на зет си.

„Кой можеше да предположи какво ще стане след това?“ - въздъхна Атанасий и се прекръсти отново.

Вдовицата на Теофил заедно с великия логотет Теоктист бяха завзели трона. Хитра, умна и последователна, Теодора бе станала императрица. Иконите бяха върната в църквите. Патриарх Григорий VII Граматик безуспешно се опита да й се противопостави. Дори инсценира опит за убийство срещу себе си, но бързо бе разкрит, свален от престола и пратен в манастир.

Теодора свика църковен събор и най-после, след повече от два века, обедини в едно иконоборци и иконопочитатели. Които не бяха съгласни с решенията на събора, просто изчезваха. След което императрицата започна безмилостно да преследва тези, които бяха участвали в погромите.

За щастие на Атанасий всички от отряда му, участвали в палежа на манастира, бяха или мъртви, или служеха далеч в чужбина. Той лично се погрижи монасите да замлъкнат завинаги.

„Много грехове тежат на съвестта ми, Господи! - прекръсти се за трети път византиецът. - Прости ми, ако можеш!“

Въпреки че никога не го обвини в нищо, Теодора му нямаше доверие. Високите постове, изгодните служби и влиянието все се изплъзваха между пръстите на Атанасий.

За щастие младият Михаил се оказа различен от майка си. Гуляеше по цяла нощ, подиграваше се на църквата, пръскаше невиждани суми за разточителни обеди и вечери, а влечението му към млади мъже го скара окончателно с Теодора.

Атанасий бързо се ориентира накъде духа вятърът. Скоро стана един от най-веселите компаньони на бъдещия император.

Една нощ, замаян от виното и думите на придворните си, Михаил закла логотета Теоктист и прати майка си в манастир. Часът на Атанасий удари отново.

Управлението на Михаил, когото зад гърба му наричаха Пияницата, бе неочаквано успешно в началото. Арабите бяха разбити, мъдрото решение на майка му да спре разкола даде своите плодове. Византия благоденстваше.

Младият император не забрави старите си приятели.

Атанасий бързо се издигна, задминавайки мнозина по-достойни от него, а накрая се озова в Плиска като логотет пратеник. Пост, който бе важен и доходен.

Но това не бе всичко.

Михаил бе пратил в България стария си сътрапезник със специална задача. Половината от нея вече бе изпълнена. Предстоеше най-важната част.

Атанасий откъсна поглед от иконата и се върна обратно при масата.

С прошка или без, щеше да постигне успех!

* * *

Отнякъде се разнесоха песнопения.

Климент и Винех се спогледаха и скочиха едновременно на крака.

Пред вратата бързо се събираше тълпа. Някои крещяха възбудено, други пееха ликуващо, хванати за ръце, тук-там започнаха сбивания. Войниците от гарнизона се опитваха да въдворят ред, но отвсякъде прииждаха нови и нови хора, които се включваха в навалицата.

Над всичко това, постепенно увеличавайки силата си, се носеше християнски химн. Последователите на Исус се бяха събрали и празнуваха покръстването на хана си.

Стражник с изкривен шлем и засъхнала кръв на бузата се добра до караулното и рапортува на Винех.

- Изпраща ме чигатът на Западната врата. Християните са организирали литийно шествие и искат да влязат в двореца. Освен вярващи, с тях има и много въоръжени мъже. Крещят, че най-после е дошло време да отмъстят за мъките си. Разрушили са едно светилище на Тангра. Ако колобарът не беше избягал, щяха да го убият. От околностите на Плиска прииждат все повече и повече християни. Казват, че искат да се помолят за чудото, пратено им от Господ, но сред тях има и много обикновени крадци и убийци. Успяхме да ги отблъснем и те тръгнаха насам.

- Има ли някакви заповеди?

- Все още не. Навсякъде цари хаос!

Винех свали шлема си и се почеса по главата. Писарят можеше да си представи какво става в главата на чигата. Почти същото се случваше и в неговата. Това, че Борис се бе покръстил толкова неочаквано, поставяше всички на изпитание. Едва ли последователите на Тангра, които бяха от старите български родове, заемащи постове във върховната власт, щяха да оставят богът им да бъде сменен просто ей така. Със сигурност щеше да има размирици, нищо чудно и гражданска война.

В предстоящия сблъсък всеки бързо щеше да определи на чия страна да застане. За себе си Климент нямаше съмнения. Религията не го вълнуваше особено. Щеше да остане верен на Борис.

Хора като Винех обаче бяха изправени пред сериозна дилема -дали да защитят хана или Тангра.

- Какво ще правиш? Ще затвориш ли вратите? - попита писарят, внезапно припомнил си олтара на Тангра в караулното.

Винех мълчаливо поклати глава. Чигатът бе стиснал челюсти, очите му бързо обхождаха събралото се множество, дланта му бе обгърнала дръжката на меча.

- Ако ги затворя, тълпата ще смаже най-предните. Ще се стигне до бой, който няма да можем да овладеем. Ще пратя вест на кавхана какво става тук, ако случайно не знае. Но подкрепленията ще се забавят. Християните ще се появят всеки момент.

Климент се ослуша. Химнът вече се чуваше съвсем ясно. Дори мнозинството пред вратата бе замлъкнало и се ослушваше. Всеки момент процесията щеше да пристигне.

- Какво смяташ да правиш тогава? - повтори въпроса си Климент. - И на чия страна си?

- Аз съм войник! В момента останалото няма значение. Трябва да разпръсна тълпата, да запазя реда и да заловя виновниците, ако има такива. След това ще реша на кой бог ще се моля.

Винех с твърди крачки излезе пред вратите, сложи ръце на кръста си и се огледа. Тълпата бе замлъкнала, но дори и Климент можеше да усети напрежението във въздуха. Тези, които не бяха успели да се доберат до края на улицата, се бяха качили на околните дървета и по покривите на къщите. Малкият площад пред вратата бе претъпкан с хора. Кордон войници препречваше входа. От няколко места в града се виеше пушек.

Като по команда главите на всички се обърнаха. Иззад един от ъглите, пеейки с пълно гърло, се показа началото на колона. Най-отпред, издигнал на дълъг прът широка квадратна икона с Исус и майка му Мария, крачеше свещеник облечен в дълга роба. Зад него, понесли дървени кръстове и запалени свещи, с разпуснати коси следваха останалите богомолци. От погледа на Климент не убягнаха извадените ножове и мечове, които стискаха или бяха втъкнали в коланите си някои от тях. Отстрани, зорко оглеждайки се, се движеха яки мъже с дебели дървени сопи в ръцете.

Всички пееха, вървейки без да бързат, под обедния пек, и бавно, но категорично се насочваха към портата. Макар и гъста, тълпата се отдръпна и направи път.

- Предатели! Византийски шпиони! - изкрещя някой.

Няколко души се хвърлиха към шествието, но бързо бяха усмирени от мъжете, охраняващи християните.

Най-накрая свещеникът и помощниците му стигнаха кордона войници. Мъжът издигна още по-високо, като знаме, иконата и изпика с ясен глас:

- Аз съм Прокопий, християнски проповедник! Дошли сме да поздравим хана за внезапното му присаждане в християнската вяра и заедно да отслужим хвалебствена литургия! Пуснете ни да минем! И мир вам!

Свещеникът направи кръстен знак.

Войниците насочиха копията си към него. Без да се страхува, той тръгна срещу тях.

- Не се страхувам от вас, неверници! - гласът на Прокопий се извиси високо. - Времето, в което избивахте християните, свърши! Сега дойде вашият ред!

Тълпата му отвърна с гневен рев. Към шествието полетяха предмети и камъни. Християните запяха още по-силно. Тези от тях, които бяха въоръжени, започнаха застрашително да размахват оръжията си.

- Тишина! - внезапно извика Винех и погледите на всички се приковаха в него. - Тишина!

Чигатът пристъпи напред, слънцето заблестя по желязната му броня.

- Хана го няма! А и дори да бе тук, не съм получил нареждания да пускам във Вътрешния град когото и да било! Моля ви да се разотидете мирно и тихо по домовете си!

С намръщено лице, стиснал пръта с иконата, Прокопий тръгна напред. Шествието се люшна след него. Войниците заотстъпваха, плахо споглеждайки се един друг какво да предприемат.

- Тръгнете си мирно и тихо! След това можем да обсъдим всичко на спокойствие! - извика Винех.

- Анатема! Анатема за теб, невернико! За теб и за всеки, който тръгне срещу Христа! Бога на нашия хан! Анатема! -провикна се свещеникът и продължи да върви напред.

Винех извади меча си, вдигна го над главата си и извика с твърд глас, така че всички да го чуят:

- Арестувайте свещеника! Разпръснете тълпата! Изпълнете заповедите на хана! Който не се подчини, да бъде посечен!

Получили ясна заповед, войниците се втурнаха напред. Неколцина от тях светкавично обградиха изумения Прокопий и го изтеглиха зад гърбовете на другарите си. Сипейки проклятия и клетви, свещеникът изпусна пръта с иконата, която падна в прахта и скоро се оказа под краката на тълпата.

Удряйки с тъпото на копията си, стражниците се опитаха да разчистят улицата, но насъбралите се хора бяха толкова много, че те бързо развалиха строя си, а редиците им се разпръснаха. Помогна им тълпата, по-голямата част от която бе настроена враждебно към християните.

- Ако не овладеем положението колкото се може по-бързо, ще има убити - мрачно каза Винех на застаналия до него писар .

С пребледняло лице Климент гледаше ставащото пред портата и се питаше какво ли предстои. Най-вероятно нищо добро.

Атакувани от всички страни, редиците на християните се огънаха. Шествието се разпадна и участниците в него хукнаха с викове по страничните улички. Останалите се втурнаха да ги преследват, крещейки заплахи и обвинения.

Винех изпрати пристигналите три отряда подкрепления със строгата заповед да арестуват всеки, който се опита да наруши закона, независимо дали е християнин или последовател на Тангра.

Скоро на площада не остана никой. Земята бе осеяна с парчета дърво, камъни и боклуци, а между тях, посивяла от прахта, се търкаляше падналата икона.

Климент отиде до нея, вдигна я, изтри я с ръка от мръсотията и я прибра внимателно в торбата си. След това се обърна, махна с ръка на Корсис да го последва и влезе във Вътрешния град.

- Какво беше това? Какво стана? Ще има ли война? - питаше, без да си поеме дъх, младежът, подтичвайки след писаря.

Климент сви рамене. Чувстваше главата си съвсем празна. Движеше се като в унес, автоматично отклоняваше въпросите на възбудения Корсис и се луташе между къщите, без да знае къде отива.

Плетейки крака, най-накрая стигнаха до Площада на славата. Писарят се свлече на една от каменните пейки и неразбиращо се огледа. Още Аспарух бе издигнал тук колона, с която да възвеличае успехите си. Останалите ханове бяха последвали примера му, като освен колони за тяхната собствена прослава, бяха издигали и паметници, славещи предшествениците им.

С невиждащи очи Климент се втренчи в статуята на препускащия на кон Аспарух, във високо вдигнатата ръка на Тервел, държаща кесарска корона, в копието на Крум, насочено към поваления на земята враг.

Какво щеше да стане?

Дали скоро на това място щяха да се издигат фигурите на християнските светци? Това лошо ли беше или добро?

Писарят тръсна глава. Такива мисли не бяха за него. Той имаше поставена задача, с която да се справи. Други трябваше да мислят за ставащото в града.

Климент стана и тръгна към двореца. Трябваше да говори с Дукум!

Едва сега, докато крачеше по улиците на Вътрешния град, писарят си даде сметка за ставащото около него. Конници профучаваха по улиците. Войници в пълно бойно снаряжение маршируваха, силно дрънчейки с броните и оръжията си. Освен елитните хански войски, пазещи Вътрешния град, се бяха появили и отряди с наемници, дошли незнайно откъде. Носеха се команди, викове и заповеди, от уличните търговци, изпълнили улиците сутринта, не бе останала и следа.

„Все едно сме във война!“

Остави Корсис да го чака при караула на един от входовете на двореца и тръгна да търси кавхана. По коридорите оживлението бе още по-голямо. Тук също имаше много войници, но освен тях напред-назад възбудено сновяха и говореха багаини, висши военни и боили. Настроението бе мрачно, повечето от хората, които писарят срещаше по пътя си, гледаха уплашено и недоволно, отвсякъде се носеше мърморене.

Дукум бе слязъл в тронната зала, където бе свикан военен съвет. Наложи се Климент да го изчака.

Докато обикаляше около залостената врата, писарят се зачуди дали кавханът трябваше да използва точно тази зала. Не бе чувал за съвет, който да се провежда в тронната зала в отсъствието на хана. Дали Дукум нямаше да се опита да извлече някаква изгода за себе си? Щеше да му е много лесно да оглави недоволството, да барикадира града и да вземе властта в ръцете си. Щеше да получи пълната подкрепа на всички боили, до един последователи на Тангра. Единственото, което трябваше да направи, бе да арестува Борис, да го обяви за предател и да го екзекутира. След което да седне на трона му.

Климент се засрами от мислите си. Кавханът винаги бе демонстрирал лоялността си към владетеля. Едва ли щеше да го изостави сега.

Неочаквано от залата се чуха викове, вратите се отвориха с трясък и внушителна група боили, участници във Великия съвет, излетяха навън. Предвождаше ги Иратаис от рода Вокил, който размахваше ръце и викаше, че това няма да се размине току-така и като се появи ханът, ще трябва да дава обяснения за стореното. Следваха го още шестима боили, участници в съвета. Сред тях Климент разпозна и Шун, който му хвърли дълъг, изпълнен с омраза, поглед.

Последни от залата излязоха четиримата славяни, участници в съвета. Те не можеха да прикрият задоволството си, а на лицата им грееха в широки усмивки. Застаналият начело на малката групичка Склавун величествено се понесе по коридора под яростните погледи, които му хвърляха Иратаис и останалите.

Склавун, както и останалите славяни в съвета, бяха християни. Победоносните им изражения бяха лесно обясними. Оттук нататък те щяха да заемат централна роля в държавата, докато Иратаис и последователите му тангристи щяха да бъдат избутвани все по-далеч от властта. Стига Борис да успееше да се наложи.

„Това няма да се размине току-така! Ще има размирици. Може би дори война!“ - отново си помисли Климент, загледан в групичката на Иратаис, която разпалено обсъждаше нещо.

Дукум го посрещна със зачервено лице. Кавханът бе потен, но изглеждаше така, сякаш напълно владее положението. Махна на писаря да го последва и двамата бързо прекосиха коридора, без да обръщат внимание на никого.

- Внимавай кого следваш, християнско псе - просъска някой от групата на Иратаис, докато минаваха покрай нея, но нито Дукум, нито Климент му обърнаха внимание.

- Разполагай се и си сипи вино - покани писаря великият боил, след като влязоха в покоите му. - Сипи и на мен, ще ми се отрази добре.

Без да задава въпроси, Климент извади от шкафа в стената висока сребърна кана, махна кърпата, която закриваше отвора й, и напълни чашите.

Дукум се появи след минута с други дрехи и видимо освежен. Вдигна чашата, помириса виното, завъртя го в устата си и с наслада отпи от него.

- Най-доброто тесалийско! И в Константинопол едва ли имат такова - категорично обяви той.

Двамата пиха мълчаливо. Внезапно Дукум яростно запрати чашата си в стената. Стреснат, Климент подскочи на стола си.

- Ще ме наричат християнско куче! Ще ми се дърлят и ще се нападат, докато градът е пред бунт! Това не са велики боили, а въшки! Мислят само за себе си! - кавханът бе скочил на крака и обикаляше бесен из стаята.

- Ще ми платят те! Всички до един! Без значение дали са последователи на Тангра или на Христос! Лошо им се пише, помни ми думата! - Дукум не можеше да си поеме дъх от гняв.

Кавханът постоя малко, дишайки тежко, след което седна с дълбока въздишка на масата.

- Извинявай, Клименте! Не трябваше да избухвам. Но ми се насъбра доста напоследък. Няма да крия от теб - положението е критично. - Дукум вдигна ръка. - От друга страна, не мога да виня Иратаис и останалите. И на мен покръстването ми дойде неочаквано. Но за разлика от тях помня на кого съм се клел във вярност!

Писарят се намръщи.

- Имаше сблъсък при Северната врата, но чигатът Винех се справи. - Климент разказа подробно за християнското шествие. -Вярно ли е, че Борис се е покръстил?

Дукум се протегна като котка и се прозя шумно. От предишния му яд не бе останал и помен.

- Вярно е! Прати ми съобщение по вестоносец тази сутрин! Кръстил го е лично императорът и му е дал името си. Вече се казва Борис-Михаил - обясни кавханът, срещнал неразбиращия поглед на писаря. - Поне няма да има война. Ханът е подписал мирен договор с императора. Византийците се връщат обратно в Константинопол. За добро или за лошо, всички ще станем християни. Вече няма връщане от този път.

- Много хора не харесват това - плахо се обади Климент.

Дукум кимна с глава.

- Знам. Ще бъде тежко. Всеки ще трябва да определи на чия страна да застане. Ханът и Исус или Тангра. Сам видя - Великият съвет е разединен. Иратаис и последователите му не искат да приемат, че Борис се е покръстил. Склавун, глупакът му с глупак, се перчи като паун, защото тепърва му предстои да се издига над враговете си. Разпоредил съм военно положение, докато се върне ханът. Не искам безредици в столицата! Всеки, който нарушава закона, независимо дали е християнин или тангрист, ще си понесе последствията!

- Ами великите боили? - недоизказа въпроса си Климент. Ако те тръгнеха срещу Дукум, той трудно можеше да ги спре.

- Великите боили ще кротуват! Поне известно време. Още не могат да повярват какво се е случило, а докато се опомнят, Борис ще бъде тук. Връща се тази вечер. Самите те са разединени на клики, някои от тях не могат да се понасят. Е, това е добре дошло за нас.

- Наистина ли за нас? - тихо попита писарят, свел очи към пода. Ако Дукум оглавеше опозицията, Борис нямаше да има никакъв шанс. Нито Христос.

- Да, за нас! - тежко повтори кавханът. - Служил съм на Борис и баща му и нямам намерение да им изменям на стари години. Не че вече не ми го намекнаха. „Трябва ни някой силен и опитен, за да ни води“ - каза ми оня подлец Шун. Не знам, ако го чуе Иратаис, дали няма да му резне гърлото. Май самият той се готви за престола. Както и да е - Дукум замълча. - Имам няколко задачи за теб. Макар положението да е овладяно, това ще е само временно. Ако боилите не се подчинят на волята на хана, не ни чака нищо добро. Трябва да действаме много внимателно и да не допускаме изненади.

- Цяла сутрин разпитвах за убийството на Вардан - започна Климент, но кавханът го прекъсна.

- Остави сега тази работа. Имаме по-важни задачи. Някой е нахлул през нощта в храма на Тангра. Тук, в центъра на крепостта. Нищо не е взето, но натрапникът е строшил олтара, разхвърлял е свитъците и е изкъртил плочите на пода. Иратаис и кликата му вече обявиха, че това е дело на християните, които са се самозабравили и искат смърт за всички последователи на Тангра. По-скоро мисля, че става дума за провокация. Не бих се учудил, ако зад всичко това се крие дългата ръка на Фотий. Вътрешни размирици в България биха били точно по вкуса му. - Дукум махна с ръка. - Иди, разпитай върховния колобар Баян и разбери за какво става дума. Виж с какво се занимава византийският пратеник в Плиска Атанасий. Той е не по-малък хитрец от господаря си. Живее във Вътрешния град, което означава, че той или някои от слугите му спокойно биха могли да проникнат в храма. Това е задача точно за теб. И дръж под око Иратаис и останалите!

Климент кимна. Гласът на Дукум го застигна на вратата: „Както вече казах, Борис се връща тази вечер. Великият съвет е свикан за утре сутринта. Ти също трябва да присъстваш. Шун ще отправи официално обвиненията си към теб, че си станал причина за смъртта на сина му!“.

6

Неуязвимия внимателно наблюдаваше минаващите покрай него велики боили. Лицето му бе безизразно, макар вътрешно да кипеше от гняв.

Не бе успял да открие това, което търсеше! А бе сигурен, че е толкова близо! Нощта се бе изнизала неусетно, а отговорът все така му се изплъзваше.

Неуязвимия кимна на някого от членовете на Великия съвет и се подпря на стената. Съвсем скоро щеше да ги използва за своите собствени цели. Не бе извървял напразно този дълъг път. Неуспехът през нощта всъщност го приближаваше с една стъпка напред към успеха. Вече знаеше къде не трябва да търси. Трябваше му нов план!

Неуязвимия изпъна яките си рамене и се оттласна от стената.

Крайно време бе да посети Атанасий! Той също криеше тайни.

* * *

Климент приседна на една от пейките близо до вратата на Дукум. Избърса с длан челото си и усети как му се завива свят. Не бе ял нищо от сутринта. По-лоши бяха новините, които Дукум му съобщи. Покръстването на Борис предизвикваше вълнения, хана го нямаше, за да овладее положението, писарят щеше да отговаря на обвинение, отправено му от член на Великия съвет. За капак му бяха възложили задача, която щеше да го въвлече против волята му в религиозните борби, а разследването, с което се занимаваше, се бе оказало безсмислено.

Колкото и уверен да бе кавханът, че ще успее да се справи с положението, Климент бе видял със собствените си очи какво се случва в Плиска. Бе сигурен, че в този момент на много места из града вече се събират хора, готови да защитят Христос или Тангра.

Дукум ясно бе казал на чия страна ще застане в този сблъсък, но малцина от великите боили щяха да последват примера му. Борис можеше да разчита само на славянските князе, както и на още двама-трима от по-старите приятели на баща си.

„Ами аз? - запита се писарят. - Аз на чия страна съм?“

За него изборът бе ясен и неизбежен - трябваше да подкрепи хана, каквото и да се случи.

Но седнал на пейката, загледан в тичащите напред-назад слуги и облечените в тежки стоманени ризници войници, писарят за първи път си даде сметка, че всъщност не знае кого предпочита Тангра или Христос. Досега не бе отдавал голямо значение на религията, вярвайки, че там, на небето, има някой, който следи за делата му, без да се пита кой точно е той. Прекараните в Константинопол дни и решението на Борис го караха да избере Христос, но някъде дълбоко в душата му един настоятелен глас му казваше да не се отрича с лека ръка от Бога на предците си.

Писарят поклати глава и се изправи. Не бе време да решава подобни въпроси. Имаше задача за вършене.

Климент се обърна и носен от дългите си крака, бързо се отправи към центъра на Вътрешния град, където бе нападнатият храм на Тангра. Предпочиташе да приключи колкото се може по-бързо с този въпрос, след което да отиде някъде да вечеря и да пие, докато забрави всичките си проблеми.

„Може би във виното ще намеря отговор на въпросите си?“ мрачно си помисли той, докато бързаше из коридорите на замъка.

Не му отне много време да стигне до храма.

Спокойствието бе напуснало високите бели стени в центъра на красивата зелена градина.

Войници с копия, наредени около оградата зорко се оглеждаха. Облечени в бели туники мъже с намръщени лица влизаха и излизаха от светилището, като ръкомахаха и говореха оживено. Майстори с потъмнели от умора очи, понесли торби с инструменти или парчета мрамор, бавно прекосяваха двора.

Климент приближи до началника на гарнизона, представи се, каза по каква задача е пратен и скоро бе допуснат в храма. Никога не бе пристъпвал вратите на светилището, затова се огледа с интерес.

Покрита с гланцирани пъстри керамични плочки, арката около входа блестеше във всички цветове на дъгата. Входът бе разположен така, че сутрешните и вечерните лъчи на слънцето да го осветяват, и писарят само можеше да си представи истинския блясък на храма, когато отразената от плочките светлина изпълни помещението.

„Истински вход на боговете!“ - помисли впечатлен Климент и пристъпи навътре.

За негова изненада останалата част от помещението бе чисто бяла, без никаква украса. Няколко мраморни колони носеха високо издигнатия покрив. Подът също бе бял, покрит с квадратни камъни морска пяна, лъснати до блясък. Точно зад олтара, в дъното, се издигаше самотен символът на бога IYI.

Самият олтар, от фино полиран бял камък, бе грозно прекатурен настрани, а около основите му като рани зееха две дупки.

Някой бе копал под него, търсейки нещо.

Дали го бе намерил?

Няколкото мъже, които се опитваха да поправят счупеното, спряха работата си и загледаха намръщено влезлия писар.

- Кой си ги? Какво правиш чук? - сърдито попита един от тях.

Все още хипнотизиран от искрящата белота около себе си, писарят сведе глава към работещите.

- Тук съм по заповед на кавхана Дукум - отговори той. - Пратен съм да разследвам какво се е случило.

- Няма нищо за разследване, всичко е ясно - ядно обяви мъжът, който го бе заговорил, и се изправи на крака. Ханът се е покръстил и тези, които най-много искат да се докарат пред него, бързат да му се подмажат! Храмът на Тангра, самото сърце на държавата, бе нападнат и опозорен! Това е началото на безумие! Безумие, заразило хана, а сега и поданиците му!

- Тук съм, за да помогна! - каза тихо Климент. Не можеше да си представи да се държи грубо или непочтително на място като това.

- Да помогнеш ли? Хубава помощ, няма що! Най-добре кажи на Дукум да огледа собствените си редици, преди да праща шпионите си да душат при нас! Всички вече знаят, че кавханът се е отрекъл от Бога на дедите си! За него властта е по-важна! - ядно отговори мъжът сред одобрителното мърморене на останалите.

- Братко, нека приветстваме госта ни с добре дошъл - нечий мек, но силен глас прекъсна спора. Щом чуха думите, мъжете около преобърнатия олтар коленичиха и сведоха глави в знак на уважение.

Едната от страничните врати безшумно се бе отворила и от там бе влязъл върховният жрец, колобарът[8] Баян. Облечен в дълга бяла роба като останалите, той държеше дървената си тояга така, все едно бе императорски жезъл. Дългата му бяла коса бе сплетена на здрава плитка, която се полюляваше на гърба му. По ръцете и краката му нямаше нито едно украшение, ако се изключи малката златна гривна, украсена със символите на Тангра. Единствено сребърните сандали, с които бе обут колобарът, издаваха високия му пост.

Баян погледна писаря и Климент усети силата на мъжа срещу себе си. Очите на колобара бяха тихи и спокойни, пълни с мъдрост и неизказани тайни, но леко и ненатрапливо пречупваха волята на опонента си.

Без да се замисля, писарят коленичи на пода редом с останалите.

- Няма нужда да коленичиш, Клименте - благо каза Баян, а думите му изпълниха помещението с непознат сладостен аромат. Изправи се и ми кажи за какво си дошъл.

„Мога цял ден да стоя и да слушам само гласа му“ помисли си омаян писарят, докато се изправяше на крака. Това, че Баян бе запомнил името от мимолетната им среща преди две години, не го учуди. За мъж като върховния жрец нямаше никакви тайни.

- Дойдох да разследвам посегателството над храма - каза писарят и гласът му му се стори грозен и грачещ. - Изпраща ме кавханът Дукум - добави той извинително. - Трябва да разбера кой е бил човекът, посмял да оскверни светилището на Тангра!

- Кавханът си знае работата - усмихна се Баян и махна на останалите да продължат работата си. - Виждаш ли как се обърнаха нещата: преди аз ти помагах, сега ти ще трябва да ме спасяваш - усмихна се колобарът.

Преди година, когато Климент бе разследвал убийствата на християнските свещеници, Баян му бе дал сила да продължи с диренето си и да разкрие извършителя. Без подкрепата на великия шаман писарят бе на път да изостави мисията си.

Климент се усмихна и се остави мъжът да го изведе през едната от вратите встрани от олтара. Минаха през нисък коридор, завиха по друг и влязоха в широка стая. Климент ахна.

Свитъци, книги и пергаменти се търкаляха по пода. Няколко ракли зееха с разбити катинари, разкъсани кожени кутии грозно зееха насреща му. Няколко мъже тихо се опитваха да внесат ред в хаоса.

Баян кимна.

- Подобно е положението и в личните ми покои, както и в жилищата на двамата ми помощници. Днес се върнахме от Сердика и заварихме това. Някой е тършувал из храма. Търсил е нещо, но не го е намерил!

- Защо?

Колобарът се усмихна.

- Защото нямаме нищо скрито. Всичко в този храм, включително и библиотеката му, е на разположение на всеки, който желае да чете или да търси каквото поиска. Под олтара няма нищо. Нито под изкъртените плочи в стаите.

- Но кой? И защо? Какво е търсил? - попита Климент.

Баян се усмихна.

- Дукум не те ли прати да разбереш точно това? - отговори колобарът и писарят усети как се изчервява.

- Мъжете в храма казаха, че може да са били християните. Или да е провокация. Времената са несигурни. Всеки би могъл да използва положението, за да извлече от него някаква полза -започна предпазливо Климент. - Великият съвет е разделен. Българските родове са срещу славяните. Вероятно ще се обърнат и срещу хана. Византийските войски са в Маркели, хана го няма. Император Михаил Ронгове би имал интерес от религиозна война в България. Лесно биха могли да ни подчинят, докато се избиваме помежду си. Фотий е пуснал „Архангелите“ си на свобода. Нищо чудно това да е дело на някой от тях.

- Ах, да, Фотий! - Баян се усмихна - Философът, който стана патриарх за една нощ! Ученият, който намери Бога по заповед на императора. Духовният пастир, отлъчен от папата.

- Не подценявайте Фотий! Той е опасен противник.

- Не го подценявам! - каза сериозно шаманът. - Мислих вече за това, което казваш. Но не мисля, че са били християните. Или „Архангелите“ на Фотий.

- Защо?

- Защото този, който е претърсвал, го е правил много старателно. Ако целта бе да се поругае светилището, да се предизвика скандал, бе достатъчно да се събори олтарът, да се строшат символите. Този, който е идвал тук, се е постарал много повече. Той наистина е търсил нещо и е искал да го намери! И е бил достатъчно силен, за да се противопостави на целия този храм. - Баян замълча. - Бил е силен мъж. Силен мъж, който търси нещо.

- Но какво? - попита нетърпеливо писарят.

- Нямам представа! - стисна ръката му колобарът. - Но Тангра крие тайни. Велики тайни!

Климент прекара остатъка от деня, разпитвайки останалите служители на храма, но не научи нищо повече. Дупките под олтара бяха запълнени и внимателно покрити, плочите на пода - преметени и лъснати, изпочупените парчета - изкусно залепени. Библиотеката бе подредена, свитъците - поставени на местата им, и само очуканите ръбове на кожените кутии и липсващите закопчалки на раклите подсказваха, че нещо не е както трябва.

Въпреки това Климент не се предаде лесно. Внимателно огледа всички помещения, наведе се над дупките под олтара, преди да бъдат запълнени, внимателно огледа и прочете някои от разхвърляните по пода свитъци.

Не намери нищо, което да му помогне да открие кой е бил нападателят или какво е търсил. Единственият резултат от проучването му бе да се съгласи с извода на Баян - това едва ли бе провокация.

Ако някой искаше да противопостави християни на тангристи, не би пропуснал да остави ясен знак кой е виновен за погрома в храма. Няколко кръста, надраскани по стените, ясно биха показали къде трябва да се търсят извършителите. Но колкото и да се стараеше, Климент не можа да открие нищо такова. Символът на храма, знакът на Тангра, божественото IYI, също стоеше непокътнат.

Шестима души бяха необходими, за да наместят дебелата каменна плоча на олтара.

„Що за човек е бил този, който го е съборил на земята?“ запита се Климент, потръпвайки при мисълта за животинската сила, която би трябвало да притежава осквернителят на храма.

След като огледа навсякъде и говори с всеки от присъстващите, Климент разбра, че няма да научи нищо повече. Разрешението на загадката не бе тук. Или просто му се изплъзваше.

Корсис бе задрямал в караулното на двореца, но продължаваше да стиска меча си в ръка. Младежът скочи при побутването на Климент и без да се оплаква, последва писаря из лабиринтите на Вътрешния град.

Бе се стъмнило, но улиците бяха ярко осветени от закачените на високи прътове факли. Личната гвардия на Борис бе сменила редовната войска, няколко пъти Климент и придружителят му бяха спирани за проверка.

Дукум не искаше да се излага на никакъв риск.

Въпреки това Климент усети стаеното напрежение. По ъглите се събираха тъмни сенки, които бързо изчезваха, щом се зададеше военен патрул. Слуги, боили и багаини притичваха от къща в къща зад гърба на отминалите стражници. Прозорците на къщите светеха, всички обсъждаха последните новини и покръстването на хана, някои сигурно заговорничеха.

Два пъти Климент и Корсис срещнаха групи от ликуващи славяни, пеещи християнски песни и отправящи обиди към Тангра. За щастие те бързо бяха разпръсвани от конните патрули, а водачите им арестувани.

Решил, че не би могъл да вечеря спокойно в подобна обстановка, Климент поведе спътника си през Северната врата и двамата излязоха във Външния град.

Тук положението бе различно. Улиците бяха тъмни, войниците по-малко. Повечето жители се бяха прибрали по къщите си и залостили здраво вратите, изчакваха да видят какво ще произлезе от цялата тази бъркотия.

Климент и Корсис дълго трябваше да обикалят, докато намерят отворена странноприемница, в която да вечерят.

Помещението бе тясно, схлупено и зле осветено. По пода се търкаляше мръсна слама, миришеше на пържено и прокиснала бира. Едър кръчмар с мръсна кожена престилка им сервира намръщено вино, хляб и печено, което се оказа изненадващо вкусно.

„Наистина здраво съм прегладнял, щом ми харесва яденето в тази дупка“ помисли си Климент, докато си поръчваше втора порция. Срещу него, седнал с гръб към стената, Корсис се хранеше бавно, без да изпуска помещението от поглед. Младежът изглеждаше мрачен, унил и уморен.

- Какво ще стане сега? - Корсис неочаквано зададе на глас въпроса, който се въртеше в главата на Климент през целия ден.

- Какво ще стане? - вдигна рамене писарят. - Само боговете могат да отговорят на този въпрос. Но едва ли ще е нещо хубаво.

- Какво ще правя без баща ми? Как ще живея? - Корсис явно бе имал предвид собствената си съдба, а не бъднините на държавата. Младежът се бе свил на стола си и въпреки меча и кинжалите си изглеждаше като уплашено дете.

- Какво ще стане с мен сега? - отново попита той.

Климент се пресегна през масата и потупа ръката на спътника си.

- Не се тревожи! Ще се оправиш! Аз ще ти помогна!

- Той толкова ми липсва! Може да не беше добър баща, но беше прекрасен учител. А сега го няма. - Очите на момчето се навлажниха. - Господарю, ще хванете убиеца му, нали?

Климент не знаеше какво да отговори. Дукум му бе заповядал да прекрати разследването, но как може да разочарова, младия мъж пред себе си, който неочаквано бе разбрал, че е останал самичък в целия свят.

- Ще го заловя! - каза твърдо писарят. - А ти ще ми помогнеш!

Очите на младежа грейнаха.

- Какво ще предприемем?

- Първо отново трябва да прехвърлим всичко. Отговорът се крие някъде в миналото на Вардан. Някаква случка, дума, произшествие, които са довели до смъртта му. Помисли отново! Помисли за тези, които не са го обичали. Нещо, заради което са искали да го убият по този жесток начин. Трябва да разберем защо убиецът е нападнал миника. Открием ли мотива, нататък ще е значително по-лесно.

- Цял ден не спирам да мисля по този въпрос, но нищо не ми идва на ум. Той не се караше с хората. Твърдеше, че като млад е участвал в много битки, които са му достатъчни за цял живот. Пиеше и разказваше за подвизите си. Как е убил прочутия майстор на меча Флавий Тракиеца, след което пак и пак, докато събеседниците, му не избягваха или не заспиваха от досада. Но едва ли някой би го обезглавил за това.

Климент кимна.

- Може би е било нещо друго. Как се държеше баща ти напоследък? Да е станал по-потаен или замислен? Имаше ли някаква промяна в поведението му?

Корсис поклати глава.

- Може би Вардан е видял или чул нещо, което не е трябвало. По кръчмите често се събират всякакви хора, виното развързва езиците. Лесно е да се изтърве нещо, за което после да съжаляваш. Може Вардан дори да не е осъзнал какво е чул или видял.

- И да е имало нещо такова, нищо не ми е казал. Не се държеше притеснено или така, сякаш знае нечия тайна - раменете на Корсис увиснаха. - Няма надежда, нали? Няма да го заловим.

Климент убедено поклати глава.

- Ще го хванем! Ще пипнем убиеца на баща ти! Двамата заедно! Каквото и да ни струва! Давам ти думата си!

Младежът хвърли неуверен поглед на писаря и започна да чопли месото в чинията си. Климент въздъхна, чудейки се как още да ободри Корсис, когато някой грубо го удари по рамото.

Над него се бе надвесил едър, як мъж, с почерняла от пот висока кожена шапка, набраздено от белези лице и пиянски поглед в очите.

- Какво толкова си шушукате вие двамата в ъгъла?! - попита той и се подпря на масата, за да запази равновесие. Дъхът му миришеше на вкиснало и гнило. - Почтените хора не се спотайват като вас! - мъжът ги изгледа с кръвясалите си очи. - Не носите символите на Тангра. Явно сте от ония, които принудиха хана да се покръсти! Мръсни християни! Смърт за вас, долни заговорници!

- Успокойте се! Климент вдигна помирително ръце и се опита да се изправи. - Просто двамата с приятеля ми вечеряме. Не заговорничим за нищо...

- Какво имаш против християните? - от една от масите се бяха надигнали трима мрачни мъже с дълги бради и затъкнати в поясите малки брадви. - Достатъчно изтърпяхме от такива като теб!

Мъжът от масата на Климент се облиза, присви тъмните си очи и бързо извади от пояса си дълъг крив нож.

- Много смели станахте изведнъж, византийски предатели! -злобно се изхили мъжът. - Няма какво да ме заплашвате! Нали вашият Бог е против насилието! Страхливи баби такива!

- Има и някой изключения - отговори му един от брадатите и извади брадвата си от пояса.

Останалите посетители също наскачаха от местата си.

Внезапно в помещението нахлуха двама високи почти до тавана, облечени с черни дрехи мъже. И двамата носеха в ръцете си дебели дъбови тояги. Без да каже и дума, единият се приближи до мъжа, стоящ до Климент, и силно го удари с палката си по главата. След което светкавично скочи към съседната маса, където заедно с другаря си укротиха с останалите трима скандалджии.

- Няма да търпя насилие и обиди в кръчмата ми! - силно извика собственикът и също пристъпи напред, извадил къс двуостър меч. Биячите застанаха от двете му страни, въртейки дървените си палки, и заоглеждаха останалите посетители. -Успокойте се и за всеки ще има по чаша безплатна бира.

Хвърляйки мрачни погледи и мърморейки, посетителите седнаха по местата си. Кръчмарят се зае да разнася пълните чаши, докато двамата му биячи изнасяха телата на изпадналите в безсъзнание мъже.

Климент сръчка Корсис с лакът, хвърли една сребърна монета на масата и двамата побързаха да си тръгнат.

Нощният хлад ги обгърна като милувка. Писарят пое дълбоко въздух и се опита да успокои бясно препускащото си сърце. Макар професията му да го бе пращала на редица опасни места, мразеше физическото насилие и се изпотяваше всеки път, когато станеше обект на нападение. Предпочиташе да решава споровете в диалог и с логични доводи, а не с оръжие или юмруци.

Писарят изправи гърба си и тръгна с широка крачка, следван от Корсис. Беше крайно време да се прибере вкъщи и да обмисли как да се държи утре пред Великия съвет. Обвинението, което му бе отправил Шун, бе изключително сериозно. Ако не успееше да се защити, го очакваше смърт. Дори това, че е багаин и храненик на хана, нямаше да го спаси, ако вината му се докажеше.

Бяха изминали едва няколко крачки, когато от една от страничните улички изскочиха двама души. В първия момент Климент реши, че скандалджиите от кръчмата са ги последвали, но като видя извадените мечове и суровия блясък в очите им, разбра, че греши.

- Какво искате?! Аз съм писарят на хана! - извика Климент с изтънял глас, опитвайки се да стресне нападателите. - Посегателството срещу мен е държавна измяна!

Без да обръщат внимание на думите му, нападателите се хвърлиха едновременно напред. Мечовете им проблеснаха за миг под пълната луна, преди да се насочат към писаря.

Климент отскочи, издърпа меча си и парира удара на единия от убийците. Можеше и да не обича схватките, но нямаше да се остави да го заколят като пиле в някоя тъмна уличка.

Внезапно покрай него се стрелна нечия сянка, стомана се удари в стомана, единият нападател безмълвно се свлече на земята. Корсис бе посякъл противника си с един удар.

Мъжът срещу писаря видя какво стана с другаря му и бавно заотстъпва назад, без да изпуска от поглед двамата си противници. Неочаквано ситуацията се бе обърнала срещу него. Изненадата от нападението не бе успяла, другарят му лежеше мъртъв на земята.

Без да каже и дума, Корсис застана пред писаря и вдигна меча високо пад главата си с насочено напред острие. Наклони тялото си назад, десният му крак се изнесе напред, левият служеше за опора. „Никога досега не съм виждал някой да се бие така! Знае ли въобще това момче какво прави?! Трябва да му помогна!“ - помисли си Климент.

Същата мисъл, изглежда, мина и през главата на убиеца. Той изсумтя презрително, хвана меча си с две ръце, изнесен отстрани на гърдите, и се хвърли в атака.

Корсис изчака нападателят да се приближи достатъчно, след което, без да прави и стъпка, прехвърли тежестта си от задния на предния си крак. Тялото му светкавично се наклони напред, мечът му се спусна и се вряза меко в гърдите на убиеца.

В очите на нападателя проблесна учудване, от гърлото му се откъсна кратък вопъл и той се свлече в краката на младежа.

Корсис избърса меча си в малко ленено парцалче, прибра го в ножницата и се наведе над трупа. Пребърка джобовете му, но нищо не намери в тях.

- Професионални убийци - обяви той. - Няма как да разберем кои са и кой ги изпраща. Някой сериозно ви се е ядосал!

- Никога не бях виждал някой да се бие така - бързо, елегантно и смъртоносно - задъхано каза Климент. - Спаси ми живота! Ще направя всичко, което поискаш, за теб!

- Намерете убиеца на баща ми! - тихо каза Корсис и отново се превърна в малкото уплашено момче, което бе доскоро. -Вардан ме научи да се бия така. Ако не беше той, сега и двамата щяхме да сме мъртви. Трябва да благодарите на него, не на мен.

7

- Кой е владетелят на тази страна! - гласът на Борис кънтеше под каменния купол на тронната зала.

Свели глави, подредени в полукръг, пред него седяха дванайсетте членове на Великия съвет. Тежки златни огърлици, показващи ранга им, лежаха на гърдите на боилите. Рубинени и изумрудени камъни проблясваха по пръстените, ръцете на повечето бяха окичени с гривни. Членовете на съвета бяха облечени във фини кожени дрехи, обшити с цветни ширити. Наметнати със зелени, сини и кафяви наметала, поръбени с пух, боилите не смееха да погледнат хана в очите.

- Аз съм господарят! Ще правите каквото аз искам! - гневният глас на хана изпълни помещението, карайки всички да потръпнат.

Свит зад стола на Дукум, коленичил на пода, без да смее да вдигне глава, Климент усещаше как яростта на Борис се разпалва, сгъстява въздуха около него, пречи му да диша и облива с тежки капки пот по превития му гръб.

Облечен в тежка златоткана роба, наметнат с пурпурен плащ и увенчан със златна корона, ханът бе самото въплъщение на царствения гняв. Деликатното му иначе лице сега бе изкривено от ярост, ръката му стискаше с всичка сила ръкохватката на меча, дълбоките му черни очи се забиваха като свредели в насядалите срещу него боили.

А всичко бе започнало толкова добре.

Седнал на високия си златен трон пред бронзовия лъв, ханът бе обявил, че е постигнал мир с Византия. Новината бе посрещната с радост, по лицата на мнозина се изписа облекчение. Сушата и гладът бездруго бяха изтормозили страната, за да могат да си позволят война с Византия. Още повече че последните две войни, с далеч по-слаби противници, бяха завършили катастрофално.

Новината наистина бе добра и бурните възгласи и ръкопляскания не стихваха дълго. С усмивка на уста Борис им разказа как се наложило да препуска през нощта, как нямало коне за смяна на всички от ескорта му и как накрая пристигнал с малка група в лагера на Михаил.

Силен смях и взаимни потупвания по гърбовете предизвика разказът на хана как войниците на пост през византийския лагер отказали да повярват, че е българският хан, и му се наложило да ги прескача с коня си.

- Беше рискован момент - усмихна се Борис. - Ако бяха решили да ме спрат, лесно можеха да го направят. И сега нямаше да съм тук пред вас.

От погледа на Климент не убягна, че докато разказваше за рискованото си проникване във византийския лагер и скока си, Борис внимателно наблюдаваше лицата на присъстващите. Ханът очевидно знаеше за настроенията в столицата и зорко следеше дали някой няма да съжали, че ромейските стрели не са го покосили.

От мястото си зад Дукум Климент не можа да види лицата на останалите. Самият Борис продължи да разказва и да се усмихва, все едно не се е случило нищо особено.

Накрая ханът млъкна.

В залата настана мъртвешка тишина.

Макар да бе разказал подробно за сключения договор, Борис не бе отговорил на въпроса, от който най-много се интересуваха всички - покръстил ли се е или не.

Четиримата славяни в съвета час по час поглеждаха към водача си Склавун, очаквайки да вземе инициативата в свои ръце. Самият Склавун, довчера самоуверен и щастлив от новината за покръстването на владетеля, сега не смееше да погледне Борис в очите.

Останалите членове на съвета също започнаха да се въртят неспокойно, чудейки се как да засегнат темата. Не бе прието владетелят да се пита за такива неща, но, от друга страна, постъпката на Борис бе от изключителна важност и касаеше всички.

Накрая най-възрастният в съвета, побелелият, но все още пъргав Кормесий се изкашля предпазливо, показвайки, че иска да вземе думата. Всички погледи веднага се насочиха към него.

- Бих искал да попитам и мисля, че всички ще се присъединят към думите ми - започна предпазливо Кормесий, докато други те кимаха в знак на съгласие. Бихме искали да попитаме при какви допълнителни условия бе сключен договорът? Носят се различни слухове и бихме искали... - боилът остави думите му да увиснат във въздуха.

- Всички условия по договора ви бяха съобщени! - студено каза Борис. От предишното му веселие не бе останало и помен.

- Но ние чухме друго - не се предаваше Кормесий. - Чухме, че ханът се е покръстил, приемайки за своя вярата на варварите ромеи и сменяйки Тангра с Христос!

Лицето на Борис потъмня.

- И какво, ако е така? - попита той.

- Бихме искали да знаем дали е вярно и ако е вярно, кой е дал право на хана за това - войнствено попита Иратаис от рода Вокил и се огледа за подкрепа. Великият съвет трябва да бъде уведомен за това, което се е случило във византийския лагер!

Групичката около него се разшумя одобрително.

- Крайно време е всички, не само ханът, да приемем истинския Бог Исус Христос! - реши да се включи Склавун и скочи на крака. - Ако ханът се е покръстил, значи такава е волята Божия и не е твоя работа да се месиш, Иратаис!

- Не е ли?! - великият боил се обърна към славянина, който много по-лесно можеше да стане мишена на гнева му. Ханът не може да сменя бога си просто хей така! Иратаис щракна с пръсти. - Без ние дори да знаем!

- И защо да не може?! - не се даваше Склавун. - Нима Бог не говори еднакво на всички? Ако Неговото слово е проникнало в душата на хана, кои сме ние, че да му се противопоставяме!

- Не се забравяй, Склавуне! - боилът Вардас също се бе изправил и хвърляше гневни погледи към славянина. Масивните златни гривни по ръцете му силно издрънчаха. - Покръстването на владетеля не може да стане по негова прищявка. Това е държавна политика! А що се отнася до вас, славяните, всички много добре знаем защо искате ханът да стане християнин! Така кликата ви, чието място е на полето, а не в тази зала, ще укрепне и ще придобие мощ!

- Не смей да ми говориш така! Ние сме членове на съвета също като вас, независимо дали ти харесва или не. - Лицето на Склавун почервеня, ръцете му се свиха в юмруци. - Ако нас ни нямаше, мнозина от вас днес нямаше да стоят в тази зала. А костите ви щяха да се белеят по полето, на което толкова много искаш да ни пратиш!

- За разлика от вашите, нали? Много бързо щяхте да се спогодите с вашите приятели византийците. Нали и те са християни като вас?! - не се даваше Вардас.

- Наричаш ни предатели? Нас, които довчера трябваше да се крием, за да се молим на Бога, който почитаме?!

- Вие сте виновни за покръстването на хана! - без да може повече да сдържа гнева си, се развика Иратаис. Вие сте го оплели с гнусните си християнски козни и сега той предава бога на предците си заради някакъв Христос!

- Не някакъв, а синът Божи! - не отстъпваше Склавун и останалите славяни завикаха и заразмахваха ръце в подкрепа на водача си. - Синът Божи, който е умрял и заради теб, невернико, на кръста! За да спаси душата ти, която иначе ще бъде обречена на вечни мъки и смърт!

- Ти внимавай също да не умреш съвсем скоро! - отговори му Иратаис и инстинктивно посегна към кръста си, където трябваше да виси мечът му. За щастие там нямаше оръжие. На всички освен на хана бе забранено да участват в съвета въоръжени.

Славяните наскачаха и заобиколиха Склавун, за да го предпазят. Останалите боили застанаха зад Иратаис.

Седнал на трона, с почерняло от гняв лице, Борис наблюдаваше каращите се групи пред себе си. Дукум се въртеше неспокойно на мястото си, без да знае какво точно да предприеме.

Разтревожен от виковете в залата, чигатът, отговарящ за охраната, отвори вратата, за да провери какво става. Борис му махна с ръка, че всичко е наред.

- Ние така и не разбрахме - успя да надвика гълчавата Кормесий. - Така и не успяхме да разберем покръстил ли се ханът или не.

Караницата постепенно утихна. Всички млъкнаха и загледаха с очакване Борис.

Климент ясно виждаше разделението във Великия съвет. От едната страна, предвождани от Склавун, бяха славяните християни дебелият Пацик, винаги намусеният Кордил и набожният Силвестър. Срещу тях, водени от Иратаис, свъсили гневно чела над черните си вежди, стояха натрупалият напоследък големи богатства слаб като вейка Вардас, набитият, издигнал се бързо Шун, яките като скали, сдобили се с репутацията на опасни воини и добри военачалници Изот и Вихтун. Алем и Курт, и двамата страхливи и нерешителни, щяха да подкрепят този, който надделееше в спора.

С кого бе старият Кормесий, засега не бе ясно.

Ханът бавно се наведе напред на трона си и изгледа всички един по един. Погледът му се задържа за миг дори на Климент.

- Да! - Ханът стана, разкрачи се и сложи ръцете си от двете страни на кръста. - Да! Покръстих се! Както ще се покръстите и вие!

В залата настана суматоха.

Славяните радостно викаха.

Останалите крещяха гневно.

Силвестър коленичи и започна да нарежда благодарствена молитва. Някой го блъсна и той се претърколи настрани. С изкривена златна огърлица на раменете, Изот се опитваше да докопа Склавун за гърлото. Нечие наметало се търкаляше на земята. Напрегнат, Дукум бе готов да скочи и да защити владетеля, ако се наложи. Алем и Курт се озъртаха уплашено. Кормесий гледаше ту хана, ту останалите.

Борис вдигна ръка:

- Тишина! - нареди той. - Тишина! Или ще извикам стражата и ще наредя да арестуват всички ви! Тишина!

Глъчката бавно започна да стихва.

Със зачервени лица, потни и пухтящи, великите боили се откопчиха един от друг и приглаждайки дрехите си, сипейки закани на всички страни, седнаха отново на столовете си.

Иратаис внезапно скочи напред и извика почти в лицето на хана:

- Кой ти даде право да се покръстваш?! Кой?! Кой ти дава право да отхвърляш Тангра и да го сменяш с нов бог?!

Останалите отново се развикаха.

- Успокойте се! - Борис започна да губи търпение. - Успокойте се и седнете по местата си!

- Спокойно ли?! провикна се и Вардас. - Как да говорим спокойно, когато върху нас се извършва насилие!

- Вие сте насилниците! Не сме забравили как съвсем доскоро преследвахте християните! Убийци! - развика се Кордил и също скочи към трона.

- Византийски шпиони и предатели! - не му остана длъжен Вардас и се опита да го хване за ръката.

Тангристи и християни отново наскачаха от местата си и караницата се развихри с нова сила.

Притеснен, Климент не знаеше какво да прави. Главата му се въртеше ту към този, ту към онзи, краката му бяха плувнали в пот, челото и бузите му горяха. Писарят чакаше някакъв знак от Дукум, но кавханът седеше на стола си, без дори да го погледне. Ако някой не се намесеше, нямаше никакво съмнение, че съвсем скоро членовете на Великия съвет щяха да се избият един друг с голи ръце.

Дукум бе този, който овладя положението.

Без да каже нищо, кавханът излезе и се върна след миг, следван от личната стража на Борис. Тя бързо избута крещящите боили на местата им и плътно обгради хана.

Най-накрая в залата се възцари тишина, макар все още да се чуваше някоя изпусната ругатня или отправена закана.

- Христос ще донесе полза на всички ни - тихо каза Борис, но в гласа му личеше едва сдържан гняв. Никога досега боилите не си бяха позволявали да му говорят по този начин. - Ще имаме полза от покръстването и мирният договор с Византия няма нищо общо с това. Отдавна обмислям подобна възможност. Сега моментът настъпи. Направих това, което смятам за добро! Макар че, ако не бях приел Христос, можеше в този момент Михаил и наставникът му Фотий да минават тържествено през портите на Плиска. А вие да се криете по горите или да сте мъртви! Помислете върху това! - Борис замълча, давайки време думите му да достигнат до съзнанието на всеки. Всички големи държави в света са християнски. Ако искаме и ние да бъдем велики като останалите, рано или късно трябва да приемем Исус!

- Крум беше велик и без да е християнин! - сопна се Иратаис, но Борис продължи, без да му обръща внимание:

- На всички европейски тържища християните се обслужват с предимство! Във всички европейски дворове християнските пратеници се ползват с предимства! Християнските владетели се подкрепят един друг в случай на нужда!

- Но това не е всичко! - продължи Борис. Държавата ни страда от това, че няма един бог! Българите се кланят на Тангра. Славяните на Перун. Дълго мислих. Сега и славяни, и българи ще почитат Христос! Той ще ни обедини и ще ни направи още по-силни!

- Никога! - Иратаис бе станал отново и величествено оглеждаше останалите. - Никога няма да се поклоня на този страхлив Бог, проповядващ добрина и любов! Аз съм воин, а не жена!

Останалите тангристи доволно зашумяха, подкрепяйки думите на водача си.

- Преди всичко си боил, който дължи вярност на хана си! - напомни му Борис и свирепо изгледа всички. - Трябва ли да ви го напомням? С теб или без теб, с вас или без вас, България ще бъде християнска! Такава е волята ми на поставен над вас от Бога владетел!

- Кой бог те е поставил по-точно над нас?! - не се даваше Иратаис. - Ти зае престола на баща си в името на Тангра и управлява от името на Тангра! Сега се отричаш от него! Трябва да се отречеш и от трона!

- Това е бунт! - Дукум бе скочил от стола си и с твърда крачка тръгна към Иратаис. - Ханът каза думата си! Наш дълг е да му се подчиняваме и да я изпълним!

- Досега не сме видели нищо добро от тази негова воля! - подкрепи Иратаис Вардас. Не сме спечелили нито една война! Нито една битка! Тангра е отвърнал очи от своя народ, от своя хан и сега става ясно защо! Ние сме предадени!

Климент изтръпна. Думите на боила бяха изключително опасни. Ако Тангра бе свалил подкрепата си от хана, Борис беше обречен!

- Това стана, защото бяхме езичници! Склавун също се включи в спора. - Сега Христос ще ни води към победи! Тепърва ни предстои да спечелим много битки, Иратаис. Стига в редиците ни да няма предатели! Като теб и последователите ти!

- Аз искам да знам кого ще подкрепи съветът! Искам гласуване! Искам да изкажем волята си и да вземем решение, както е било винаги досега. Искам да знам кой тук подкрепя хана! Нека вдигне ръка и го заяви ясно! - гласът на Иратаис бе изтънял. Той много добре разбираше риска, който поема. Ако се провалеше, ако съветът не гласуваше за него, дните му бяха преброени.

Всички замълчаха и се заозъртаха притеснено. Четиримата славяни веднага вдигнаха ръце. Дукум, чийто глас се броеше за два, последва примера им, без да се замисля.

Алем и Курт уплашено въртяха глави, не знаейки какво да направят, но ръцете им останаха в скута.

Резултатът беше равен. Шест на шест.

„Какво ще стане сега? - запита се Климент. - Спечели ли Иратаис? Загуби ли Борис?“

В този момент дългата съсухрена ръка на Кормесий се залюля във въздуха. Най-старият член на съвета, представителят на един от най-прочутите родове, бе подкрепил хана. Ориентирайки се накъде духа вятърът, Алем и Курт веднага последваха примера му.

„Е, всичко приключи добре! - облекчено въздъхна Климент. - Борис спечели. Иратаис загуби. Какво ли ще стане сега с него и останалите?“

- Ти! Ти, подло старче! Как посмя да ни предадеш! - Иратаис сграбчи Кормесий за ръката и го разтърси силно. По заповед на Дукум няколко войници отделиха един от друг двамата велики боили. - Ще си платиш за това! Всички ще си платите! - Иратаис се огледа бясно и заотстъпва към тези, които го подкрепяха.

- Служил съм още при дядото на сегашния хан, при Маламир - спокойно обясни Кормесий, докато разтъркваше ръката си, където го бе сграбчил Иратаис. - Служил съм и при Пресиян, сега при Борис. Свикнал съм да изпълнявам волята на хана. Вече съм стар и не мисля, че днес е добър момент да си променям навиците. Пък и в това, което каза ханът, има много истина. Той е прав! Като християни ще станем по-силни и по-единни. Държавата ни ще просъществува през вековете. Нима ти не искаш това, Иратаис от рода Вокил? Нима всички ние не искаме точно това?

- Предател! - Шун, който досега бе стоял спокойно, се надигна отново от мястото си.

- Кой е владетелят на тази страна?! Питам ви кой командва тук?! - гласът на Борис кънтеше под каменния купол на тронната зала. - Аз съм господарят! Ще правите каквото аз искам!

- Но, хане... - започна Вардас.

- Повече не съм хан. Иратаис е прав! Отказвам се и от Бога, и от титлата! - изкрещя Борис, неспособен да се сдържа повече. -Повече не съм хан! Той умря заедно с Тангра! От днес съм български княз и всички ще ме почитате и ще ми се кланяте! Който не иска, е предател и ще умре още сега! В тази зала! -Борис кимна с глава на войниците си, които с извадени мечове тръгнаха към Иратаис и групата му.

- На колене! Покажете покорството си пред своя княз! - заповяда Борис и под извадените мечове членовете на Великия съвет бавно сведоха глави.

- Всички до един ще се покръстите! - нареди князът. - И вие, и семействата ви, и васалите ви! Който не го направи до месец, ще умре! Ясно ли е!

- Но ние имаме повече вяра! Ние... - надигна глава Склавун.

- Никакво ние! Никой няма да се ползва с привилегии или да бъде преследван заради вярата, която е изповядвал до днес. Казаните тук думи ще бъдат забравени и простени. За първи и последен път!

Иратаис и последователите му се размърдаха на местата си, разменяйки си погледи, но не казаха нищо.

- Докато преминат вълненията, във Вътрешния град ще охраняват войници от личната ми стража. Днес в града ще пристигнат аварски стрелци, които също ще се включат в опазването на реда. Сегашните гарнизони ще бъдат сменени! За да няма безредици, вратите на Вътрешния град ще се затворят и през тях ще се минава само с пароли. Въоръжени хора ще могат да влизат във Външния град също само с парола! За чигати там ще бъдат назначени мои родственици! Ясно ли е?!

Борис замълча. Явно бе предвидил всичко. Както реакцията на боилите, така и мерките, които да вземе.

- Светилищата на Тангра ще бъдат преустроени в църкви. На мястото на храма в двореца ще се вдигне висока базилика! Най-голямата в света. Всички до един ще сътрудничите и ще помагате това да стане. Ако не - ще умрете! И вие, и целият ви род! Разбрахте ли!

Борис отново изгледа падналите на колене боили. Всички до един закимаха с глави.

- Сега се закълнете във вярност към княза - нареди той.

Бавно, някои с половин уста, други със светнали очи изговориха свещената клетва.

- Това е! Свободни сте! - обяви Борис и се обърна с гръб към членовете на Великия съвет.

Без да кажат и дума, Иратаис и последователите му станаха и побързаха да напуснат залата. Минавайки покрай Кормесий, те не пропуснаха да му хвърлят заплашителни погледи. Старецът само поклати глава с усмивка, бавно се надигна от мястото си и с достойнство напусна помещението.

Все още зачервени от това, което се бе случило, но с блеснали от радост очи, славяните също се разотидоха, нямащи търпение да разнесат радостната вест из града.

Скоро в залата останаха само Борис, Дукум и Климент. Писарят се оглеждаше смутено, без да знае какво да прави. Не бе сигурен дали мястото му е тук, но кавханът не го бе освободил.

Князът изчака вратите да бъдат затворени, погали с ръка бронзовия лъв и бавно се отпусна на трона.

- Това е! Всичко свърши! - обяви Борис и се усмихна широко. - Повикаха малко, поспориха и покрещяха, но няма да посмеят да предприемат нищо. Прекалено са слаби. А и мерките, които взех, няма да им дадат тази възможност!

- За всеки случай ще наредя да следят Иратаис и останалите от кликата му - каза Дукум. - Всички от рода Вокил са много високомерни и ламтят за власт!

- Щом смяташ, че е необходимо - направи го - кимна Борис. - Но се съмнявам, че дори Иратаис ще посмее да предприеме нещо. Имаше своя шанс и го изпусна!

„Дано да е така! - горчиво си помисли Климент и бавно заотстъпва назад. - Но се страхувам, че всичко едва сега започва. От друга страна, никой не ме попита за смъртта на Аеций!“

* * *

Събрани под запалените факли, препасали отново мечовете си, мъжете се гледаха един друг с мрачни лица. Пламъците хвърляха странни сенки по каменните стени на подземието, където се бяха събрали затворниците.

Всички бяха дошли един по един до имението на Иратаис. Въоръжени наемници от най-добрия му отряд охраняваха вратите и крепостта. Никой нямаше да ги обезпокои. Предстоеше да вземат важно решение - дали да вдигнат бунт срещу хана.

Повечето членове на Великия съвет бяха тук. Иратаис, Вардас, Шун, Изот и Вихтун седяха като каменни статуи на столовете си. Дори страхливите Алем и Курт бяха дошли, плахо оглеждайки се. Още десетина боили, насядали на удобни трикраки столчета покрай стената, внимателно бяха изслушали разказа им за случилото се в тронната зала.

Бяха се събрали, за да решат какво да правят. Ханът бе предал бога им, но добре се бе подготвил за това. Можеха ли да му се противопоставят?

- Трябва да убием това страхливо куче! - Изот гласно изказа мисълта, която се въртеше в главите на всички. - Той не заслужава да живее след това, което направи!

- Така е! - подкрепи го и Вихтун. Високи, яки и доказани пълководци, те искаха да разрешат всеки проблем с мечовете си.

Останалите се размърдаха на местата си, разнесе се всеобщ ропот.

- Чу какво нареди ханът - каза Вардас. - Паролите ще се сменят. Всеки, който влиза във Външния град, ще бъде претърсван за оръжие. На вратите ще бъдат поставени родственици на Борис. Плиска ще се напълни с авари. Няма как да го нападнем сега! Трябва да изчакаме, докато бдителността му намалее.

- Така е! Няма смисъл да рискуваме! - веднага се съгласи и Алем, а Курт закима с глава.

- Не можем да минем през вратите без паролите и да се справим с елитната конница на Борис и аварските му стрелци. Ще ни избие до крак! - доволен от подкрепата, продължи Вардас.

- Ти мислиш само за парите си! Не се бой! Аз ще поведа първата атака. А след като победим, ще забогатееш още повече - злобно го изгледа Изот.

- Не ме е страх да умра в битка - изпъчи се Вардас, - но искам от смъртта ми да има някаква полза. А когато нападнем, Изот, аз ще бъда в първата редица заедно с теб!

Останалите се разшумяха, няколко души закимаха с глава.

- Тихо! Тихо! - Иратаис размаха ръце. Не трябваше да допусне разногласие. Ако се разединят, нямаше да имат никакъв шанс.

Боилът огледа мъжете пред себе си. Без съмнение тук се бе събрал цветът на нацията. Освен членовете на Великия съвет, на сбирката бяха дошли и някои от най-близките му сродници от рода Вокил. Те не бяха забравили управлението на хановете Винех, Сабин и Умор. Още помнеха какво значи да държиш властта в ръцете си.

Зад тях с високи кожени шапки стояха трима представители на клана Угаин. Свикнали със студа на север, те бяха твърди, безмилостни и корави като скали.

Почти всички от старите родове бяха пратили свои представители. Никой не можеше да откаже на великия Иратаис. До Угаин стояха мъжете от родовете Кюригир и Кубияр. Както и мнозина други. Сплотяваха ги вярата в Тангра и ненавистта към Борис.

Обединени, те можеха да свикат войска, многократно по-голяма от тази на хана. Но той ги бе изпреварил. Плиска бе затворена и Иратаис най-добре съзнаваше това. Борис може и да беше страхливец но изключително хитро и умно пазеше властта си.

- Нека преценим ситуацията трезво - въздъхна великият боил. - Няма нужда сами да се пъхаме в ръцете на врага.

- Тогава какво? - Изот седна обратно на стола си и мрачно се загледа в пода.

- Сами видяхте - аз бях този, който се противопостави на хана. - Иратаис не искаше и за секунда да забравят кой е най-главният тук. - Но мисля, че сега е най-добре да почакаме. Без пароли, които да ни отворят вратите на Външния град, сме обречени! Ще ни избият под стените като мишки! Не се и съмнявам, че ще следят всеки наш ход. Този на приятелите ни също! Родствениците му по вратите ще ни претърсват най-дълго. Аварите само ще търсят повод, за да ни надупчат със стрелите си. Трябва да изчакаме.

- С добър план може и да успеем! - Вихтун все още не искаше да се откаже.

- Нека не избързваме. - Шун се обаждаше за първи път и погледите на всички веднага се насочиха към този лукав и умен боил. Шун се бе появил преди десетина години от Константинопол, твърдейки, че е избягал, след като навремето баща му е бил пленен, и въпреки неясния си произход бързо успя да си проправи път чак до Великия съвет на боилите. В това му помагаше както вроденото му интригантство, така и колата със злато, която бе докарал заедно със себе си. Трезво мислещ и винаги търсещ изгодата, той знаеше как да постъпи, така че да извлече максимална полза за себе си.

- Да не избързваме - повтори Шун. - Това не значи, че се отказвам. Но Иратаис и Вардас са прави. В момента всичко е против нас! Загубихме гласуването в съвета. Ханът се е подготвил добре. Не би се държал по този начин, ако не можеше да се справи с нас - останалите закимаха.

- Тези, които искат Тангра, ще ни подкрепят - опита се да му възрази Изот.

- Може би е така. Но не е сигурно. - Иратаис се изправи и огледа останалите. - Видяхте - Великият съвет е разделен. Дори там нашият Бог няма надмощие! И там се намери кой да ни предаде. Да не подценяваме Кормесий! Той е достатъчно стар и влиятелен, за да накара част от близките му да подкрепят Борис. Той има влиятелни приятели. С Борис, Дукум и Кормесий едновременно, с новите пароли и аварските стрелци по улиците не можем да се борим!

- Какво предлагаш тогава!? - излая Изот, но дори и той изглеждаше разочарован.

- Вече го казах - ще изчакаме! Ще се снишим. Нека накараме Борис да повярва, че сме приели бога му. Той не може вечно да държи аварите при себе си. Издръжката им струва цяло състояние! Вратите на крепостта не могат да останат затворени завинаги! Кормесий също не е вечен! Нека изчакаме, докато обстановката се успокои, и тогава да нанесем своя удар!

В помещението се разнесе одобрителен шепот.

- Не ми харесва тази работа! Не ми харесва да чакам! - намръщи се Изот.

От стената се отлепи нечия сянка.

- Не виждам какво има да обсъждаме! - млад мъж от рода Угаин бе пристъпил напред. - Та ние ще защитим Тангра, за Бога! Какво има да умуваме! Всичко е ясно и Борис трябва да умре!

- Успокой се, Идик - меко му се противопостави Иратаис. -Всички знаем за твоята преданост към Тангра, но нека обсъдим как да подходим най-добре.

- Няма какво да мислим! - Мъжът свали високата си кожена шапка и ядно я удари в земята. - Борис е предател! Трябва да умре!

Останалите се разшумяха развълнувано. Родът Угаин бе известен със стриктното спазване на традициите и фанатичната вяра в Тангра.

- Чу какво бе казано! - Иратаис започваше да губи търпение. - Няма какво да направим.

- Има! - прекъсна го Идик и огледа останалите мъже - Съгласен съм, че сега няма как да нападнем. Няма как да минем през вратите и да се справим с аварите. Но това не значи, че не можем да си отмъстим на Борис! Има обичай, древен обичай, когато някой не е достоен, когато някой се провали пред лицето на Тангра, да бъде пращан преждевременно на небето. Борис се провали! Традицията трябва да се изпълни!

- Какво имаш предвид? - зачуди се Иратаис.

- Убиец! Един избран от нас, който да отмъсти. Някой, който да може да влезе във Вътрешния град, да стигне до Борис и да въздаде правосъдие. С кинжал или отрова, с меч или примка, няма значение. Ханът трябва да умре! Той може да спре всички, но ще му е трудно да се справи с един!

- И кой ще бъде този човек? - впечатлен, попита Иратаис. Кой ще се жертва, за да отстрани тиранина?

Очите на Идик блеснаха:

- Аз! Това ще бъда аз!

Останалите се разшумяха. Иратаис присви очи и се замисли.

- Ти си прав, Идик от рода Угаин! - рече накрая великият боил и се изправи. - Прав си, че традициите трябва да се зачитат, а предателите да се наказват. Избирам те от името на всички събрани тук ти да си този, чрез чиито ръце да говори Тангра!

Идик коленичи и сведе глава. Иратаис откачи от колана си красив, но смъртоносен кинжал и го подаде на мъжа пред себе си. Очите му блеснаха:

- Отмъсти за Тангра! Убий хана!

Със зачервено от гордост лице Идик пое кинжала, кимна отсечено и се върна обратно на мястото си под ръкоплясканията на останалите.

- Значи е решено! - с видимо облекчение скочи от стола си Курт. - Оставяме бунта за по-добри времена! Ако правосъдието възтържествува чрез ръката на Идик, още по-добре!

- И помнете, че никога не сме се виждали и не сме говорили за нищо! - добави Алем.

Дрънчейки с оръжията си, все още обсъждайки ставащото, боилите започнаха да се разотиват. В осветената от факлите зала остана само Иратаис.

Великият боил въздъхна дълбоко. Отдавна бе чакал своя миг, а сега бе на път да го пропусне. Наследник на рода Вокил, той можеше да поведе, останалите и да върне трона на предците си. Не една и две вечери великият боил бе гледал звездите с чаша вино в ръка, представяйки си как седи в кръглата зала, наметнат с пурпурна мантия, а останалите са паднали в краката му.

Сега тази мечта можеше да изчезне. Нямаха шанс срещу хана, паролите, заключените порти, претърсването и аварите. Вероятността Идик да успее да убие Борис бе нищожна. Ако нямаше кой да ги поведе, дори недоволните щяха да се покръстят под заплахата от смърт. Нямаше да има бунт. И той нямаше да стане господар на страната. Иратаис въздъхна още веднъж и се надигна от мястото си.

- Няма нужда да въздишаш така тежко! - нечий плътен глас внезапно изпълни подземието. - Все още има шанс да седнеш на трона на предците си!

Иратаис скочи от стола, извади меча си и го насочи към сенките.

- Кой си ти?! Какво правиш тук?!

От единия от ъглите бавно пристъпи набита закачулена фигура. Макар непознатият да не се държеше заплашително, при вида му великият боил изпита необясним страх и отстъпи назад.

- Аз съм този, който ще ти помогне да осъществиш мечтите си! Прибери меча! Имаме да обсъдим някои въпроси!

- Но как? - Иратаис стоеше объркан в центъра на помещението и не знаеше какво да прави. - Как ще ми помогнеш? Кой си ти? И как влезе тук?

Непознатият се засмя, дръпна качулката още по-ниско над лицето си и седна на един от опразнените столове.

- Станах свидетел на малката ви сбирка! Сбирка, за която всички ще си изпатите, ако ханът научи за нея! Не те заплашвам! Не! Не! - помирително вдигна ръка непознатият. - И съм съгласен с решението ви. Не можете да победите Борис. Не и в този момент.

- Тогава?

- Тогава имате нужда от помощ. От моята помощ!

Иратаис се разсмя.

- От твоята помощ!? Ти луд ли си? Не знам кой си и как си проникнал в имението ми, но едва ли ще можеш да помогнеш срещу стрелците на хана. Как ще попречиш на Кормесий да тръгне срещу нас? Как ще отключиш вратите на Плиска? Как ще минеш през родствениците на Борис? Трябва да си бог, за да можеш да ми помогнеш!

- Не се знае! - за миг под качулката на непознатия проблясна усмивка. - Нищо не се знае, Иратаис! - след което се отдръпна назад в сенките и изчезна.

- Хей! Чакай! Не си тръгвай! - извика великият боил и прекоси с бързи крачки помещението.

- Аз съм тук, Иратаис! - отговори му гласът и боилът рязко се обърна, но не видя никого. - Тук съм, ако можеш да ме видиш!

- Какви са тези глупости! - този път Иратаис извади меча си. - Това някаква игра ли е? Нужна е само една моя заповед и подземието ще се изпълни с войниците ми!

- Игра? - Непознатият внезапно се бе озовал зад великия боил, сграбчи главата му, дръпна я силно назад и опря нож в оголеното му гърло. - Може и да е игра, но залогът е много висок. А докато войниците ти дойдат, ще бъдеш мъртъв!

Вцепенен, Иратаис не смееше да помръдне.

- Ето какво искам да направиш! - каза непознатият. - Ще убедиш останалите, че сега е моментът да тръгнете срещу хана.

Няма да ти е много трудно. Те и без това са готови. Ще вдигнете бунт! Ще спечелите! И ти ще станеш хан! Точно както си мечтаеш.

- А Борис? Аварите, паролите, Кормесий? - изкрещя в ужаса си Иратаис. - Какво ще правим с тях?

- Не се притеснявай! Съвсем скоро те няма да ви създават проблеми! Аз ще се погрижа за всичко. Ти просто събери достатъчно войници, които да могат да превземат Плиска.

- Кой си ти? Отговори ми как да те наричам!

- Как да ме наричаш? - Непознатият се засмя приглушено. - Аз нямам име. Но щом толкова много държиш, можеш да ме наричаш Неуязвимия!

- Неуязвимия? Как да те намеря?

- Не се притеснявай! Аз ще те потърся пак. Скоро - непознатият отстъпи назад и отхлаби хватката си.

Извадил меча си, Иратаис рязко се обърна.

Зад гърба му нямаше никой.

Подземието бе празно.

8

- Ти трябва да ни помогнеш! - Склавун дърпаше Климент за ръката в опита си да го спре.

Писарят се бе натъкнал на славянина на излизане от покоите на Дукум. Вероятно Склавун го бе причаквал в коридора да излезе.

- Трябва да ни помогнеш! Да помогнеш не на нас, а на хана! - не спираше да повтаря славянинът.

Климент ядосано спря:

- Нека не замесваме Борис в тази работа! Пък и той вече не е хан, а княз! И с какво мога да помогна?

- Княз, да, княз! - веднага се поправи славянинът и кой знае защо се огледа притеснено. - Разбери, Клименте! Трябва да разбереш какво са наумили Иратаис и останалите! Трябва да разбереш и да ги заловим, преди да стане късно за всички ни! Мястото им е в затвора! Борис е прекалено милостив. Чу ги какво казаха на съвета. Те няма да се примирят с това, което се случи! Не трябва да им позволим да попречат на покръстването!

„Или да попречат на теб!“ - ядно си помисли писарят, издърпа ръката си и почти тичешком се отскубна от преследващия го Склавун.

Християнинът го погони още малко и накрая се отказа. Беше се уморил.

Склавун се подпря на стената да си почине и избърса с ръка потното си чело. Още трепереше от това, което се бе случило сутринта.

Облечен с най-красивите си дрехи и окичен с всички отличия на властта, славянинът бе тръгнал за събирането на Великия съвет с добро предчувствие за това, което предстои. Ханът се бе покръстил, най-после идваше тяхното време.

Доволен и усмихнат, Склавун величествено бе влязъл в двореца. И тогава, малко преди да стигне до залата, някой го бе дръпнал в един от страничните коридори. Склавун бе готов да се развика, но бързо замълча, след като видя злите очи на мъжа срещу себе си, хищното му лице и огромния татуиран кръст между веждите.

- Тихо! - предупреди го непознатият и насочи към корема му къс меч. - Не вдигай много шум и всичко ще свърши бързо и без усложнения! Имаш много поздрави от Фотий, да пребъде името му! - Мъжът бързо се прекръсти.

- Кой си ти? Какво искаш? - уплашено попита Склавун и се огледа наоколо.

- Слушай ме внимателно и запомни всичко, което ще ти кажа! Предстоят велики неща! Историята ще бъде променена! И ти ще заемеш полагаемото се място в нея! Стига да ни помогнеш за това - с насмешка каза непознатият, а Склавун бързо закима с глава, без да откъсва поглед от извадения меч. - Ако искаш Христос да победи, трябва да ми сътрудничиш!

- Какво искаш? - попита отново славянинът и облиза устни.

- Като начало да знам всичко, което се случва на Великия съвет. Всичко, което са намислили Иратаис и приятелите му. Имаме сведения, че няма да се примирят с покръстването. - Мъжът се прекръсти отново със загрубелите си пръсти. На всеки от тях имаше татуиран кръст. - Искаш Исус да победи, нали?

Славянинът притеснено кимна.

- Това е добре! - захили се непознатият. - Гледай, помни и няма да бъдеш забравен! Ще се срещаме всяка вечер близо до Източната врата на Вътрешния град! И не забравяй: Бог награждава усърдните и наказва предателите. Искам още да претърсиш покоите на Борис!

- Невъзможно! Там е пълно с войници!

Непознатият вдигна рамене.

- Твоя работа е как ще се справиш. Ако успееш, чакат те само почести. Не забравяй, че Фотий е този, който ще назначи българския митрополит. Би ли ти харесало да си начело на българската църква, славянино? По-напред дори от Борис?

Склавун преглътна:

- Какво трябва да търся?

- Всичко, което има нещо общо с времето на Крум! Свитъци, документи, предмети... Всичко! И най-важното: трябва да знаем всяка стъпка на писаря Климент.

- Климент ли? - Склавун реши, че не е чул добре.

Мъжът кимна:

- Да, Климент! Заел се е с нещо, което не се харесва на патриарха. - Непознатият се прекръсти за трети път. - Но не се притеснявай, ние ще се погрижим за него! Разбрахме ли се?!

Склавун мълчаливо бе кимнал.

- Кой все пак си ти? - бе успял да попита той с малкото останала му смелост.

Непознатият приближи лицето си към неговото.

- Името ми е Михаил. Архангелът на смъртта!

Климент продължаваше да бърза по коридора, мислейки за неочакваната среща със славянина. Той и останалите християни в съвета му бяха не по-малко противни от Иратаис и поддръжниците му. Истинските им цели нямаха нищо общо с това, в което вярваха. Въпросът бе кой ще успее да измести останалите в голямата игра за власт.

Сега бе ударил часът на християните. И те нямаше да го пропуснат. Бяха го чакали достатъчно дълго. Трудна щеше да е тази междуособна война, в която освен мъже срещу мъже, един срещу друг щяха да застанат и два бога. Който и да победеше, хората на земята щяха да страдат.

Писарят въздъхна.

Може би в думите на славянина все пак имаше някаква истина. Може би трябваше да разбере какво са наумили недоволните боили. За да предпази и Борис, и себе си. Но какво можеше да направи?

Иратаис и останалите не биха го допуснали в домовете си, освен за да го убият. Нито биха го оставили да говори с тях. Какво му оставаше? Да разпита слугите и приятелите им? Да проследи стъпките им?

Какво?

Дали пък нахлуването в храма на Тангра нямаше някаква връзка със заговорниците? Те със сигурност бяха научили предварително, че Борис се е покръстил, и подобна провокация би им била повече от изгодна.

Климент се намръщи и се заоглежда, търсейки Корсис. Ами убийството на миника? Защо на гърдите му бе изписан символът на Тангра IYI? Имаше ли това нещо общо със ставащото? Бяха ли свързани двете престъпления? Същия златен символ, блестящ и красив, Климент бе видял в поругания храм. Съвпадение ли бе това, или зад него се криеше нещо друго?

Климент видя Корсис и му махна с ръка да го последва. Трябваше да отиде някъде, където да събере мислите си. На някое спокойно и тихо място, където да не го безпокоят. Някъде, където щеше да се чувства спокоен и защитен.

Писарят рязко спря и се обърна. Знаеше къде да отиде. И с кого да поговори. Щеше да посети библиотеката! Там можеше да помисли на спокойствие и да се посъветва с Наум.

Климент рязко се завъртя и тръгна обратно по коридора.

Бързо стигна до високите дървени врати. Отвори ги със замах и познатият мирис на стари пергаменти, мастило, восък и бои го обгърна със своя уют и безопасност. Тук нямаше предателства и заговори, нямаше войни, нямаше разчленени трупове, нямаше мечове, крясъци и кръв. Всичко бе тихо, бавно и спокойно.

Или поне така трябваше да бъде.

Вместо това Климент завари няколко намусени писари, които разнасяха кожени кутии, свитъци и ръкописи. Други подреждаха комплектите с пера за писане и мастилниците, трети миеха пода с омотани около дървени пръти парцали. От очакваната тишина и спокойствие нямаше и следа.

- Какво е станало тук? - изненадано попита писарят, но никой не му отговори. Бившите му колеги продължиха заниманията си, без да му обърнат внимание. Писарите завиждаха на Климент за внезапното издигане, за постовете и привилегиите и за това, че повече нямаше да си боде очите в полумрака като тях.

Свикнал с подобно отношение, писарят въздъхна и слезе по стълбите. Все пак можеше да разчита на приятелството на главния библиотекар - стареца Наум, с когото се бе сближил още докато преписваше текстовете на договори и дълги списъци под пукащите факли.

За разлика от останалите Наум искрено се радваше на издигането на бившия си приятел и навсякъде повтаряше с гордост, че един човек на перото също може да стане уважаван човек.

Библиотекарят живееше в малка стаичка зад основното помещение, в която имаше маса, легло, няколко дървени ракли и винаги пълна кана с вино.

Следван от оглеждащия се с интерес Корсис, Климент тръгна с бърза крачка към стаята на библиотекаря. Нямаше намерение да се занимава с другите. Щом искаха да го мразят, нямаше нищо против. Така или иначе пътищата им се бяха разделили.

Климент отвори вратата и влезе в стаята на стария си приятел. На масата бе поставена покрита с ленена кърпа калаена кана с вино, две високо закачени факли осветяваха помещението. Вързани на стегнати купчини, покрай стените стояха наредени свитъци. От Наум нямаше и следа.

Разочарован, Климент седна на единия от двата стола пред масата. Без да се притеснява, Корсис се метна на леглото.

- Удобно е! - доволно заяви младежът и преди писарят да успее да му се скара, скочи на крака и започна да разглежда рафтовете наоколо. - Много интересно! Никога досега не бях идвал в библиотека! Чакаме ли някого? Какво е това?

- Надявах се главният библиотекар Наум да е тук - кисело отговори Климент. - И внимавай с мастилото! Цапа!

Корсис се усмихна, остави едно от глинените шишенца и взе друго. Дръпна запушалката му и бръкна с пръст в гърлото.

- Красиво е! - обяви Корсис, показвайки посинелия си пръст, и посегна за друго бурканче.

Преди Климент да успее да му отговори, вратата се отвори и в стаята влезе Ставракий - помощник-библиотекарят.

Ставракий бе висок, около четирийсетгодишен, вечно нацупен мъж, който претендираше, че може да даде отговор на всеки въпрос. Дрехите му бяха изцапани с мастило, очите - силно присвити от дългото преписване в полумрака, косата на темето му бе опадала. Лицето на Ставракий бе бледо, отдавна не виждало слънчева светлина, с къса, наскоро набола брада.

- Какво искате? - грубо попита той. - Какво сте се разположили, сякаш се намирате у дома си?! Може да си станал главен писар, Клименте, но тук все още се спазват някакви правила! Би трябвало да го знаеш! Или толкова си се възгордял, че си забравил откъде си тръгнал и какъв си бил?

- Не съм забравил, Ставракий! Пък и ти често ми го напомняш! - Климент протегна ръка, усмихна се и се изправи. -Исках да говоря с Наум!

- Няма го! - все така сърдито отговори помощник-библиотекарят. - И няма да се върне скоро! Замина при майка си във Филипополис. Разболяла се е. Сега аз командвам тук! - Ставракий седна срещу писаря.

- Виждам. И го правиш добре както винаги. Никой не смее да шукне! - отговори Климент.

Трябва да се върши работа! Ако си губим времето в приказки, по-добре да идем да продаваме риба на пазара. Там не могат да си затворят устата по цял ден - строго каза Ставракий.

- Така е! Така е, съгласен съм с теб - помирително вдигна ръце писарят. - Миг невнимание, капка мастило и от целодневната работа не остава нищо. Аз ли не го знам!? Но да оставим сега това. Случило ли се е нещо? Писарите не работят, а разнасят напред-назад кутии и свитъци. Инвентаризация ли правите?

Ставракий гневно изсумтя.

- Не! Бяхме нападнати!

- Нападнати?!

- Вандали! Безмозъчни военни, които се развличат за наша сметка! Идиоти, които си мислят, че като влязат в библиотеката и разхвърлят всичко по земята, се забавляват чудесно! Ето това се е случило!

- Може ли да ми разкажеш по-подробно? - Климент внезапно се сети, че Дукум му бе споменал нещо за проблеми в библиотеката. Защо ли го бе забравил?

- Няма нищо за разказване. Стана преди два дни. Свършихме си работата, прибрахме всичко на място. Лично надзиравах останалите. Всичко си беше по местата. Останах последен, преметох пода още веднъж, пожелах лека нощ на Наум и си тръгнах. На другата сутрин дойдох и заварих всичко на земята. Листове, пергаменти, отворени кутии, ракли с разбити катинари. Казах ти вече! Някой се е напил и му се е видяло много смешно да мята пергаменти във въздуха. Добре, че не са ги запалили.

- Ами Наум?

- Нищо не е чул. Спал е като заклан. Като му показах какво е станало през нощта, ченето му увисна.

- Да не е бил пиян?

Ставракий направи кисела физиономия.

- Познаваш го. Може да си пийва от време на време, но винаги с мярка. Вечерта, като си тръгвах, изглеждаше трезвен. Сутринта, като го събудих, също нямаше вид на махмурлия.

Климент кимна.

- Защо тогава не се е събудил през нощта? Ако в библиотеката са вилнели пияни военни, защо Наум не е станал да ги спре? Те би трябвало да са вдигали достатъчно шум!

- Може да го е било страх...

- Каза, че сутринта е бил изненадан, като е видял какво е станало!

- Може... може да се е преструвал - заекна Ставракий. От доскорошната му увереност не бе останало много.

- Не се е преструвал! Познаваш го достатъчно добре, за да разбереш - настоя писарят. - Ще ти кажа какво е станало. Някой е влязъл през нощта и тихо е преровил всичко, което му е било необходимо. След което още по-тихо си е тръгнал. Затова Наум не е чул нищо! Затова е бил учуден сутринта, когато е видял на какво прилича библиотеката му!

- Не бях се сетил за това - замислено каза помощник-библиотекарят и изгледа Климент под сключените си вежди -Въобще не бях се сетил!

- Липсваше ли нещо?

- Не! Виж в това съм абсолютно сигурен! Вече втори ден проверяваме списъците един по един. Всичко е тук. Разбъркано, но тук!

- Нещо направи ли ти впечатление? Нещо специално?

Ставракий се замисли.

- Беше ровено предимно в архива отпреди петдесетина години. Затова се забавихме. Старите кутии бяха поизгнили и са се изпокъсали. Трябваше да намерим нови.

- От преди петдесет години? От времето на Крум? - бързо пресметна наум Климент.

- Точно така! - лицето на помощник-библиотекаря се оживи. -Точно така! От времето на Крум и малко след това! Всичко беше претърсено. Някой е искал да разбере нещо, случило се тогава.

- Или малко след това - замислено добави Климент. Чудя се какво ли е?

- Питаш мен? Нямам никаква представа! Мислех, че ти си този, който разкрива загадките! - сопна му се Ставракий.

Без да се обижда, Климент разсеяно кимна.

Дали човекът, ровил в библиотеката, бе същият, осквернил храма на Тангра? Какво се бе случило по време на царуването на хан Крум, което да е толкова важно, че да си струва рискът да проникнеш и на двете места?

Всъщност бяха се случили доста неща. Неслучайно наричаха Крум Страшни. Крум Дракона! Но какво общо имаше това със ставащото днес?

- Сигурен ли си, че не липсва някой документ? - попита отново Климент.

Помощник-библиотекарят се намръщи.

- Казах ти вече! Проверих всичко! И документите, и останалото. Всичко е на мястото си.

- Какво има всъщност в свитъците? - обади се Корсис.

- Какво ли не. Информация за походи, закони, битки, сватби, погребения. Регистри, инвентар, списъци с оръжия и брони, сметки от складовете, плащане на данъци. Всякакви неща. Господарят ти знае много добре.

„Какво търси той? - запита се отново Климент. - Какво може да намери в старите документи?“

Зад гърба му нещо падна и се строши с трясък на пода. Усмихнат невинно, Корсис стоеше над разбитото на пода бурканче. Подът, краката и панталоните му бяха оцветени в яркозелено.

- Кой е този вандал?! - Ставракий скочи от стола си. - Защо пипаш неща, от които нищо не разбираш! Ти... ти... невеж... -Помощник-библиотекарят не можеше да намери думи в яростта си.

- Стреснах се - отговори Корсис, докато гледаше объркано към Климент. - Исках само да разгледам! Никога не съм виждал такива неща!

- И не е трябвало да виждаш! - продължаваше да беснее Ставракий. - Счупи буркан с най-прекрасното изумрудено мастило! Идва чак от Флоренция. Знаеш ли колко струва?! Знаеш ли с колко мъки сме си го набавили?!

- Какво е Флоренция? - попита Корсис, а Ставракий се хвана с две ръце за главата.

- Стига! Стига! Успокой се! - задърпа го за ръкава Климент. - Момчето не е виновно. Не е на себе си. Изгуби наскоро баща си. Ще ти платя за разлятото мастило. И за още толкова. Само се успокой!

Продължавайки да мърмори и да хвърля гневни погледи към младежа, помощник-библиотекарят седна обратно до масата.

- А ти не пипай нищо повече! - разпореди се Климент. Корсис кимна и седна на леглото на Наум, но очите му продължаваха да шарят за нещо интересно.

- Не се сърди! Казах ти съвсем наскоро са убили жестоко баща му. Казва се Корсис и вчера ми спаси живота. Ако го нямаше, щях вече да съм мъртъв!

- Жестоко убийство ли? За какво говориш? - попита Ставракий, доволен, че може да научи някоя клюка.

Климент въздъхна. Така или иначе смъртта на Вардан не бе нещо, което трябваше да държи в тайна. Спокойно можеше да разкаже за нея.

- Баща му е бил миник. Един от най-добрите фехтовачи. Преди два дни са го убили. Някой го е пробол с копие, след което му е отрязал главата. Дукум ми нареди да разбера кой го е направил. Така се натъкнах на момчето. Нямаше къде да отиде и реших поне временно да го приютя.

Ставракий потръпна при тези думи и придърпа по-плътно дрехите си.

- Главата е изчезнала - продължи делово Климент, забавлявайки се със страха, който се надигаше в очите на събеседника му. На гърдите на трупа някой беше изписал с нож знака на Тангра - IYI.

- Знака на Тангра ли? Че защо? - попита помощник-библиотекарят и присви очи. - Чухме, че ханът се е покръстил. Да не би това да има нещо общо?

Климент вдигна рамене.

- Нямам представа.

- Това е странно. Много странно - почеса се по оплешивяващата глава Ставракий.

- Напоследък стават доста странни неща! - заяде го Климент.

- Как точно бе изобразен знакът?

- Как може да бъде изобразен? Нормално! - писарят започваше да губи търпение. - Някой бе изрязал в кожата на гърдите IYI  Какво значение има?

Ставракий го погледна изпитателно.

- Знакът значи много неща. Сам знаеш това. Може да не е свързан точно с Тангра.

- Много неща ли? - Климент премигна неразбиращо. -Какви много неща?

- Ти идиот ли си? Завършил ли си Магнаурската школа? Не си ли бил писар? Не си ли ползвал български руни?

Климент гледаше объркано Ставракий. Внезапно в главата му настана хаос.

Естествено, че знаеше какво показва знакът. От самото начало бе решил, че става въпрос за Тангра, и не бе помислил за останалите възможности.

- Това е цифра! Седмица! - каза на глас писарят. - Цифра, по-древна и от най-древния Бог! Преди Тангра са я ползвали и други!

Ставракий изглеждаше доволен.

- Значи все пак ви учат на нещо в Константинопол.

- Божествена цифра? Как така? Това е знакът на Тангра! Какво общо има тя със смъртта на баща ми? - Корсис вече не изглеждаше чак толкова заинтересуван от предметите около него. - За какво става дума?

Климент не можеше да му отговори. В главата му една след друга се нижеха различни картини. Видя себе си като съвсем млад ученик как преписва свещени текстове, в които се говори за силата на числото седем. След това как чете трактатите, в които се обяснява силата му. Още в Египет са вярвали, че е било магическо. Бяха изучавали седемте планети. Астрономите бяха разделили лунния цикъл, за да получат седемте дни на седмицата. Бяха чели как Константин е направил седмия ден неработен. Често се бяха събирали и обсъждали силата на числото. Сила, идваща през вековете. А той бе забравил...

- За какво става дума? - настоя Корсис и разтърси Климент за рамото.

- Седмицата е свещена цифра. Открай време е било така -все още като в унес отговори писарят.

- Колко са чудесата на света? Седем! Колко са хълмовете на вечния Рим, че и на Константинопол? Седем! Кое е египетското число на живота? Седем! В кой ден от седмицата е роден Аполон? На седмия! Колко са струните на арфата му? Седем! - започна да изброява Ставракий под изумения поглед на Корсис.

Но Климент се бе окопитил.

- Кога се дава името на детето? На седмия ден! Колко са пророците? Седем! Колко са боговете планети? Седем! Колко са дните на седмицата? Седем! Колко са християнските смъртни гряха? Седем! Кое е числото на живота? Седем! Кое е числото на смъртта? Пак седем! И не е само това! - писарят се плесна по бедрото. - За колко дни Бог е сътворил света? За шест, а на седмия, на божествения ден си почивал! Както вече казах, седмицата е свещена!

Ставракий кимна.

- Явно и ти знаеш това-онова. Но най-важното - той се обърна към Корсис, - най-важното е друго! Седем неслучайно е свещено число! В него е закодирано всичко! То представя Бога и е негово творение и въплъщение.

- Защо? - попита Корсис.

- Колко са посоките на света? - отговори му с въпрос Климент.

- Четири! Север, изток, запад и юг.

- Точно така! Но това е хоризонтално - писарят посочи с ръка, а Корсис кимна, че е разбрал. - Вертикално имаме още три нива - небето, където живеят боговете, Земята, където живеят хората, и подземния свят, където живеят душите след смъртта си.

- Минало, настояще и бъдеще - потвърди Ставракий.

- Именно - съгласи се писарят. - Те са три. Така получаваме четири хоризонтални и три вертикални посоки. Всички посоки на Бога, всички измерения, всички възможности! И колко са те общо?

- Седем! - ахна Корсис със зачервено лице.

- Седем! - потвърди Климент. - Това е седмицата! Божествената седмица! Най-завършеното, най-съвършеното и най-тайнственото число на света. Число, което владее магии и могъщи енергии, числото на видимия и невидимия свят, на развитието, на самия живот!

- И какво общо има това със смъртта на баща ми? - попита Корсис.

- Не знам! - Климент се отпусна назад на стола и изведнъж пролича колко е уморен. - Нямам никаква представа. Но ще разбера!

- Защо някой е изписал това число на гърдите на баща ми, след като го е убил? - попита отново младежът и очите му се напълниха със сълзи.

- Това е нещо като печат. Древен печат - намеси се Ставракий. - По този начин убиецът е белязал жертвата си като своя собственост. Показал е на останалия свят, че убитият и силата му му принадлежат. Това е печат, който се поставя, за да предаде още по-голямо величие на извършеното - каза Ставракий.

- Величие на убийство? - невярващо попита младежът.

Помощник-библиотекарят само сви рамене.

9

Великият боил Кормесий блажено се отпусна в топлата вода във ваната си. Плиска бе една от малкото столици в света с тръбопровод, по който течеше и топла вода, а банята на Кормесий бе една от най-удобните в целия град.

Голям басейн, обграден с няколко малки удобни вани, висок водоскок, красиви мраморни статуи и керамични мозайки правеха банята не само място за къпане, но и за срещи, разговори и вечери.

Тесните дървени пейки, скарите за лежане и дори малката, но удобна мраморна маса в единия от ъглите придаваха на просторното помещение красив и двусмислен вид. Тук човек можеше не само да се къпе. На практика можеше да прави всичко, което поиска, без да изпитва неудобство. Голяма част от живота на къщата се въртеше около просторната баня, огласявана всекидневно от гласове и закачки.

Тази вечер помещението бе пусто. Кормесий бе сам. Напоследък му бе станало навик вечер преди лягане да се потапя за няколко минути в горещата вода. Тя, заедно с чаша затоплено вино, го караше да се отпуска, ставите да го болят по-малко, а сънят да идва по-лесно.

Боилът се нагласи внимателно и протегна ръка към чашата с вино, поставена на малко мраморно блокче близо до водата. Кожата на старото му сбръчкано тяло се зачерви, мускулите му се отпуснаха, костите му бавно започнаха да попиват топлината.

„Много студ се е насъбрал в мен. Както отвън, така и отвътре. Трябва да се стопля по всички възможни начини -помисли си Кормесий, усмихна се сам на себе си и отпи от виното. - Много студ! Но този вътре е по-страшен от този отвън. Той не е причинен от вятър, сняг или лошо време. Видял съм толкова много страх, предателства и смърт! Те са се пропили в мен, превърнали са ме в леден блок, който никога няма да мога да разтопя!“ Боилът се потопи до брадичката в топлата вода. На повърхността се подаваха само главата и ръката му, в която стискаше чашата с вино.

Загледан в белия таван над себе си, Кормесий се замисли за това, което бе преживял, и това, което предстоеше да се случи. Старият боил бе видял твърде много неща, за да си прави илюзии, че спречкването във Великия съвет ще е единствената последица от безумните действия на Борис.

Макар да подкрепяше хана или княза, както той сам вече се наричаше, Кормесий нямаше никакво намерение да се отказва от Тангра. Бе отраснал с вярата в този Бог, бе му се кланял, бе му принасял жертви, бе крещял името му в битките и бе търсил милостта и подкрепата му.

Сега не можеше да го изостави.

Но не можеше да изостави и Борис.

Да го предаде, за Кормесий бе немислимо. Не само защото бе служил при баща му и дядо му. Ако ханът паднеше, страната щеше да бъде разкъсана от междуособици. Кормесий бе видял алчния огън в очите на Иратаис. Този пламък щеше да се разгори не само в неговото сърце. Имаше достатъчно високопоставени боили от стари родове, които щяха да опитат да се домогнат до трона, ако той останеше празен.

Щеше да подкрепи Борис, но нямаше да се отказва и от Тангра!

Боилът се усмихна.

Иратаис и неговите палета! Само джафкат, не правят нищо и създават паника и напрежение. Издадоха плановете си като последни глупаци! Или Борис ги бе тласнал умишлено към това? Умен беше ханът, спор няма!

Иратаис и останалите можеха само да се поучат от него. Както и от Кормесий! Той нямаше да се откаже от Тангра, но нямаше да се противи и на Христос. Външно щеше да е християнин, вътрешно верен на стария бог. Нямаше нищо сложно! Беше въпрос на малко съобразителност и ум. Е, той поне бе по-умен от останалите. Неслучайно бе най-старият във Великия съвет. Бе преживял всичките му членове, щеше да преживее и тези.

Кормесий се усмихна отново в падналия мрак към хвърлящите бледа светлина свещи и вдигна наздравица сам за себе си. И този път щеше да оцелее. Но останалите глупаци можеха да докарат много неприятности.

Боилът се размърда във ваната си. Водата бе започнала да изстива. Беше се отнесъл в мислите си и не бе обърнал внимание. Феодон, гръцкият му слуга, трябваше отдавна да е тук с ведро вряла вода.

„Сигурно е заспал на пейката! Или пак се е напил!“ -помисли си Кормесий и повика слугата но име.

Гласът му отекна между стените на помещението и се понесе някъде далече в мрака.

Никой не му отговори.

Ядосан, Кормесий извика отново и разплиска водата около себе си, но без резултат.

„Така може да настина! Може да се разболея! Това не е безопасно на моята възраст! Този идиот рискува живота ми! -ядосано помисли Кормесий, излезе от ваната и се уви в наметалото, което бе оставил на една от пейките. - Дори нямам чиста кърпа!“

Без да иска, бутна на земята неизпитата чаша с вино и тя падна с трясък.

Кормесий изруга, загърна се още по-плътно в наметалото си и внезапно осъзна колко е тихо.

Единственият звук, който се чуваше, бе капането на вода някъде в далечината. Капките падаха с оглушителен трясък на мраморния под, след което помещението се изпълваше с още по-дълбока тишина.

- Феодоне, къде си, дяволите да те вземат!? - извика Кормесий, но гласът му излезе накъсан и писклив.

Застанал сам в сумрачното тихо помещение, великият боил усети как го обзема страх. Внезапно му стана студено. По-студено, отколкото би трябвало.

Макар да нямаше течение, пламъците на свещите затрептяха и започнаха да гаснат един след друг.

- Какво става? Има ли някой тук? - опита се да вдъхне сам на себе си кураж Кормесий.

Вместо отговор мракът се сгъсти, въздухът се изпълни с напрежение. Някой или нещо започна да драска по стените.

Макар да не можеше да го види, Кормесий ясно чуваше звука, който ноктите му издаваха при съприкосновението си с камъка. Струвайки му се, че стените на стаята се приближават, за да го смачкат, изгубил разсъдъка си от внезапно връхлетелия го ужас, Кормесий метна наметалото на пода и без да се притеснява, че е чисто гол, се хвърли натам, където мислеше, че е вратата.

Ударът на криещия се в сенките мъж го прониза точно в сърцето.

Кормесий се завъртя, краката му се преплетоха, от устата му излезе сподавен стон. Великият боил политна към красивия, застлан с мрамор под на банята, за която му завиждаше цяла Плиска. Сега тя щеше да се превърне в негова гробница.

Преди тялото да падне на земята, убиецът замахна отново и с един удар отсече главата на Кормесий.

След това се наведе, обърна обезглавения труп и като внимаваше да не се изцапа от пръскащата кръв, изписа с ножа си символа IYI върху голите му гърди.

10

Корсис и Климент се биеха с дървени мечове на едно от тренировъчните игрища до крепостта. Писарят бе решил, че малко физическо натоварване ще прочисти главата му и ще подреди в някакъв ред обърканите му мисли.

Плиска бе прекарала мрачна, изпълнена с насилие, отчаяние и радост нощ. Военни патрули бяха препускали из улиците на града, прекратявайки схватките между последователите на Тангра и Христос, ругатни и закани се смесваха с хвалебствени песнопения, на няколко пъти на войниците се бе наложило да гасят пожари.

„Радостта от новата вяра май е по-малко от насилието, което тя засега поражда. Въпреки че е най-човеколюбивата“ - тъжно си помисли Климент, докато парираше един нисък удар.

Бяха се договорили Корсис да остане да живее при него като телохранител, прислужник, а дори и готвач. Щеше да получи подслон и храна, а в края на месеца и заплата. Корсис щеше да учи писаря да се бие, той да му преподава четене и писане.

И двамата останаха доволни от договорката.

Корсис бе уредил задълженията си. Предишната вечер бе продал къщата на баща си и се бе разплатил с кредиторите му. Бяха му останали съвсем малко пари, с които бе купил на новия си господар нов, обикновен, но добре балансиран здрав меч.

- Вашият за нищо не става бе отсякъл младежът.

- Нямаше нужда! И бездруго си без средства - бе се възпротивил първоначално Климент, но се остави да бъде убеден и трогнат прие подаръка.

Малко по-късно предишната вечер старият миник бе погребан със скромна церемония. Главата му така и не бе открита.

Корсис се бе върнал късно вечерта, дълго бе мълчал и когато заговори, се държеше като зрял мъж, който обсъжда бъдещето си, а не като уплашен младеж, разчитащ на баща си, какъвто бе доскоро.

- Оттук нататък ще трябва да разчитам само на себе си - бе казал той, а Климент бе кимнал. - Вече си нямам никого!

„Аз също!“ - тъжно си помисли писарят, чудейки се дали този прислужник, телохранител и учител нямаше да се превърне в така липсващия му другар.

Корсис внезапно се отдръпна назад, изтегли меча над рамото си и променяйки центъра на тежестта, без да мести краката си, насочи оръжието към корема на писаря. Климент инстинктивно замахна да се защити, но в последния момент партньорът му леко вдигна острието си нагоре, то мина над меча на писаря и се опря в брадичката му.

- Мъртъв си! - каза Корсис със сериозен глас. - А аз съм жив!

- Така е - засмя се нервно Климент. - Трябва да ме научиш на този финт.

- Не е нещо конкретно. Всичко идва от тялото. Понякога е важно да се движиш бързо с краката, друг път рязко да смениш точката на тежестта.

- Както сега ли? - попита Климент.

- Както сега! - кимна Корсис. - Или както когато убих двамата нападатели при кръчмата. Най-важна е стойката! Ако тя е правилна, дава възможност за много импровизации. Финтовете и триковете са добро нещо, но ако нямаш правилна стойка, няма да можеш да ги приложиш ефикасно. Ако си застанал както трябва, дори с основните удари и защити никой не може да пробие гарда. Чакайте да ви покажа.

Корсис така и не можа да покаже коя е правилната стойка. Задъхан войник, с прашни дрехи и потно лице, тичешком прекоси полето, махайки им с ръка.

- Писарю, кавханът Дукум те вика! Каза веднага да отидеш при него!

- Обясни ли ти защо?

Войникът вдигна рамене и се изплю на земята.

- Нямам представа! На мен никой нищо не ми обяснява. Дори защо трябва да умра в битка. Пращат ме да изпълнявам заповеди. И аз ги изпълнявам! - войникът се врътна на пети, дрънчейки с ризницата си, и си тръгна.

- За какво ли ви вика кавханът? - полюбопитства Корсис, докато двамата с Климент се миеха и обличаха дрехите си.

- Нямам представа - отговори писарят. - Но скоро ще разберем.

Дукум ги чакаше в покоите си. Климент никога не бе виждал великия боил толкова напрегнат. Кавханът нервно обикаляше из стаята, не знаеше какво да прави с ръцете си и час по час надничаше през прозореца. Личеше, че е на предела на силите си -лицето му бе бяло, устните - изгубили цвета си, под очите му се виждаха тъмни кръгове.

Пред вратата на Дукум се бяха настанили тежковъоръжени копиеносци, сякаш кавханът се страхуваше да не го нападнат дори в центъра на крепостта.

Дукум изгледа подозрително Корсис, който влезе заедно с писаря, но не каза нищо. Явно много добре знаеше кой е младежът.

- Цяла Плиска е разбрала, че храмът на Тангра е бил нападнат и поруган - без предисловия обяви кавханът. - Наложи ни се да арестуваме няколко групи, тръгнали да палят християнски църкви. Все повече хора обвиняват Борис, че сам е организирал това. Противниците му не си губят времето!

- Не може да го е направил той - изтъкна писарят. По време на нападението него го нямаше.

- Не ставай глупав! - сряза го Дукум. - Много добре знаеш, че това няма никакво значение. Князът може да е поръчал да нападнат храма в негово отсъствие. Разполага с достатъчно хора за това. - Боилът замълча. Това са вредни, нарочно разпространявани слухове. Цяла сутрин ми докладват вече се говори какво ли не: че Тангра се е отвърнал от нас и ни е пратил мор и глад, че Борис е полудял, че Михаил е тръгнал с нова, още по-голяма войска да ни покръства насилствено, че върховният колобар Баян е убит!

- Това са глупости!

- Иди го обясни на продавачите и на жените на пазара. Ако те се обърнат срещу нас - загубени сме!

Климент сведе глава. Знаеше, че Дукум е прав.

- И това не е най-лошото! Съвсем не е най-лошото - гласът на кавхана изведнъж изтъня. - Станало е убийство.

В Плиска всеки ден ставаха убийства, грабежи и кражби, с които чигатите бързо се справяха и разкриваха виновниците. Но щом престъплението притесняваше Дукум, значи то не бе поредното кръчмарско сбиване или опит на длъжник да се избави от заемите си.

- Кой е убитият? - попита писарят.

Кавханът се усмихна мрачно, седна на масата срещу Климент и го погледна в очите.

- Атанасий - бавно каза той. - Тази нощ са убили византийския логотет пратеник Атанасий. Намушкали са го, докато е спял в един вертеп, наречен „Златното руно“, близо до Западната врата на Външния град. След това са му отрязали главата.

- Отрязали са му главата ли? Точно като на баща ми - ахна Корсис, който досега бе седял мълчаливо.

- Точно така - потвърди кавханът. Точно като на баща ти! Затова нямам нищо против да участваш в разследването. Става дума за един и същи убиец. Надявам се жаждата ти за мъст да те пришпорва непрекъснато!

Климент не слушаше какво си говорят Дукум и Корсис. Кръвта бе нахлула в главата му и се блъскаше там с всичка сила. Убийството на Атанасий освен криминално престъпление бе и сериозен политически акт. Византиецът бе пратеник на страната си, което го поставяше под закрилата на хана и го правеше неуязвим. Никой досега не си бе позволявал да нападне византийски пратеник. Но ето че го бе направил. Кой знае как щяха да го изтълкуват в Константинопол.

- Ще има ли война? - попита писарят.

Дукум сви рамене.

- Не знам. Не е изключено. Но ми се струва, че Михаил не би рискувал да тръгне срещу нас. Князът лесно може да се откаже от новата си вяра, ако кръстникът му измени, и да се обърне към папата. В Рим и без това не са особено доволни, че сме предпочели Византийската патриаршия пред Светата римска църква. Не, по-скоро няма да има война. Ще има размяна на обвинения, ще се наложи да се извиним и да платим обезщетение.

Климент въздъхна облекчено.

- Това, което ме тревожи, е защо е бил убит логотетът. Атанасий не бе случаен човек. Всички в Плиска знаеха кой е и с какво се занимава. Объркан съм и не знам какво да мисля. Възможно е някои от последователите на Тангра да са решили да отмъстят на този, от чиято държава според тях идва християнското зло. Може дори Иратаис и приятелчетата му да са го организирали. Така допълнително ще отслабят княза и ще засилят собствените си позиции.

Климент кимна.

- Бях наредил обаче да следят всички велики боили от съвета. Никой не се е доближавал до византиеца - Дукум замълча. - Има и друг вариант. Мястото, където е открит Атанасий, е с лоша слава.. Не много луксозен публичен дом. Доколкото разбрах, византиецът не е предявявал претенции. Държал е на ниските цени повече, отколкото на качеството. И е предпочитал необвързващи връзки не само с жени.

- Тоест? - не разбрал, попита Климент.

- Чувал съм, че в „Златното руно“ предлагат на клиентите си предимно млади мъже и момчета - обади се Корсис в настъпилото неловко мълчание.

- Именно! - с облекчение потвърди Дукум. - Атанасий е предпочитал мъжете, или ако трябва да бъдем по-конкретни, по-млади мъже. Може убийството да има нещо общо с това.

Климент погледна кавхана скептично:

- Не ми се струва много вероятно.

- Ще трябва да разбереш как точно стоят нещата! Колкото се може по-бързо и без да ми противоречиш! - Боилът наистина бе силно изнервен, щом не можеше да се сдържа за толкова дребни неща. - Ще отидеш на мястото, ще проведеш разследване и довечера ще ми съобщиш кой е убиецът!

- Довечера? - Климент не можеше да повярва на ушите си.

- Довечера! - потвърди кавханът, изправи се и подпря стиснатите си в юмруци ръце на масата. - Изглежда, не разбираш точно какво е положението, Клименте! Страната е пред гражданска война. Съветът е разделен!! Боилите са разделени! Дори хората на площада са готови да се нахвърлят един срещу друг! Ханът е обявен за осквернител на храмове. Аварски наемници са завардили Плиска! Градът е като клокочещо гърне на гръцки огън, което всеки момент може да избухне! И като капак -- византийският логотет пратеник е убит, главата му е отрязана и изчезнала незнайно къде! Ако не разкрием извършителя веднага, ако не заловим убиеца, положението може да излезе извън контрол! Не ни стига всичко останало, та се налага да се разправяме и с луд убиец, режещ главите на хората. При това на най-високопоставените хора! - Дукум вдигна пръст към тавана. - Щом Атанасий не е успял да се защити, мислиш ли, че някой друг ще може?

Климент кимна разбиращо.

- Ще настане паника, хаос и безумие! - каза той.

- Точно така. И враговете ни ще се възползват от това, за да бутнат Борис от трона му, който, нека бъдем честни, се клати доста застрашително! Така че разкрий колкото се може по-бързо убиеца и въздай правосъдие!

Писарят стана.

- Мисля си и за трета възможност каза той, гледайки Дукум. - Мисля си за Фотий. Едно такова убийство би било точно по неговия вкус. Чудя се дали патриархът няма нещо общо с това?

- Недей да се чудиш, а иди и разбери! - нетърпеливо го прекъсна Дукум. - Докажи, че си достоен за поста, който заемаш!

Без да отговаря, писарят се поклони и излезе, следван от Корсис.

Младежът бе пребледнял.

- Какво ще правим сега? - притеснено попита той.

- Това, което можем най-добре - усмихна му се Климент, опитвайки се да вдъхне смелост на него и най-вече на себе си. -Ще отидем на мястото и ще проведа разследване. А ти ще ми помагаш и ако се наложи, пак ще ми спасяваш кожата.

Корсис мрачно кимна и сложи ръка на меча си.

„Дано не му се налага повече да използва уменията си, за да ме защитава - помисли си Климент, докато двамата крачеха бързо по каменните улици. - Забравих да попитам дали убитият е имал знака на Тангра на гърдите си. Но така или иначе скоро и сам ще разбера“.

„Златното руно“ приличаше на всяка друга кръчма във Външния град. Помещенията бяха сравнително чисти, по пода бяха нахвърляни пясък и слама, масите бяха дебели и очукани.

Пред заведението стояха войници на стража, които неуспешно се опитваха да разпъдят събиращата се тълпа зяпачи. Докато си проправяше път между насъбралото се множество, Климент усети, че нещо не е наред. И друг път му се бе случвало да се провира през тълпа, събрала се на мястото на престъплението. Всички са възбудени, любопитни, разменят си клюки и версии за станалото. Този път лицата на мъжете и жените бяха мрачни. Почти никой не говореше, тук-там под дрехите проблясваха ножове.

- Какво е станало?! - провикна се някой от тълпата тъкмо когато Климент стигна до входа на кръчмата. - Кажете ни какво е станало!

- Няма нищо особено! Хайде, разотивайте се! - започна да ръкомаха, сякаш гонеше рояк мухи чигатът, предвождащ войниците.

Тълпата не помръдна.

- Вярно ли е, че вътре има убит колобар? Че даже били двама? - извиси се отново нечий глас.

- Петима са, петима! - отговори му някой друг.

- Не е колобар, а християнски свещеник! - обади се нов глас. - Убийствата пак са почнали!

Тълпата зашумя и застрашително тръгна към странноприемницата.

- Готови за отбрана - извика чигатът и уплашено изгледа малкия си отряд.

- Няма да ни спрете! Няма повече да избивате колобари и да скверните храмовете ни! Да живее Тангра! Да живее Христос! -чуваха се възгласи от всички страни.

Корсис въпросително погледна писаря.

Климент въздъхна, разбута тълпата и застана пред чигата.

- Няма убит колобар! - извика той. - Нито християнски свещеници! Станал е инцидент!

- Казах ви: разотивайте се! - притече му се на помощ и чигатът, но гласът му се загуби във виковете на тълпата.

Осъзнавайки, че ако не овладее тутакси положението, ще започне масов бой, Климент вдигна високо ръце и извика:

- Спрете! Аз съм Климент! Главният писар! Ако искате да знаете какво се е случило, ако искате да знаете какво наистина се е случило, спрете и се отдръпнете назад!

Тълпата спря. Мнозина знаеха кой е той и бяха чували за някои от загадките, които бе разрешил. Сега им бе интересно да го видят на живо. Възползвайки се от моментното объркване, писарят извика:

- Тази нощ в тази странноприемница е бил убит Атанасий, византийският логотет пратеник в Плиска. Това може да предизвика неприятности и дори война с Византия. Ще ни трябват свидетели на случилото се. Останете по местата си, докато войниците запишат показанията ви.

Възбудена от думите на Климент, тълпата зашумя. Разбрали за какво става дума и нежелаещи да бъдат разпитвани, мъжете и жените започнаха да се разотиват, бързайки да разнесат вестта за височайшето убийство из града. Скоро пред „Златното руно“ бяха останали само Климент и войниците.

- Добре се справи, писарю! - чигатът свали кожения си шлем и изтри потното си чело. - Не знам дали щях да се оправя без теб. Навсякъде в града е така. Най-лошото е, че има хора, които подстрекават тълпата. Сам чу виковете! Тангра! Христос! Ако не ни беше помогнал, щеше да се наложи да се бием. Радвам се, че всичко завърши мирно и тихо.

- Аз също! Води ни при убития - отговори Климент и потупа военния по рамото.

Оказа се, че все пак „Златното руно“ не е като останалите кръчми. В задната му част имаше малка врата, която водеше към втора, по-голяма къща с малък, но добре поддържан вътрешен двор с беседка. От нея се откриваше прекрасна гледка към града и полето около Плиска и вероятно мнозина бяха прекарвали дълги романтични мигове в нея.

Във втората къща имаше няколко стаи и баня. Веднага личеше, че предназначението на помещенията не е като в обикновените странноприемници. Стаите бяха заети от огромни легла, рисунки с неприлично съдържание красяха стените, писарят не искаше и да знае какво има в дървените ракли, поставени под прозорците.

Във вътрешния двор, скупчени един до друг в беседката, охранявана от двама войници, с измъчени лица стояха няколко млади момичета и момчета и дебел, напълно плешив мъж с похотливо лице, в когото Климент без никакво затруднение разпозна собственика. Встрани от цялата група бе застанало младо момче, облечено в прозирна бяла туника, което гледаше уплашено ставащото около него.

- Това е Шавут - посочи дебелия мъж чигатът. Той отговаря за този вертеп.

- Нищо незаконно не съм направил, господарю! - проплака фалшиво мъжът и очите му проблеснаха хитро. Нищо незаконно не съм направил! Можеш да питаш за това големците, които ме посещават. Много боили и багаини са ни чести гости.

Климент изгледа Шавут с неприязън, но не каза нищо. Трябваше да внимава със сводника. Кой знае чии мръсни тайни намекваше, че знае.

- А това - посочи с ръка момчето чигатът - е Дионисий. Той е бил през нощта при Атанасий!

Младежът се разрева още по-силно.

- Първо искам да видя трупа. След това ще разпитам всеки един поотделно - обяви Климент.

Чигатът кимна и го поведе към стая в дъното на двора. Пред вратата стоеше войник.

- Вземете това - подаде той напоена с благовония кърпа. Не е приятна гледка!

Писарят кимна с благодарност, взе кърпата и влезе.

Макар да бе свикнал със смъртта в работата си, Климент не бе подготвен за това, което го очакваше.

Голямото, застлано със скъпи измачкани завивки легло бе подгизнало от кръв. Кръв имаше по стените, по пода, дори по тавана.

В средата на кревата, проснат по гръб, лежеше трупът на византиеца. Тялото му бе голо, наметнато с тежка зелена, поръбена със златни кантове, роба. Главата на убития я нямаше. Кожата на врата, там, където бе минал мечът, висеше нащърбена над грозната черна рана, по която бяха накацали няколко едри мухи.

Сдържайки с мъка стомаха си, притиснал кърпата към лицето си, Климент се приближи до прозореца, дръпна червеното кожено перде, отвори дървените капаци и жадно пое въздух.

Стана му малко по-добре.

- Казаха ни да не пипаме нищо - извинително каза чигатът. -Затова не отворихме прозорците.

Климент кимна, все още с гръб към стаята, пое отново въздух и се върна при трупа.

Насили се да се наведе над обезобразеното тяло, повдигна наметалото и се втренчи като хипнотизиран в изписания на гърдите знак.

IYI.

- Това не е добре! - тихо си каза той. - Това въобще не е добре!

11

- Същият като знака на гърдите на баща ми! - Корсис бе коленичил и без страх разглеждаше трупа. - Какво значи това?

- Нямам представа! - отговори Климент, макар много добре да разбираше какво се случва.

Бе се появил убиец, изверг, който режеше главите на жертвите си и ги дамгосваше на гърдите със знака IYI.

- Отрязал му е главата с един удар, не се е налагало да сече повече - съвсем спокойно, сякаш говореше за кокошките на пазара, съобщи Корсис. - Разрезът е гладък. Който го е направил, си разбира от работата и е доста силен. Не всеки би могъл да нанесе подобен удар.

Климент притвори очи. Картината се очертаваше повече от неприятна.

- Сигурни ли сте, че това е Атанасий - попита той смълчания чигат. - Все пак главата я няма?

- Според Шавут е той. След като се е затворил в стаята с момчето, византиецът не е излизал повече.

Климент кимна.

- Пръстените на ръцете му също потвърждават ранга му. Но все пак трябва да сме сигурни. Корсис, искам да отидеш в резиденцията на Атанасий. Лесно ще я намериш, всеки във Вътрешния град ще ти я посочи. Намери някой от помощниците на логогета, иконома му или просто някой, който го познава добре, и му кажи, че с господаря му е станала злополука. Не разкривай нищо повече и прати човека тук младежът хукна, но писарят го хвана за ръкава. След това ще отидеш в моргата. Потърси регистратора на смъртни случаи. Кажи му, че аз те пращам. Разпитай дали напоследък не са докарвали трупове с липсващи глави и татуировки на гърдите. После се върни. Би трябвало да си готов, преди да съм свършил с разпитите. Разбра ли всичко?

Корсис кимна, горд, че са му възложили първата задача, и тичешком излезе от стаята.

Писарят бавно обходи помещението. Насили се и огледа отново трупа и леглото. Повдигна завивките, внимателно изучи чаршафите. Прегледа пода сантиметър по сантиметър, не пропусна и раклата, прегледа вградения шкаф, помириса празните чаши и каната за вино, но не откри нищо, което да го насочи към извършителя на престъплението. Убиецът, който и да бе той, не бе оставил никакви следи след себе си.

На стол до леглото, грижливо сгънати, бяха подредени дрехите на убития. Климент пребърка джобовете им, но и в тях не намери нищо съмнително.

- Нека двама от хората ти махнат трупа, повече няма да ни е нужен - обърна се към чигата Климент. - Други да измият и внимателно да претърсят още веднъж помещението. Да гледат дали няма нещо паднало между дъските.

Чигатът кимна.

- Заведи ме в нормална стая с маса и стол - поиска писарят. -Нареди да донесат кана силно разредено вино. Ще разпитам всички от прислугата, започвайки с момчето. Преди това искам да знам какво ти е известно за това място.

Чигатът поведе Климент към една от стаите на странноприемницата. До огромното легло стоеше натруфена масичка и три паянтови стола. Писарят избра този, който му изглеждаше най-здрав, и седна на него.

- „Златното руно“ е известно в тази част на града с нестандартните услуги, които предлага - започна чигатът, след като се настани на един от другите столове. - Освен жени тук се предлагат и млади мъже, а понякога и момчета. Всички знаят какво се върши зад стените, но досега нищо не е доказано.

- Проституцията не е забранена. Но да се посяга на деца... -Климент усети как главата му се пълни с кръв.

Чигатът вдигна рамене.

- Щом има търсене, винаги има и предлагане. В повечето случаи момчетата доброволно предлагат услугите си. На някои този живот им се вижда по-лек и сладък, отколкото на полето или във войската. По-голямата част от тях са докарани от чужбина. Ползват и някои странни предмети и възбуждащи мехлеми - военният се размърда притеснено на стола си. - Досега Шавут не ни е създавал проблеми, поне не повече, отколкото се полага. Продава незаконно вино и не плаща всички данъци, но не сме имали оплаквания от клиентите му. В подобни заведения много се краде, понякога стават и убийства, но Шавут успя постепенно да привлече по-платежоспособни хора. Държи всичко под контрол. Гарантира сигурност и дискретност.

Климент кимна. Бе чувал слухове за подобни места, хората, които ги посещават, и нестандартните им желания, но никога досега не се бе сблъсквал пряко с тях.

- Зачислен съм към гарнизона на Западната врата - продължи чигатът, - давахме дежурство, когато дотича един от прислужниците на Шавут. Беше пребледнял като платно. Каза, че в „Златното руно“ е станало убийство. Взех двама войници и дойдох да видя за какво става дума. Заварих собственика да бие Дионисий, който неистово крещеше. Наложи се да приложа сила, за да ги разделя. Попитах какво става, а Шавут ми каза, че в една от стаите се е появил труп.

- Появил се е? - учуди се Климент.

Чигатът се усмихна.

- Първоначално искаше да изкара все едно тялото на Атанасий е паднало от небето. Както и да е. Качих се заедно с войниците и видях трупа. Разпознах някои от пръстените и предположих, че е византиецът. Пратих един воин да извика подкрепления, след което да доложи на Дукум какво се е случило. Другия накарах да събере на едно място всички, които се намират в момента в къщата. За късмет на Шавут гостите му си бяха отишли. След като го попритиснах, той ми призна, че вчера Атанасий, който бил редовен посетител, дошъл малко след вечеря. Имал уговорка с Дионисий, когото редовно посещавал от известно време насам. Двамата се качили в стаята, ханджията им занесъл изискано меню и скъпо вино. Оставил ги в прекрасно настроение и самият той бил много доволен, защото византиецът винаги плащал добре. Повече не се занимавал с тях. Вечерта била натоварена, имало посетители и по другите стаи, в кръчмата също било пълно.

Шавут твърди, че си легнал малко след полунощ, като преди това му се наложило да изхвърли няколко пияни войници, които напирали да получат без пари някое от момичетата му. Легнал да спи. На сутринта чул крясъци. Скочил и срещнал по коридора Дионисий, изцапан с кръв, да пищи и повръща. Отишъл в стаята на Атанасий и намерил каквото било останало от него. След което пратил да ме повикат - военният сви рамене. - Накарах го да направим списък с посетителите и редовните клиенти. Костваше ми много усилия, но накрая успях. Почеркът ми е малко неравен - чигатът подаде на писаря малко парче пергамент и се отпусна назад на стола. - Това е!

- Справил си се чудесно! Де да имаше повече такива като теб! Няма да забравя да го спомена пред кавхана - похвали го Климент и сипа и на двамата от разреденото вино. Зачете списъка и разпозна някои от имената. Имаше боили от Великия съвет.

Пиха в мълчание.

- Не искам похвали! - каза чигатът. - А да затворят това място. Тук има деца, докарани насила. Знам, че няма да променя нищо и Шавут, и тези като него ще продължат да се възползват от слабостите на другите, но нощем ще спя по-спокойно!

- Ще направя всичко по силите си - учудено обеща Климент. - Кой мислиш, че е убиецът?

- Не знам! - уморено отговори чигатът. - Не вярвам да е Шавут или някой от слугите. Той няма изгода от убийството - губи клиент и което е по-лошо, домът му ще добие лоша слава.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Лесно би могъл да го направи някой от гостите. Както от съседните стаи, така и от кръчмата. Не е било трудно да се мине през двора в мрака и да се проникне в стаята. Вратите се заключват с паянтови кожени езици. Отключват се при по-силен натиск.

- Ами момчето?

- Съмнявам се. Защо ще убива клиент?

- Сам каза, че зад тези стени се вършат странни неща. Може просто да са излезли от контрол. Нещо да се е объркало...

- Няма как да е станало така. Чухте какво каза слугата ви. Човекът, нанесъл удара, си е разбирал от работата.

Климент кимна отново.

Чигатът стана и се обърна към вратата.

- Първо ще пратя момчето. И бездруго му се е насъбрало доста. Не вярвам да е виновно за нищо.

Дионисий влезе тихо, огледа се плахо и седна на стола срещу Климент. Момчето още трепереше, забило поглед в земята.

- Ако не си направил нищо нередно, няма от какво да се боиш - опита се да го предразположи писарят. - Тук съм, за да намеря убиеца на Атанасий, а не да те съдя за това, което правиш или което някой друг е направил с теб. Искам само да ми разкажеш какво се случи вчера през нощта. Нищо повече. Не бързай да ми отговаряш. Помисли добре. Всичко може да е от значение.

Дионисий бавно вдигна глава.

- Кой го е убил? И защо? - попита момчето.

Писарят се усмихна и разпери ръце.

- Де да знаех! Ще се опитам да разбера това. Но който и да го е направил, не е бил обикновен злодей. Бил е някой много силен и лош. Много лош! Климент замислено поклати глава. -От теб до голяма степен зависи дали ще успеем да го заловим. Трябва да го спрем, преди да нарани някой друг. Нали не искаш това да стане?

Дионисий кимна мълчаливо.

- Така си и знаех похвали го писарят. - Никой друг освен теб не може да ми помогне. Нито чигатът, нито войниците, нито някой от останалите. Само ти!

- Наистина ли? - лицето на момчето се оживи. - И няма да ме съдите за това, което съм правил...?

Климент поклати глава.

- Тук съм само за да разбера кой е виновен за това жестоко убийство. Ако искаш да помогнеш, трябва да ми разкажеш всичко.

- Обикновено Атанасий идваше привечер, малко преди да се стъмни - започна бързо да говори момчето, сякаш се страхуваше, че смелостта му ще се изпари. - Носеше ми малки подаръци - захаросани плодове, кесия с фурми, дребни неща. Вчера дойде както обикновено. Донесе ми нар. Каза, че било много трудно да се намерят по това време на годината, но с удоволствие щял да го сподели с мен. Пихме вино в стаята, ядохме от нара, след това си легнахме... Накрая заспахме. Сутринта се събудих от някаква неприятна миризма. Усетих, че всичко около мен е лепкаво. Капаците на прозорците бяха затворени, но влизаше малко светлина. Огледах се и... и.... - Дионисий захлупи лицето си в ръце и се разхълца.

- Няма нищо! - успокои го Климент и му подаде чаша разредено вино. - Нормално е да се уплашиш. Аз съм виждал много неща, но замалко да повърна, като видях трупа на Атанасий. Самият чигат, а той е войник и е преживял какви ли не ужасии на бойното поле, самият чигат пребледня, като ме доведе в стаята.

Момчето кимна и пресуши до дъно чашата с вино.

- Беше ужасно! Ужасно! Никога не бях виждал толкова много кръв. И главата му я нямаше. - Дионисий се разтрепери отново. - Уплаших се! Почнах да крещя! Избягах от стаята и се натъкнах на Шавут. Той ме хвана за ухото и заплаши, че ще ме пребие, ако не престана да вдигам шум. После ме завлече обратно в стаята. Като видя какво е станало, ми каза да чакам пред вратата. Малко по-късно излезе и нареди на един от слугите да викне някой от стражниците. Разбуди останалите гости и им каза да си тръгват веднага. После ме разпита. Обвиняваше ме, че Атанасий е убит заради мен. Каза ми да си мълча и да не казвам нищо на никого. После дойдоха войниците.

- Имаше ли нещо нередно в стаята сутринта? Случи ли се нещо необичайно предишната вечер?

- Нищо! Съвсем нищо! Единственото, което ми дойде на ум, бе, че сутринта вратата не бе заключена. Но това се случва постоянно. Всичко друго си беше както всеки път.

- Атанасий изглеждаше ли притеснен? Да е казвал, че има проблеми или неприятности? Как се държеше логотетът?

- Напротив! Беше много доволен. Каза, че го очаквало повишение. Даде ми да понося една от златните му огърлици. Радваше се, че ханът се е покръстил, и твърдеше, че съвсем скоро всички ще оценят заслугата му. Очакваше всеки момент да го издигнат. Каза, че тепърва му престои да става много уважаван човек. Едва ли не той предал България в ръцете на императора. Смееше се и целеше чашата си с вино със зърната от нара. Беше доволен и щастлив.

Климент подробно разпита момчето, но не разбра нищо повече. Атанасий идвал поне два пъти седмично. Бил весел човек, но понякога дълго мълчал и гледал меланхолично, докато Дионисий му разтривал раменете. Никога не казвал защо изпада в подобни настроения, а обръщал всичко на шега. Не говорел за работата си. Не казвал да е заплашван, следен или че се страхува от нещо и някого. Разплащал се с Шавут, но понякога оставял някоя монета и на Дионисий. Единственото, което искал, било уединение и да не се среща с останалите клиенти. Бил дискретен, щедър и мнителен за някои неща, но като се имаше предвид работата и наклонностите му, едва ли византиецът можеше да бъде винен.

Накрая Климент благодари на момчето, похвали го за смелостта и сведенията, които му бе дало и които могат да се окажат решаващи. Преди да избяга през вратата, за първи път видя усмивка на лицето на Дионисий.

Докато чакаше да дойде Шавут, писарят отново прегледа свитъка с клиентите на заведението. Склавун, Вардас и Вихтун бяха в него като част от хората, посещавали заведението. И тримата не бяха идвали миналата вечер. Климент се зачуди дали собственикът не ги бе добавил, за да си придаде тежест и да притесни този, който ще разследва убийството.

Шавут пристигна с мазна усмивка, поклони се пресилено и седна на стола срещу Климент. Този път писарят не освободи чигата. Накара го да извика двама войници, на които нареди зорко да пазят кръчмаря. Самият чигат остана зад гърба му с изваден меч в ръка.

Това стресна Шавут, който започна да бърше потеклата от челото му пот, а от усмивката му не остана нищо.

- Арестуван ли съм? - попита той с хриптящ глас и преглътна. - За какво?

Климент не бързаше да отговори. Този разплут, нагъл, възползващ се от другите човек определено не му бе симпатичен. Освен това можеше да се окаже замесен в убийството.

- Още не съм решил - каза накрая писарят. - Всичко зависи от това как се държиш!

Шавут бързо закима, че е разбрал, малките му очички хитро заоглеждаха Климент.

- Какво искате от мен, господарю! Ще направя всичко, което искате! Специално за вас. Сега или по-късно.

- Първо искам да върнеш това, което си откраднал от Атанасий! - спокойно каза Климент, правейки се, че не разбира отправеното му предложение.

- Но аз не съм... - Шавут се размърда неспокойно.

- Не смей да ме лъжеш! - кресна писарят и се изправи над масата. - Атанасий е имал златни огърлици! Дошъл е вчера с тях, както ми каза прислугата му! Сега ги няма! Къде са?

Кръчмарят се сви на стола си.

- Ако ги донесеш веднага и сътрудничиш напълно, ще съм склонен да мисля, че си ги прибрал, за да ги предпазиш от мародери, а не за да ти откраднеш!

Следван от двамата войници, Шавут излетя от стаята.

- Разбрали сте от прислугата на Атанасий? Нима сте ги разпитали? - учудено попита чигатът, докато двамата с Климент чакаха завръщането на кръчмаря.

- Не. Дионисий ми каза, че византиецът му е дал да поноси една от огърлиците му. Значи са били няколко. Не ги видях никъде в стаята, нито на леглото или около трупа. Ако ги беше взел убиецът, едва ли е щял да пропусне и пръстените на ръцете му. В стаята беше влизал само Шавут. Изненадали сте го, преди да успее да обере мъртвеца до шушка. Но не исках да докарвам неприятност на момчето.

Впечатлен от бързата мисъл, която бе проявил Климент, и желанието му да защити Дионисий, чигатът кимна с разбиране.

Войниците и Шавут се върнаха. В мазен парцал грижливо бяха увити три тежки златни накита. Единият с голям зелен камък, без съмнение потвърждаващ ранга на византиеца.

- Щях да ви ги дам! Бях ги прибрал за всеки случай - за-оправдава се кръчмарят. - Мислех си, че някой може да ги открадне!

- Радвам се, че това се изясни! - строго каза Климент. -Сега искам да чуя и останалото. И без повече измислици и шикалкавене или довечера ще спиш в затвора!

Шавут в общи линии разказа всичко, което бе казал и Дионисий. Кръчмарят нямаше представа кой е убиецът и защо може да е отсякъл главата на византиеца и изписал знака IYI на гърдите му. С основание изтъкна, че той едва ли би имал полза да убие най-видния си и платежоспособен клиент.

В крайна сметка независимо от възраженията на Шавут Климент разпореди кръчмарят да бъде арестуван.

- Няколко дни зад решетките може би ще го накарат да се замисли за в бъдеще - обясни решението си писарят.

Разпитът на слугите също не донесе нещо съществено. Повечето от тях бяха нови, което едва ли бе учудващо за място като „Златното руно“. Не бяха видели и чули нищо съмнително. Оплакаха се от лошото отношение на господаря си и обявиха, че смятали да напуснат. Нещо, за което писарят нямаше как да ги вини.

Тъкмо приключваше с готвача, когато вратата се отвори с трясък и на прага се появи висок, едър мъж с решително лице и зорък поглед. Той бързо огледа стаята и погледът му мигновено се закова в писаря.

- Аз съм Григорас! Помощникът на Атанасий! Казаха ми, че е бил убит! Вярно ли е това?

Климент стана и протегна ръка на византиеца.

Григорас го погледна с презрение и се дръпна назад.

- Пак питам! Вярно ли е, че Атанасий е бил убит?

- И какво, ако е?! - отговори Климент, на когото не се хареса надменното поведение на новодошлия.

- Какво може да значи ли, писарю!? - задъха се от ярост новодошлият. - Какво може да значи?! Може да значи например, че съвсем скоро императорът с цялата си армия ще се настани в двореца на Плиска, а твоята глава ще стърчи побита на някой кол! Личността на логотета пратеник е неприкосновена!

- Но не и на заместника му! - каза Климент и седна обратно на стола. Цялото това надприказване му беше досадно. - Истина е! Атанасий е бил убит в тази кръчма през нощта. Намушкан е в сърцето, главата му е отрязана.

Григорас пребледня и се свлече на стола срещу писаря.

- Значи е вярно?! Ужас! - византиецът позволи за миг истинските му чувства да вземат връх, но веднага се овладя. -

- Лошо ви се пише! Много лошо! Не може византийски пратеник да бъде убиван безнаказано.

- Така е. Не може - съгласи се Климент. - Затова съм тук -да разследвам престъплението. Прекъснахте разпитите.

- Какво могат да знаят някакви никому ненужни слуги? Единствено разнасят клюки и интриги. Не трябва да се вярва на нито един от тях!

- Тогава с радост ще се възползвам от възможността да разпитам някой надежден човек като вас - не му остана длъжен Климент. - Знаехте ли, че Атанасий посещава това място?

- Разбира се, че знаех! Всички знаеха, че предпочита мъже - ядно обяви Григорас и Климент се запита дали и господарят, и помощникът му не бяха свързани и по някакъв друг начин. В това няма нищо лошо. Дори е цивилизовано. Дори някои императори... започна византиецът.

Като сегашния например - довърши Климент и продължи, преди събеседникът му да успее да се окопити. - Имал ли е друг път Атанасий проблеми, свързани със сексуалните му предпочитания? Сбивания? Кражби?

Григорас вдигна рамене.

- И да е имал, не ми е казвал! Имаше си други задачи! Аз бях този, който пишеше всички документи, тичаше да урежда преговорите и да изпраща докладите, докато той се забавляваше по вертепите и пръскаше пари наляво и надясно.

- Това му е била работата - каза Климент. - Няма какво да се лъжем - с парите си е подкупвал хора, купувал е сведения. Наемал е шпиони.

Григорас не каза нищо.

- Имаше ли врагове?

Византиецът се изсмя.

- Разбира се, че имаше! Сам казахте каква му е работата. Не са един и двама хората и тук, и в Константинопол, които биха се зарадвали, ако го видят мъртъв! Атанасий не се притесняваше да се издига, жертвайки за това други. Дори императорът му бе станал близък. Лошо ви се пише, като научи, казвам ви!

- Мнозина са искали смъртта му? Ти беше ли сред тях?

Византиецът застина. След това скочи на крака.

- Няма да търпя да ме обиждате! Няма да търпя! Не съм дал никакъв повод за съмнения!

- Кой най-вероятно ще наследи поста на Атанасий след смъртта му? Кой ще наследи всичките му връзки, пари и може би дори благоволението на императора, след като той е мъртъв? Вие! Нали така?!

- Няма да слушам подобни глупости! Още сега ще пиша в Константинопол, ще докладвам веднага какво се е случило. Как сте оставили неприкосновеният ни логотет пратеник да бъде заклан като прасе! Чака ви война!

Пребледнял, Григорас изскочи от стаята. На прага се сблъска с влизащия Корсис.

- Значи ме е изпреварил? Разбра ли, че господарят му е мъртъв? - попита младежът. Ще има ли наистина война?

- Ти ли му каза, че Атанасий е убит?

Корсис поклати глава.

- Съобщих това, което ми бяхте наредили. Че е претърпял злополука. Нищо повече. След това отидох в моргата.

- Откъде тогава Григорас знаеше, че господарят му е убит? -запита се Климент и скочи на крака. - Трябва веднага да докладваме на кавхана! Веднага! Той трябва да научи за заканите на византиеца. Сега Григорас е най-високопоставеният тук и както е видно, ще ни докара куп неприятности! Дано Дукум знае как да овладее положението.

Но Дукум не знаеше.

Климент завари кавхана съвсем сам, седнал зад огромната си работна маса с глава, тежко опряна на двете му ръце.

Без да чака, Климент седна пред него и подробно му докладва какво е открил в „Златното руно“. Разказа как му се бе наложило да разпръсква тълпата, за подозренията на чигата, че някой провокира сблъсъците, за собствените си предположения, че великите боили замислят нещо. Разказа му и за появата на Григорас и заканите, които бе отправил византиецът.

Кавханът слушаше отнесено, без да дава и знак, че възприема това, което му говори писарят. След като Климент свърши с доклада си, в стаята се възцари дълга, потискаща тишина.

Накрая Дукум шумно въздъхна, вдигна глава и за първи път погледна писаря.

- Вече нищо не разбирам, Клименте! Нищо! Не знам какво става, защо става и какво има да става. Не разбирам владетеля си, не разбирам приятелите си, не разбирам дори самия себе си. Не разбирам нещата, които правят хората и защо ги правят. Защо? - кавханът въздъхна отново и се облегна тежко на стола си.

- Случило ли се е нещо? - писарят почувства как стомахът му се пълни с жлъч. - Случило ли се е нещо ново?

- Случило се е, да! - потвърди Дукум. - Тази нощ е имало още едно убийство! Намерили са Кормесий да плува мъртъв в басейна, с който толкова много се гордееше. Кръвта е била повече от водата. Някой го е промушил в сърцето, отрязал му е главата и е изрязал знака IYI на гърдите му! Ти разбираш ли нещо? Аз не!

12

Оглеждайки се внимателно, великият боил Иратаис се промъкваше по улиците на Плиска. Не се съмняваше, че е под наблюдение, и се бе постарал да заблуди евентуалните си преследвачи. Точно както искаше Неуязвимия.

Сутринта Иратаис бе открил малка, старателно сгъната бележка в леглото до главата си. В нея се съобщаваше, че ако иска заговорът срещу Борис да успее, трябва малко след десетия час да отиде в разрушената кула източно от Плиска.

Иратаис знаеше, че не може да откаже поканата. За да остави бележката до главата в спалнята му, нощният посетител би трябвало да мине през множество постове и през личната охрана на боила.

Откакто ханът се бе върнал покръстен, Иратаис бе увеличил броя на войниците, които го пазеха. Страхуваше се Борис да не реши внезапно да го арестува и да го изненада, преди да успее да избяга. Повечето от пазачите му бяха наемници, калени в битките ветерани, избрани лично от него заради уменията им. Бяха му предани до смърт. За да мине покрай тях, този, който бе оставил бележката, би трябвало да бъде много, много ловък.

Иратаис предпочиташе да има такъв човек на своя страна, отколкото като враг. Следващия път вместо да остави бележка до главата му, можеше да забие ножа си в гърлото му.

Боилът бе и любопитен какво е постигнал тайственият му съюзник. Беше ли научил паролите? Щеше ли да им помогне да влязат в крепостта?

Затова, преоблечен като пътуващ търговец, с каквито Плиска бе пълна, с високо вдигната яка и ниско нахлупен над очите кожен калпак, Иратаис се озърташе по ъглите, стараеше се да избягва срещите с патрулите и се криеше в сенките.

Градът бе като под обсада. След въвеждането на вечерния час по улиците отекваха само стъпките на подкованите войнишки ботуши, но боилът виждаше зад гърбовете им да притичват сенки точно както правеше и той самият.

Лесно му бе да убеди останалите един по един, че е по-добре да нападнат сега. На Вардас бе обещал злато, на Изот и Вихтун воински отличия, на Шун - възмездие за смъртта на сина му. Но най-важното - бе обещал да научи паролите за вратите на Външния град. Ако не успееше, бунтът щеше да се провали.

Затова Иратаис се криеше в сенките, ослушваше се за всеки звук и се надяваше, че Неуязвимия ще изпълни обещанието си.

За всеки случай боилът вече бе разпратил шпионите си да създават суматоха и напрежение в града, подклаждайки още и още омразата между Тангра и Христос. Бе се оказало лесно. Една подхвърлена дума тук, друго подозрение там и тангристи и християни тръгваха един срещу друг. Имаха достатъчно стари сметки за разчистване. Неуязвимия се бе оказал прав! Съвсем малко трябваше, за да въстане градът.

Иратаис изсумтя. Не му харесваше този маскиран мъж, който се появяваше и изчезваше все едно стените не са пречка за него. Не му харесваше някой да го командва, да му казва какво да прави и да му се надсмива. В крайна сметка той не бе кой да е! Бе главата на рода Вокил! И всеки, Неуязвим или не, трябваше да се съобразява с това! Ако маскираният мислеше, че може да го разиграва, дълбоко се лъжеше. Бе го изненадал два пъти, но този път Иратаис се бе подготвил добре. Щеше да покаже на Неуязвимия кой командва. И да провери наистина ли с толкова неуязвим, колкото се представя.

Иратаис се усмихна в тъмнината и зъбите му пробляснаха за миг на лунната светлина.

Предстоеше интересна нощ.

Боилът стигна до тесен процеп в стената на Външния град, провря се през него, приклекна зад един храст и огледа мрачното поле. Тук-там бяха запалени огньове, виждаха се силуетите на патрулиращи войници, но Иратаис знаеше, че те не се отнасят достатъчно сериозно към задачата си. Повечето бяха раздвоени -не можеха да решат на кого дължат повече вярност: на хана, който сега вече бе княз, или на Тангра, който бе извел дедите им до много бляскави победи. Те се събираха на групички, за да обсъдят дилемата, пренебрегвайки напълно задълженията си.

Скрит зад храста, Иратаис изчака облаците да закрият луната, преди да продължи. Не искаше да рискува. Неочаквано откри, че прокрадването в нощта, криенето, надхитрянето на патрулиращите войници, тичането и блъскането на сърцето в гърдите му харесват и го изпълват с неподозирана енергия. Отново се почувства млад и силен. Самотен воин, който се промъква в нощта. В името на Тангра!

Непознатия бе избрал добре мястото на срещата. Дано от нея имаше полза. Ако ли не...

Боилът докосна скритите под наметката си кинжали.

Кулата бе съвсем пуста, закътана сред дърветата на малка, не много отдалечена горичка. Някога тук бе имало преден пост, но с времето гарнизоните се бяха изместили и постройката бе изоставена. Луната огряваше кръглите останки, храсти, бурени и цели дървета си бяха проправили път през камъните.

Иратаис се огледа внимателно, но не забеляза никого. Явно беше подранил.

„Още по-добре - помисли си боилът. - Тъкмо ще мога да огледам добре този, който ме извика тук, като дойде“.

Великият боил обиколи кулата, огледа всичките й ъгли, но не откри нищо освен няколко прилепа, които се стрелнаха в мрака и отлетяха. Избра си една от най-плътните сенки, така че да може да държи под око полето и пътя от Плиска, и зачака. Нощта бе топла. Можеше спокойно да постои на открито.

Бе се крил в сенките десетина минути, когато усети нечие присъствие. Над полето повя студен вятър, което преряза боила през гърдите и го накара да потръпне. Нощният живот внезапно замря. Шумовете затихнаха, дори цвърченето на мишките не се чуваше. Стана необичайно тихо. Боилът можеше да чуе ударите на собственото си сърце, което започна да бие все по-бързо.

„Какво, по дяволите става тук?!“ - каза си Иратаис и в същия миг някой докосна рамото му.

Боилът подскочи, инстинктивно бръкна под наметката за оръжията си и се завъртя.

С качулка на главата, криеща лицето му, Неуязвимия се бе изправил пред него.

- Как дойде? Защо ме плашиш?! - ядосано понита Иратаис и насочи напред кинжалите.

Без да помръдва от мястото си, Неуязвимия протегна напред едната си ръка. В кулата се понесе нисък шепот.

Иратаис усети как звукът сковава ръцете му, които изпуснаха ножовете на земята. Главата му се изпълни с напрежение, което заблъска в черепа му, опитвайки се да си пробие път през костта навън. Пред очите му се люшна червена пелена, коленете му се огънаха и той се свлече на земята.

Внезапно всичко свърши. Освободил боила от магията си, непознатият се бе облегнал на стената.

- Няма нужда от оръжия, господарю Иратаис! - каза той и се поклони иронично. - Тук сме само приятели. Мислех, че си го разбрал.

- Донесе ли паролите? Как ще влезем в крепостта? - дори и на колене и с накъсан глас, великият боил нямаше намерение да се предава.

- Търпение, господарю Иратаис! Всяко нещо с времето си! Скоро ще имам паролите. А ти - трона на законния си господар!

- Той нямаше право да се отрича от Тангра! Нямаше право да приема Христос, без да ни каже. Той извърши предателство! Извърши държавна измяна! Трябва да умре! - войнствено каза Иратаис, но за всеки случай се отдръпна от непознатия. При ставането си бе успял да извади затъкнатия в ботуша малък нож. И той знаеше някои фокуси.

- Така е! Така е! - съгласи се Неуязвимия. - Борис е предател! И трябва да умре!

- Заедно с теб! - изкрещя боилът и метна ножа. Нямаше да позволи на никого да го плаши, да му се подиграва и да му казва какво да прави. Той бе Иратаис от рода Вокил и всички трябваше да се съобразяват с това!

Мъжът с качулката не мръдна. И да бе видял атаката, с нищо не се опита да й противостои. Вместо това чертите му се размиха, фигурата му загуби очертанията си, ножът прелетя през него като през сутрешна мъгла, удари се в каменната стена на кулата и с дрънчене падна на земята.

- Нямаше нужда от това, господарю Иратаис! - гласът на непознатия, в който се прокрадна нотка злоба, отново се разнесе зад гърба на боила. - Наистина нямаше нужда.

Преди ужасеният Иратаис да успее да се обърне, нещо го удари отстрани по главата. Кожата му се вкочани, ледени тръпки минаха през тялото му и той падна на земята. Бе в съзнание, но не можеше да помръдне.

- Слушай ме сега внимателно! - гласът на непознатия бе станал леден като северния вятър и пронизваше не по-лошо от него. - Слушай ме внимателно! Няма да те убивам! Засега! Плановете ти съвпадат с моите. Аз също искам Борис да умре. Двамата имаме нужда един от друг! Без паролите, които да ви отворят вратите на Външния град, няма да постигнете нищо! Не можете да надвиете Борис в собствената му столица.

Иратаис се размърда леко, опитвайки се да отговори, но от устата му излезе само мучене.

- Няма нужда да ми отговаряш, и така си добре - разсмя се Неуязвимия и за миг очите му проблеснаха в червено под черната качулка. - Ще ти дам паролите, както обещах! Ще ти кажа как да минете през вратите! Ще ти помогна да свалиш Борис от трона! Ще ти помогна да станеш хан!

Иратаис закима ожесточено в знак на съгласие.

- В замяна искам само едно нещо. Нещо съвсем дребно, което трябва да получа, след като всичко приключи. Искам главата на хана!

Поваленият на земята боил се втренчи в сянката пред себе си. Този човек беше луд! Напълно ненормален! И той бе изцяло във властта му. За какво му е главата на Борис?

- Имам ли думата ти? - попита Неуязвимия. - Имам ли думата ти на водач на рода Вокил, че ако победите Борис, ако станеш хан, ще ми дадеш главата му? Цяла и непокътната?

Иратаис закима отново.

- Добре тогава! - непознатият махна с ръка. - Утре ще намериш паролите, където намери бележката ми тази сутрин. Доведете армиите си! Нападнете града! Борис ще падне в ръцете ви! Ти ще седнеш на трона на дедите си! Но помни обещанието си! Главата на хана е моя!

* * *

Климент и Корсис вечеряха в една от кръчмите близо до двореца. Писарят не искаше да рискува и да се отдалечава от добре охраняваните врати на крепостта. Едно нападение му стигаше.

Двамата с Корсис бяха избрали малко приветливо заведение, в което нямаше толкова пияници и шумът бе поносим. Докато влизаха, писарят огледа внимателно посетителите, които пиеха бира или вино, шушукаха тихо помежду си, сочейки с глави военния патрул, който се бе разположил на една от масите и изпразваше чаша след чаша за сметка на заведението.

След като се бе съвзел от шока от убийството на Кормесий, Дукум бе пратил още войници по улицата. Някои патрули получиха задачата да следят какво става по кръчмите и сега повечето от тях щастливо изпразваха бъчвите на безпомощните собственици.

Климент и кавханът бяха обсъдили новото убийство. Беше ясно, че става дума за съвпадения или случайности. В града действаше убиец, който режеше главите на жертвите си и изписваше знака на Тангра на гърдите им.

Защо - засега никой не можеше да каже.

Дукум бе отменил ултиматума Климент да разкрие за един ден убийството на Атанасий, оставяйки му свободата да действа както намери за добре. Нещата се бяха променили.

Смъртта на Кормесий и византиеца придаваха на престъплението съвсем друг привкус. Може би не ставаше дума за безсмислени действия. Може би всичко бе част от план, целящ дестабилизирането на страната и свалянето на Борис от трона.

Дори убийството на миника Вардан започваше да придобива смисъл. Все пак той бе бивш учител и храненик на хана.

- Трябва да заловим колкото се може по-бързо престъпника - бе казал кавханът. - Това, че из града обикаля някой, който реже главите на хората и ги дамгосва, едва ли може да ни помогне с нещо.

- Всъщност може - бе отговорил Климент. - Може би наличието на луд убиец за известно време ще отвлече мислите на хората от покръстването на хана.

Новината за убийството на Кормесий и Атанасий бързо се бе разпространила из Плиска. Някой си бе припомнил и смъртта на Вардан, точно толкова ужасяваща и явно извършена от същия човек. По пътя към кръчмата Климент чу какви ли не слухове от малкото осмелили се да излязат по улиците минувачи. Историите почваха от фанатик, обещал да принесе в жертва 100 човешки глави на неизвестно божество, появил се вампир, върколак или друго адско изчадие, минаваха през заговор, организиран от хана, за да подкопае вярата в Тангра, и стигаха до божествен пратеник, ангел с демонска мисия, пратен, за да накаже Борис за отмятането му от Бога на дедите му.

- Макар и глупави, подобни слухове са опасни - каза Климент на седящия срещу него Корсис, докато двамата бавно пиеха от виното и топяха хляба си в соса на пилето със зеленчуци, което си бяха поръчали. - Не вярвам върколаци и вампири да шестват из Плиска! Това е просто смешно! Но този, който разпространява подобни истории, добре си върши работата. Всички са докарани до истерия.

Младежът мълчаливо кимна и писарят за кой ли път трябваше -да си напомни, че баща му е първата жертва на лудия убиец. За Корсис не бе лесно да участва в разследването, отнело по толкова жесток начин собствения му родител. Което подсети Климент за нещо друго.

- Така и не ми каза какво откри в моргата. Ако няма да развали вечерята ти, бих искал да знам дали си научил нещо интересно?

Корсис махна с ръка, че му е безразлично за какво говори.

- Всъщност научих доста интересни неща. Но от толкова много вълнения ми изхвърчаха от главата - младежът се замисли за миг. - Преди няколко месеца бил донесен подобен труп - на млад войник с отрязана глава. Намерили го другарите му. Случило се малко преди частта им да тръгне на поход, затова не успели да проведат щателно разследване и да разберат какво всъщност е станало.

Климент кимна оживено.

- Военните са много чувствителни към всичко, което се случва при тях. Имал ли е знак на гърдите?

- Да. Бил е малък, близо до сърцето. Не са му обърнали внимание. Помислили, че е татуировка. Ако не бях попитал специално, нямаше да ми кажат.

- Ами главата?

- Това е интересното. Войникът е бил на пост заедно с още двама души в лагер до Плиска. Обикаляли по трима, но на убития му се сторило, че вижда нещо, и отишъл да провери. Другарите му не го последвали, защото помислили, че става дума за лисица или нещо подобно. Внезапно чули вик и когато изтичали да разберат какво се случва, видели приятеля си паднал на земята. Над него се било надвесило нещо, което не могли да различат какво е.

- Нещо?

Корсис сви рамене.

- Разказвам го така, както са го видели войниците. Били са уморени, може би и малко пияни.

- Продължавай!

- Съществото било коленичило върху падналия и забивало нож в гърдите му. Според мен по-скоро е режело татуировката.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Войниците се разкрещели, хукнали към поваления си другар, но противникът им надал смразяващ писък, отскубнал главата на мъртвеца и изчезнал.

- Отскубнал му главата? Как така му я отскубнал? - объркано попита Климент.

- Така са казали. Макар в моргата да бяха сигурни, че главата на жертвата е била отрязана - най-вероятно с меч.

- Видели ли са нещо повече? Лице, облекло, каквото и да е?

- Нищо! Дори дали е бил човек. Просто сянка. Била е там, след това е изчезнала. Случило се е малко преди слънцето да изгрее, когато мракът е най-гъст. Не са видели нищо. Но са усетили: усетили са студ, идващ от дълбините на ада. Където вероятно се е върнал демонът, след като е отскубнал главата на другаря им! -Корсис потръпна суеверно и се огледа на всички страни.

- Това е невъзможно! Сам каза, че за убийството е бил използван меч! Кой знае какво всъщност се е случило и какво са видели войниците. Били са пияни! Може да им се е сторило всичко! Не мога да повярвам, че из Плиска броди демон! Няма логика в това! И е безсмислено! - твърдо каза Климент.

- Не знам - отговори Корсис, който явно не искаше да противоречи на господаря си. - Баба ми е разказвала, че по пълнолуние...

- Не искам да слушам за никакво пълнолуние! Не ме интересуват вампири, върколаци и други подобни измислици! -махна с ръка писарят. Имаме си достатъчно грижи с хората на земята, та да се забъркваме и със свръхестествените сили! Няма повече да говорим за това! Ясно ли е!?

Корсис покорно кимна, но си личеше, че не е убеден в правотата на господаря си.

- Има и още - продължи младежът. - Преди около осем месеца бил намерен друг обезглавен груп. Спомняха си го, защото дълго останал при тях и никой не го потърсил. Накрая предположили, че е на скитник, и се наложило да го изгорят. Той нямал знак на гърдите. Просто бил без глава - Корсис замълча. - Това има ли значение?

- Всичко има значение! - отговори Климент - Колкото повече научаваме за убиеца, толкова по-близо сме до залавянето му. Всичко, дори най-дребният детайл може да ни е от полза. Трябва да съберем колкото се може повече факти, да ги подредим хронологично или по някакъв друг признак и да се опитаме да извлечем някаква полза от тях.

Корсис не каза нищо.

- Нека видим какво имаме дотук. Ако преповторим всичко, може би ще установим, че има някаква връзка между убитите. Нещо, което ги свързва, нещо, което би ни довело до убиеца им. Баща ти познаваше ли Кормесий?

- Разбира се! Всички в града го познаваха. Той е във Великия съвет много преди да се родя. Знаеха се бегло с баща ми. Покрай стария хан и тренировките на Борис са се срещали и двореца. Но не са били близки приятели.

- Няма значение - доволно каза Климент. - Все пак установихме някаква връзка между две от жертвите. Ами Атанасий? Баща ти познаваше ли Атанасий? Или убития войник?

- Нямам никаква представа, но е твърде възможно - изведнъж се оживи Корсис. - Татко често ходеше във военните лагери да обучава новобранците. С някои от тях поддържаше връзка и след това. Особено ако можеха да му платят пиенето - усмихна се криво младежът. - За Атанасий не знам. Никога не го е споменавал. Но е било възможно да се познават. Щом двамата са ходили в двореца... За първия убит няма как да знам. Макар че баща ми често се застояваше и по най-долните кръчми, стига да има евтино вино. Би могъл да срещне всекиго там.

Климент усети как го облива приятна топлина. Ето че бяха стигнали донякъде. Ако жертвите се бяха познавали или имаха нещо общо помежду си, може би щеше да разбере защо са убити.

- От друга страна, той познаваше много хора в Плиска. Едва ли имаше войник или пияница, с когото да не се е срещал -попари надеждите на писаря Корсис.

- Нека не избързваме - не се предаваше Климент. - Иратаис и Атанасий със сигурност са се познавали. Но останалите? Ето какво ще направим: аз ще разкажа какво и как е станало досега. Ако има нужда, ти ще ме допълваш, поправяш или ще задаваш въпроси, ако има нещо неясно. Съгласен ли си?

Корсис кимна.

- И така. Преди около осем месеца убиецът прави първия си удар. Неизвестен мъж, най-вероятно скитник, е намерен мъртъв, с отрязана глава. Това е запазената марка на престъпника - отрязаните и изчезнали глави, както и знакът на Тангра или свещеното число седем, което изписва по-късно на гърдите на жертвите си. По-късно е убит и обезглавен войник от един от гарнизоните до Плиска. Другарите му виждат черна фигура, която ги изплашва с крясъците си, преди да изчезне. На гърдите на жертвата този път се появява знакът IYI. Не знаем кой и защо би могъл да иска смъртта им.

- Дотук стават двама - преброи Корсис.

- Точно така. След това е убит баща ти. - Климент се пресегна и сложи ръка на рамото на Корсис. - Ако искаш, няма да говорим за това.

- Ще направя всичко, за да заловим убиеца - каза младежът твърдо. - Баща ми ще бъде доволен от мен!

- Добре тогава! Вардан е убит, след като излиза от кръчмата, в която е пил. Първо е пронизан в гърдите, след което главата му е отрязана и му е поставен знакът. Баща ти, за разлика от предишните две жертви, не е бил неизвестен човек. Бил е бивш миник, храненик на хана и негов учител по фехтовка. Прочут воин, убил един от най-добрите мечоносци Флавий Тракиеца, в битката за Одрин.

- Точно така!

- За баща ти също не можем да намерим мотив за убийството. Всички са го обичали, не се е карал с никого, не е имал врагове. След това идва Кормесий. Той е бил убит преди Атанасий, когото са видели жив малко след полунощ. Кормесий също не е случаен човек. Той е велик боил, участник във Великия съвет, най-стар от всички там и поради това радващ се на най-голямо уважение. Тук възможностите са много. Като оставим всички хора, които са имали причина да му отмъщават през годините, той се опълчи във Великия съвет на противниците на покръстването на хана. Иратаис го заплаши пред всички. Той, някой от останалите му сподвижници или пратен от тях наемник би могъл да му види сметката. Всички знаеха за страстта на Кормесий към баните и че почти всяка вечер прекарва там.

- Но каква е връзката с останалите убийства?

- Засега връзка няма - призна писарят. - Но да продължим нататък! Същата нощ, малко след като е отрязал главата на Кормесий, престъпникът убива и византийския пратеник Атанасий.

Напада го, докато спи в един от бардаците, които посещава. Не убива момчето, което е в стаята с него, което значи, че е искал точно смъртта на византиеца. Какво друго?

- Има силен, плътен удар, който му позволява лесно да отсича главите на жертвите си. Не се страхува от това, което прави - добави Корсис.

- Точно така - щракна с пръсти Климент. - Промъква се незабелязано, както е направил, когато е нападнал баща ти, Кормесий и Атанасий. Знае навиците на жертвите си и се възползва от това. Не е случаен човек. Обучен е добре да се бие с меч, има впечатления от живота на висшите кръгове в Плиска и знае какво става във Великия съвет.

- Нима е някой от участниците в него? - ахна Корсис.

- Много е вероятно - съгласи се увлечено Климент. - Много е вероятно. Трябва внимателно да проучим всичките дванайсет членове на съвета.

- Единайсет! - поправи го Корсис. - След смъртта на Кормесий остават единайсет.

- Точно така. Най-добре ще е да разпитам Дукум за тях. И да проверя в архива. Може би ще намеря нещо, което ги свързва с жертвите. Има и нещо друго! Убиецът става все по-дързък. Времето между престъпленията намалява. Отначало са били месеци, после седмици, дни... Сега е ударил два пъти за една нощ. Той гони някакъв срок! И бърза!

- Но защо?

- Нямам представа! - сведе глава Климент. Изведнъж се почувства ужасно изморен. Покръстването на хана, задаващата се гражданска война, а сега и тези грозни убийства бяха изцедили силите му. Щом Дукум беше изгубил самообладание, какво оставаше за него?

- Да не забравяме и друго - напомни му Корсис. - „Архангелите“.

Климент кимна.

- Разбира се! Византийците може да са замесени по някакъв начин във всичко това. Фотий има за задача да се разправи и с противниците на новия император. Дали Атанасий не е бил един от тях?

- И са решили да си разчистят сметките с него тук, далеч от Константинопол.

Климент кимна.

- Трябва да проверим в какви отношения е бил убитият Атанасий с императора - писарят внезапно се оживи. - Ами ако убийството на Атанасий няма нищо общо с останалите? Фотий и фанатиците му са достатъчно хитри, за да си свършат работата така, все едно е дело на някой друг.

Корсис неразбиращо вдигна глава.

- Няма нищо сложно. Фотий праща хрътките си тук, за да слухтят как върви покръстването на Борис, какви са настроенията в Плиска и за някакви негови, неизвестни засега цели. Иска да ликвидира Атанасий по някакви причини, които засега са ни неизвестни. „Архангелите“ научават за убийствата. Всички в града говорят за това, така че не е било особено трудно. След това решават да отстранят логотет пратеника така, все едно е дело на нашия убиец. Пробождат го в гърдите, отрязват му главата, поставят знака. Ние решаваме, че е поредната жертва, а те си свършват работата, без някой да ги заподозре. Проста работа!

- И съвсем по византийски - кимна Корсис.

- Съвсем по византийски - съгласи се Климент. - Трябва да разпитаме Григорас какви са били отношенията на убития му господар с императора! Ще трябва да ни отговори на доста въпроси!

- Сега? Едва ли ще ни се зарадва - предположи Корсис, но без да го слуша, писарят хвърли няколко монети на масата, кимна на помощника си и бързо излезе в падащия здрач.

13

Лесно намериха къщата на Атанасий. Климент бе идвал няколко пъти при логотет пратеника, с когото се бе запознал при първото си разследване. След това пътищата им се бяха пресичали още няколко пъти.

Климент не хранеше лоши чувства към византиеца. Атанасий бе лукав и вероломен, но няколко пъти му бе помагал в разследванията.

„Стига да съвпадаха с неговия интерес“ - подсмихна с Климент, преди да почука на дебелата дъбова врата.

- Ида! Ида! Кой се е разтропал по никое време? - отговори отвътре сърдит женски глас. - Цял ден е върволица! Имайте поне малко почит към убития господар! Цял ден се мъкнат всякакви!

Вратата се отвори и на прага застана възрастна жена, с фенер в ръка. Главата й бе увита с черна траурна кърпа, дрехите й бяха със същия цвят. Лицето й бе уморено, но очите й се стрелкаха бързо, оглеждайки късните посетители.

- Кои сте вие? Какво искате? - намусено попита тя.

- Аз съм Климент, а това е помощникът ми Корсис - представи се писарят. - Разследваме убийството на господаря Атанасий по нареждане на кавхана Дукум. Бихме искали да поговорим с Григорас.

- Ще го попитам дали да ви пусна. Но се съмнявам, че ще ви приеме! - злобно присви очи старицата и понечи да затвори вратата. - Днес не е в особено добро настроение!

- Елена, пусни ги! - чу се втори женски глас от двора. След миг портата се отвори широко и на прага застана млада жена. -Аз съм Ирина, дъщеря на Григорас. Ще се радвам да ви заведа при баща ми. Всички искаме колкото се може по-скоро да разберем кой е виновен за това подло убийство! Заповядайте, влезте!

Висока и стройна, е дълбоки кафяви очи и стегната на опашка дълга черна коса, Ирина ги поведе през двора.

Миришеше на тамян, отнякъде се чуваха монотонни припеви на свещеник.

„Опяват логотета!“ - досети се Климент и смутено продължи след византийката. Бяха се появили наистина в неподходящ момент.

- Татко, имаме гости - провикна се византийката, докато ги въвеждаше в къщата на убития.

Тук погребалната атмосфера се усещаше още повече. Всички кандила бяха запалени, кадилници с тамян бяха увесени на стените, трима облечени в черни раса свещеници тихо говореха в един от ъглите. От вътрешността на къщата се носеше християнско песнопение.

- Тялото на господаря Атанасий е в централната зала -осведоми ги Ирина и потръпна. - Ковчегът е затворен.

- Намерихте ли главата? - попита Климент, макар да знаеше отговора.

Ирина само тръсна рамене.

- Какъв е този шум?! Кой си позволява да ни безпокои толкова късно? Не ни ли стигат нещастията за днес?! - прогърмя отнякъде сърдит мъжки глас.

- Това е татко - каза Ирина и се усмихна извинително. - Ще отида да го предупредя за посещението ви. Не му се сърдете. Много е притеснен и разстроен от това, което се случи. Двамата с господаря Атанасий бяха много близки.

В този момент Григорас нахлу в стаята. Облечен с дълъг копринен халат в искрящо черно, той изглеждаше като император, чиято почивка е била неуместно нарушена от слугите му. Щом видя писаря и придружителя му, византиецът се закова като ударен от гръм на вратата.

- Ти! - изкрещя Григорас. - Как се осмеляваш ти да идваш в къщата ми! Защо си ги пуснала, Ирина?!

- Казаха, че разследват убийството на господаря Атанасий неразбираща какво се случва, отговори дъщеря му. - Може да помогнат да разкрием кой е убиецът...

- Махайте се! Махайте се веднага! - заповяда Григорас. Нямам какво да обсъждам с вас!

- Не съм съвсем сигурен! - Климент пристъпи напред. Имам въпроси и се надявам да получа отговори!

- Така ли!? Ах ти, нахално псе! Идваш в дома ми по никое време, безпокоиш дъщеря ми и слугите ми и се опитваш да ми заповядваш какво да правя! Ще си платиш за това!

- Не ме е безпокоил, татко - притеснено каза Ирина. - Те само искат да помогнат.

- Да помогнат? - Григорас се обърна смаяно към дъщеря си. - Грешно си ги разбрала, Ирина! Те не искат да намерят кой е убил господаря Атанасий! Искат да припишат убийството на нас! На мен, за да се измъкнат чисти и да не отговарят пред императора! Вече ме обвиниха в това! А ти си ги пуснала да ровят в къщата ни!

Ирина ахна, вдигна ръка пред устата си и плахо погледна писаря.

- Това не е вярно! - категорично отрече Климент и силно стисна юмруците си. - Целта ни е да разкрием кой е убиецът, независимо дали е византиец, българин или какъвто и да било друг. Трябват ни сведения за Атанасий. Вие сте му били помощник, най-близкият човек в Плиска. Трябва да ни помогнете! Моля ви!

- Вън! Вън! Вън! - разкрещя се отново Григорас и лицето му почервеня. - Няма да повярвам и на стотна от лукавите ти думи! Не можете да ме излъжете толкова лесно! Каквото имах да ви казвам, го казах сутринта! Не ме карайте да викам стражата!

- Но, татко... - опита да се намеси дъщерята на византиеца.

- След като си ги пуснала в къщата ни, Ирина, изпрати ги обратно! Те нямат повече работа тук! - Григорас се завъртя и с бързи крачки напусна стаята.

- Аз... аз не знам какво да кажа? - плахо вдигна очи момичето. -Наистина ли мислите, че татко е убиецът? Това е невъзможно!

- Чудя се какво ли толкова крие, та не иска да говори с нас - ядно отговори Климент. - Просто си вършим работата. За да разкрием кой е убил Атанасий, ни трябват колкото се може повече сведения за него. Къде е ходил, с кого се е срещал, имал ли е врагове...

- Много е важно да знаем какви са били отношенията му с император Михаил - неочаквано каза Корсис и се изчерви.

Писарят кимна в знак на съгласие.

- Няма от кого да получим сведения освен от най-близките на Атанасий. Сутринта наистина се спречкахме с баща ти, но не съм го обвинявал в нищо. Просто му зададох няколко въпроса, които не му харесаха. Но нямаше как да не му ги задам. Ние наистина искаме да разберем кой е убил логотета!

- Разбирам... - сведе глава Ирина, докато прекосяваха двора, и Климент се възхити на дългите й мигли. - Щом баща ми не иска, може би аз ще мога да ви помогна - момичето вдигна очи и докосна ръката на писаря. Отдавна живеем заедно с господаря Атанасий, може би мога да ви бъда от полза.

- Ами баща ви? - попита Климент. - Той няма да разреши подобно нещо.

- Няма защо да го питаме - тихо отговори девойката и по бузите й плъзна червенина. - Можем да се срещнем утре в града, все едно случайно. Тогава ще можем да поговорим.

- Чудесно - въодушевено се съгласи писарят - Ще ви чакам по пладне на Източната врата. Не е далеч оттук и има много хора, които да ни служат за прикритие.

- Ще бъда там! - обеща Ирина и затвори вратата зад гърбовете им.

- Този мръсник! - едва сега даде воля на яда си Климент. -Чудя се какво ли крие? Защо толкова упорито не иска да говори с нас?

- Може би наистина се е засегнал сутринта?

- Че от какво толкова има да се обижда? Ясно е, че ще задавам неудобни въпроси, след като разследваме убийство. Ако искаше наистина да се разкрие кой е виновен за смъртта на господаря му, трябваше да се държи по-сговорчиво.

Корсис кимна.

- И видя ли го как се е облякъл? Атанасий още не е изстинал, а Григорас бърза да заеме мястото му! Чудя се дали двамата не са били нещо повече от добри приятели, както каза дъщеря му.

- Любовници?

- А защо не?! Атанасий е харесвал мъже, а помощникът му е от дълги години с него. Едва ли би се задържал толкова дълго, ако не се харесваше на господаря си.

- Възможно ли е Григорас да е убил Атанасий, защото не е издържал на това, което го е карал да прави? Той има дъщеря. Значи е женен или е бил женен. Едва ли харесва жените.

Климент внезапно спря.

- Това е много умно заключение, Корсис! Много умно! -похвали помощника си той. - Ако Григорас е искал да отмъсти на Атанасий за това, че го е принуждавал да прави неща, които не му харесват, би имало логика да го убие точно във вертеп като „Златното руно“. И да остави партньора му жив. Може би бъркаме! Може би убийствата не са свързани помежду си. Или поне не всичките. - Климент ядно ритна един камък. - И все пак ми се ще да бяхме разпитали по-подробно византиеца! Има много въпроси, на които трябва да отговори!

- Е, не трябва да го виним прекалено строго - засмя се Корсис. - Благодарение на него си уредихме среща с дъщеря му!

- Така е! - Климент се усмихна. - Но наистина се чудя какво крие Григорас!

Двамата бавно вървяха между къщите. Крайно време бе да се приберат и да си починат. Цял ден не бяха подвивали крак.

В края на улицата неочаквано налетяха на стар, облечен в дрипи просяк.

- Ей! Внимавай къде вървиш - викна му Корсис и замахна с ръка.

Просякът залитна и сипейки купища ругатни, падна на земята.

- Не се дръж лошо с тези, които са по-слаби от теб! - укори помощника си писарят и се наведе да помогне на падналия. -Дай ръка да ти помогна, старче.

- Грубияни! Навсякъде е пълно само с грубияни! - развика се просякът, който се чувстваше съвсем уютно на земята.

Готови сте да затриете човек ей така, за едното нищо!

- Хайде, хайде, не се сърди - Климент му подаде няколко медни монети. - Не те видяхме в тъмното.

- Благодаря ви, много ви благодаря - просякът протегна ръка и светкавично прибра парите. - Дали младите господари не искат да си купят нещо? - лукаво каза той и развърза миризливата си торба. - Имам заешки крак за късмет, зъб от мечка за сила, конски косми за издръжливост...

- Не ни трябват боклуците ти! - сърдито го прекъсна Корсис. -Получи достатъчно! Сега се махай!

- Имам и християнски реликви не се предаваше старецът. -Парче от кръста, косъм от главата на Йоан Кръстител, парченце от плащаницата на Мария...

- Казах ти да се махаш, докато не си пострадал! - Корсис посегна към меча си.

Въпреки болнавия си вид просякът пъргаво скочи на крака и сипейки закани, изчезна в нощта.

- Да вървим, господарю! Този повече няма да ни досажда -прибра меча в ножницата си младежът.

- Чакай! Чакай! - писарят стоеше по средата на улицата, осенен от откровение. - Чу ли това?

- Просяка? Обикновен мошеник! Парче от кръста! Дрън-дрън! Как ли пък не!

- Всичките тези амулета от животни и хора наистина помагат, нали?

- Стига да са истински - вдигна рамене Корсис. - Всеки войник има нещо подобно в раницата си. За сила, за късмет, за сполука в боя...

- А главите? В какъв талисман се превръщат човешките глави?

- Главите ли? - младежът изгледа объркано господаря си. -Нямам никаква представа!

- Това е! - писарят удари длани една в друга. - Убиецът не се интересува от жертвите си! Той иска главите им. За него те са като някакъв вид талисман.

- Талисман от човешка глава? Никога не съм чувал подобно нещо! - учуди се Корсис.

- Аз също! - съгласи се писарят. - Но ако погледнем убийствата под този ъгъл, всичко става съвсем просто. Главите са това, което свързва жертвите. Не връзките и познанствата им. Как не се сетих по-рано! И не е само това! В убийствата има някаква схема. Виж само жертвите - скитник, войник, майстор по фехтовка, висш боил, византийски логотет посланик. Всяко следващо убийство е на по-издигнат човек от предишния! Това е! Затова им реже главите! Затова изписва знака на гърдите им. Това е някакъв ритуал!

- Ритуал ли? Какъв ритуал? Вампирски?

- Нямам представа! Но знам точно кого да попитаме!

14

Великият колобар Баян бе седнал на малката дървена пейка пред къщата си в задната част на храма на Тангра. Жрецът обичаше да прекарва тук вечерите си, а понякога и нощите, оставяйки се уединението, тишината и спокойствието на мястото да го погълнат напълно.

Случващите се събития не бяха отказали Баян от навиците му. Дори фактът, че ханът, който за един ден чудодейно се бе преобразил в княз, се е покръстил, и слуховете, че на мястото на храма на Тангра ще бъде издигната християнска църква, не притесняваха колобара. Той знаеше, че е безсмислено да се съпротивлява на решенията на владетеля, които идваха от самия Бог.

Баян въздъхна и се загледа в звездите над себе си. Дали там наистина имаше сила, която ги ръководи? Дали тя можеше да бъде изучена и дори овладяна? Дали Бог можеше да стане твой приятел?

Шаманът вярваше в това. Понякога, в мигове като сегашния, застинал изцяло в тялото си, той се чувстваше обгърнат от някаква чужда, добра и могъща сила, която нашепваше, галеше и предлагаше помощта си.

В такива моменти Баян се чувстваше съвсем близо до Бога, когото не разбираше, но който в безкрайната си добрина му позволяваше да се докосне до него и да черпи от силите му.

Колобарът въздъхна щастливо и отново отправи очи към звездите, които спокойно светеха над него. Не знаеше още колко вечери ще прекара на това място. Но сега бе тук и можеше да прочисти съзнанието си, да остави духа си да полети, да се слее с Бога. Може би за последен път.

Баян не успя да изчисти мислите си.

Нещо смущаваше уединението му, нещо му пречеше да се концентрира както досега. Нещо, което не можеше да определи какво е.

Шаманът тръсна глава, усмихна се и огледа тъмната градина. Долови поклащането на клоните, сякаш между тях се промъкваше нещо, но не се уплаши. Знаеше кой се спотайва в мрака и какво иска. Но не беше толкова лесно да го получи. Нито да му се даде.

- Няма смисъл да се криеш в сенките! Аз съм тук и те очаквам! - високо каза колобарът на нощта пред себе си и бавно се изправи. - Няма нужда да се криеш! Тук всеки е добре дошъл. Дори и ти - добави тихо шаманът, развълнуван от това, което усещаше в градината.

Баян се усмихна доволен от себе си. Ако имаше демони, значи имаше и ангели, нали така?

Тъмна сянка се спусна от небето и закри звездите. Две разперени като крила части на наметало се стрелнаха през градината зад храма. Въздухът внезапно изстина, но колобарът не усети промяната. Около него продължаваше да е топла лятна вечер.

- Не се страхувай! Не се страхувай от това, в което си се превърнал, и от това, което искаш да станеш! - каза Баян, протегна дясната си ръка напред и бавно пристъпи по пътеката пред себе си.

Отговори му кратък писък.

Шаманът се усмихна и направи още една крачка напред. Концентрира се в мрака пред себе си, отвори сърцето си, този път не му бе трудно да изпразни мислите си. Готов бе да посрещне смъртта.

Отнякъде се чу шум. Някой го викаше по име, тропайки по вратата на градината.

Баян въздъхна дълбоко и се отърси като куче, излязло от вада с вода. Звездите отново грееха ярко на небето, нощта бе топла, щурците пак пееха в тревата.

- Ида! Ида! - извика колобарът и бързо се запъти към портата.

Климент и Корсис стояха задъхани пред малката врата.

- Става ли нещо тук? - попита писарят и очите му бързо обходиха празната градина.

- Нищо. Съвсем нищо! - побърза да ги увери Баян. - С какво мога да ви бъда полезен толкова късно през нощта? Сигурно е нещо важно, щом не търпи отлагане.

Климент хвърли още един поглед на нощта зад колобара, преди да отговори.

- Извинявай, че те безпокоим по това време, велики шамане. Но имам няколко въпроса, а нямам отговори.

- И мислиш, че ще ги намериш тук?

- Надявам се!

- Въпроси, които не могат да изчакат до утре? - Баян се усмихна. - Чудя се дали това, което искаш да знаеш, е толкова важно, или просто ми показваш моето място оттук нататък?! Мнозина вече минаха, за да злорадстват над падението на Тангра.

Климент се смути.

- Не сме искали да те обиждаме. Нужна ни е малко помощ. Ти си най-подходящият човек, който може да ни помогне. А това може да спаси някои невинни. Затова реших да не чакам до утре.

Колобарът се усмихна.

- Щом ще спасяваме невинни - заповядайте! В този храм никога не е отказвана помощ на нуждаещ се! - каза той и с бързи крачки ги поведе през градината към малката си къща.

Притеснен от подозренията на Баян, Климент се смути още повече, когато той ги въведе в жилището си. Стаята бе скромно обзаведена, с просто ниско легло, маса, няколко стола и голяма ракла в един от ъглите. На Южната стена[9] бе изписан знакът на Тангра IYI, под който имаше малък олтар.

- Заповядайте - посочи жрецът два от столовете. - Съжалявам, но не мога да ви предложа нищо за пиене. Но ще се почерпим с малко сушени плодове - колобарът махна с ръка на протестите на Климент и отвори единствения вграден шкаф. Всички знаят, че сушените плодове са единственото ми изкушение и често ми носят. Имам няколко торби.

Баян постави на средата на масата широка глинена паница, пълна със спаружени плодове. Под неодобрителния поглед на Климент Корсис се пресегна, взе си една сушена слива и я лапна.

- Вкусна е - каза той, докато дъвчеше доволно.

- Чудесна! - съгласи се колобарът, намести се на стола срещу тях и също си взе плод. - Какво искате да знаете?

- Не знам откъде да започна... - Идеята, че някой може да реже главите на хората, за да ги използва като талисмани, изведнъж се видя безсмислена на Климент. Защо въобще бяха дошли тук? - Става въпрос за няколко убийства.

- Странни убийства - притече му се на помощ Корсис.

- Убийства, в които няма никакъв смисъл. Нищо, до което да може да се стигне по пътя на логиката.

- Затова имате нужда от мен? Да видя кой е убиецът? -попита Баян.

- Не точно - писарят се изчерви. - Може да е глупаво, даже сега и на мен ми се струва така, но това е единственото, което успях да измисля.

- Да? - подкани го шаманът.

- Някой реже главите на жертвите - започна бързо Климент. Реже ги, взема ги и бележи телата със знака на Тангра. Това, което се чудех, е дали не ги ползва за нещо. Някакъв ритуал или за да си прави амулети от тях - думите на писаря увиснаха във въздуха.

- Като заешките крачета - добави Корсис.

- Като заешките крачета - потвърди Климент. - Знам, че звучи глупаво, но нищо друго не ми хрумва. Не мога да открия друга връзка между жертвите.

Колобарът сплете ръце зад главата си и се облегна назад.

- Нещо зло броди из Плиска - каза накрая той. - Нещо, което е лошо! Усетих го тази вечер.

- Това убиецът ли е? - попита Климент. Някои казват, че се е появил демон. Или вампир.

- Върколак - подсказа Корсис.

- Демон, да... - колобарът замълча. Би могло да се каже и че е демон. Макар със сигурност да е от плът и кръв. А този специално е силен. Много силен. И мощта му тепърва ще нараства.

- Как така демон? Истински? - невярващо попита писарят под победоносния поглед на помощника си. - Как изглежда?

Баян се усмихна.

- Като всички останали хора. Той също ходи по улиците. Яде, пие, спи. Няма да го различите, ако го срещнете в двореца или в някой хан. Това е един от най-опасните демони - човек, което е забравил, че е човек!

- Как така? Демон ли е или човек? Нищо не разбирам - завъртя се неспокойно на мястото си писарят. Корсис, изгарящ от интерес, се бе привел напред. Дори бе забравил да яде от сушените плодове.

- Мени си формата. Нали ви казах, това е върколак - щастливо обяви той.

- Бог управлява Вселената в равновесие - каза колобарът. - И когато то се наруши, когато някой излезе от него, когато някой реши, че може да се мери с Господ, той се превръща в нещо друго. Престава да бъде човек. Не се страхува от законите, не се страхува от хана и което е най-лошото, няма страх и от Бога. Поставил си е цел и за да я постигне, не се спира пред нищо. Няма съвест, няма сърце, няма душа. И престава да е човек.

- Това какво общо има с отрязаните глави и знака на Тангра? -попита писарят.

- Знакът! Надявам се знаете какво означава?

- Свещената седмица! Трите нива и четирите посоки - бързо обяви Корсис и гордо се огледа.

Колобарът се разсмя.

- Свещената седмица, трите нива и четирите посоки. Съвсем правилно. Както и планетите, разбира се!

Младежът бързо закима с глава.

- Но не е само това. Съвсем не е. Малко хора днес си спомнят старите предания. Кой е Тангра? Какво носи той? Откъде идва знакът му? - Баян замълча.

- Тангра е върховният, велик български Бог! Той властва над небесата и земята и направлява съдбите на хората - побърза да отговори Климент.

- Светкавицата е неговият символ, слънцето и небето - също побърза да добави Корсис.

Колобарът кимна.

- Така е. Или поне беше доскоро. Сега се е задало друго божество. Но не е само това. Мнозина мислят, че Тангра е Бог на небето. Че в гръмотевицата е неговата сила. Защо - и те самите не знаят - шаманът сведе очи. - Тангра може да се прочете като Танг Ра. Първото значи небе. Второто - слънце. Или Бог. Слънцето е един от най-старите богове. Толкова стар, че вече е забравен от мнозина. Но то е там, горе, и продължава да ни дава сила и живот. Единственият Бог, който наистина можем да видим и който наистина ни изпраща мощта си - Баян се засмя отново. - Някои казват, че Танг Ра означава сегашното проявление на Амон Ра. Сегашната милост на древното слънце. На египетския бог. Най-стария от всички!

- Египетски бог ли? - Климент преглътна. Не му харесваше как се развиват нещата.

- Точно така! Великият, древен Амон Ра. Богът на искрящото слънце - гласът на колобара бе все така тих и мелодичен, по внезапно се изпълни със сила, - скритият Бог. Този, който е сътворил всичко и откъдето тръгва всичко. Ра, който дава, но който и взема!

- Тангра всъщност е египетският бог Ра? - ахна Климент.

- Това са древни мистерии. Много древни. Дали е така? Дали не е? Не мога да кажа. Обясних ти вече. Някои казват, че Танг Ра означава сегашното, новото превращение на Ра. Други, че това е неговото слово. Което е същото.

- Така ли е?

Колобарът се усмихна.

- Всяко време има своя бог. Ра е забравен. За да се появи с ново име. Ще бъде забравен и Тангра. Идва времето на Христос. На Исус от Назарет.

- И все пак? - Климент не можеше да приеме просто така, че Тангра всъщност е египетски бог. Бе учил за Египет в Магнаурската школа. За великите му постижения и необяснимите му мистерии. Мистерии отпреди 20 века. Ако Тангра беше Ра и ако някой вярваше в това...

Египтяните са имали много ритуали. Страшни ритуали. Ужасни ритуали. В които една отрязана глава си идваше съвсем на мястото. Климент преглътна отново.

- И все пак - повтори въпроса си той. - Тангра Ра ли е?

- Виждал ли си конника на скалите на Мадара? - вместо отговор попита шаманът.

Климент кимна.

- Кой е той?

- Мислех, че е Тервел - отговори писарят. - Поне така пише на надписа до него.

Баян прикри усмивката си с ръка.

- Този конник, казват, е бил там много преди да се появим по тези земи. Някои твърдят, че е Аспарух. Доказват го със сокола до ездача. Други, че е Тангра, затова има плитка и композицията прилича на знака IYI. Трети, че е великата Богиня майка, почитана по тези места от прастари времена. Че конникът всъщност е жена и затова косата му е толкова дълга - колобарът замълча. - Навремето на хълма е имало древно тракийско светилище. А отдолу е пълно с проходи и тунели и каменни олтари. На кого са принасяли жертви там? Но не е само това. Твърди се, че конникът всъщност е хороскоп, показващ движението на планетите, и то наистина може да бъде открито по него. И дори часовник. Часовник, точно сверен по планетите.

- Не знаех това - Климент бе занемял.

- Има и още! Според преданията в Индия има планина Мадар, на която е издялана същата фигура. Но има и такива, които казват, че конникът гледа към Сфинкса в Египет и черпи от неговата сила.

- Това не може да бъде! - писарят се изправи на крака. -Това са измислици и глупости!

- Дали? - Баян си взе от плодовете в чинията. Мнозина минават всеки ден покрай него, всички го знаят, но никой не се е запитвал защо е там и кой го е направил.

- Това какво общо има с Тангра. И с Ра? - Климент почваше да губи търпение.

- Има! Точно това се опитвам да ви обясня. Дали е Тангра, Великата Богиня майка, Ра или някой друг, конникът е там и всеки може да го възприема така, както реши. Същото е и с останалите богове. Всички те всъщност са различни имена на едно и също нещо. Един и същ Бог, когото различните хора и народи виждат и тачат по различен начин. Затова няма значение дали някой смята, че Тангра е Ра, а Христос е Тангра. Затова няма да се противопоставя на Борис и покръстването. Щом Богът е решил да покаже новото си лице, кой съм аз, че да му преча?

Корсис се прозя шумно.

- Не знам как стигнахме дотук - каза Климент. - И защо въобще ми говорите за тези неща!

Защото трябва да разбереш, поне малко да разбереш за какво става дума. Защото си на прав път - отрязаната глава е мощен символ. Но ако не се опиташ да проумееш за какво действително става дума, никога няма да заловиш убиеца!

Климент не каза нищо.

- Тангра може да се преведе и по друг начин - продължи колобарът. - По близък до сърцето ми. Танг - Вселена, Нак -човек, и Ра - Бог. Това е той! Най-великият, прастар Бог, в който се свързват в едно Вселена, човек и Бог. Тангра, който е изразът на всичко видимо и невидимо. Тангра, който събира в себе си цялата Вселена, и Тангра, който се намира във всеки човек!

- Тоест всеки от нас е Бог? - невярващо попита Климент.

- Да! - отговори колобарът. - Във всеки човек има частица от Бога. От нас зависи какво ще направим с нея.

Главата на Корсис издрънча върху масата и младежът силно захърка.

Раздразнен, Климент го раздруса за рамото.

- Дори всичко това да е така. Не разбирам какво общо има с отрязаните глави и знака на Тангра върху гърдите на жертвите.

- Знаеш ли какво е оренда? - отново зададе въпрос шаманът.

Климент премигна.

- Аз знам! - обади се все още съненият Корсис. - Това е специална сила, която се използва по време на бой с меч. Баща ми ме е учил. Може да се постигне със специални упражнения. Колкото повече оренда имаш, токова по-силен ставаш.

- Точно така - потвърди Баян - оренда, мана, ци, ки, прана... или просто сила. Има много имена. Това е Божествената сила във всеки от нас. Частта от Тангра във вените ни.

Климент кимна.

- Мнозина вярват, че оренда наистина е в кръвта, и затова пият кръвта на враговете си.

- Вампири? - Корсис наостри уши.

- Вампири, точно така! Макар, както вече казах, това да са обикновени хора. Поне в началото. После се превръщат в нещо, което не са и помисляли, че могат да станат...

- В демони? - погледът на Корсис блестеше.

- В демони! - потвърди жрецът.

- Видяхте ли! Прав бях! - тържествуващо се изпъна на стола си младежът.

- Той говори в преносен смисъл - намръщи се Климент.

- Други - продължи Баян, - други вярват, че най-много оренда се събира в главата на човека. Колкото по-велик е той, колкото е по-издигнат, колкото по-славни дела е вършил, толкова повече сила има в главата му.

Въпреки топлината на нощта Климент усети как космите на врата му настръхват. Изпита ужас от това, което знаеше, че ще каже Баян.

- За да се придобие силата на тези хора, да се черпи от нея с пълни шепи, е необходимо да им се отрежат главите и от черепите да се направят чаши! Който пие от такава чаша, става по-силен. В него се събира все повече и повече от орендата на повалените му врагове, която той подчинява и използва.

- Има ли такива хора? - предпазливо попита писарят.

- Има! - отговори Баян. - Те са изключително опасни, много трудни за откриване и още по-трудни за унищожаване!

- Значи е вярно! Значи е вярно, че ако пиеш от кръвта на някого или от чаша, направена от черепа му, ставаш по-силен?! -писарят не можеше да повярва на това, което чува.

- Клименте! Ти слушаш ли въобще какво ти говоря! -скастри го колобарът. - Разбира се, че не ставаш по-силен, ако пиеш от кръвта на някого или от черепа му!

- Но тогава защо...

- Ставаш по-силен, ако вярваш, че това е така. Няма значение какво правиш. Може да пиеш вода от изсъхнало листо или да дъвчеш кората на дърветата и ако вярваш, ако истински вярваш, че това разпалва в теб Божията искра, че те зарежда с оренда, ще имаш успех. В това е вярвал и Крум, когато е пиел от черепа на Никифор!

- И този, срещу когото сме се изправили, също вярва в това?

- Да! И става все по-силен.

- Служат ли за друго чашите от черепи? - попита писарят.

- Не съм чувал. Но това не ти ли стига? - засмя се шаманът. Макар за чашата от главата на Никифор да има поверие, че докато е в наши ръце, Византия няма да ни победи.

- Което е факт! - каза писарят и се замисли. - Това обяснява някои неща - каза той. - Убийствата следват схема. Всяка следваща жертва е с по-висок ранг от предишната. Чудех се нещо. Явно убиецът търси все повече и повече сила.

Колобарът кимна.

- Ще умират все по-знатни хора - Баян си спомни случката отпреди час. - Дори може би някой като мен.

- Ами знакът?

- Знакът може да значи много неща. Божествената седмица, това е така. Не пренебрегвай трите нива и четирите посоки. Те са важни. Щом този, който убива за оренда, вярва в нея, вярва и в тях. Но знакът значи и още нещо - колобарът топна пръст в чашата с вода на масата и нарисува кръг пред себе си.

- Това е древният символ на Бога. Не, не, не ме прекъсвай, не означава само слънце. Това е Богът в своята двоичност, Вселената и пространството, което той загражда, за да се разкрие на хората. - Колобарът постави точка в центъра на кръга. -Това е неговата същност, неговото проявление. Центърът се появява, когато Бог започне да твори. И от двоичен става троичен.

Шаманът начерта три черти, излизащи от центъра на кръга.

- Това е знакът на Бога, когато създава. Когато твори и човек вижда неговото творчество. А това - шаманът удължи най-долната черта, - това е знакът за творящия Бог, излизащ извън познанието на човека, на Бога, творящ извън него.

- Но това е символът на Тангра! - възкликна Климент. -Няма ги само двете черти отстрани!

- Точно така! - потвърди Баян. - Двете черти подсилват Божествената сила и едновременно с това ни напомнят за кръга. Това е, което мога да ти кажа за знака на Тангра.

- Но защо убиецът го използва? Защо? - попита писарят.

- Предполагам, по няколко причини - уморено отговори Баян. - Иска да покаже, че и той самият е творец, че е достоен за орендата, която търси. В същото време номерира жертвите си. Колко са те до момента?

- Пет.

- Ще има още две. Поне още две - предрече колобарът. - Докато достигнат до свещената седмица.

- А след това?

- Не знам! Това е нещо, което ти трябва да откриеш, Клименте!

Писарят кимна.

- Значи търся човек, който се превръща в демон? Който прави чаши от черепите на враговете си, пие от тях и придобива мистични сили? Човек, който от ден на ден става все по-могъщ и опасен? Който е много труден за разпознаване и унищожаване? Търся някого, който няма да се спре пред нищо, за да постигне целта си! Такъв човек ли търся?

- Точно такъв! - потвърди шаманът. - И какво смяташ да правиш?

- Да го заловя! - отговори писарят и стана.

До него Корсис изхърка с всичка сила.

15

Климент стана рано.

Изми се старателно, изхвърли легена с мръсната вода в малкия двор, избърса се и отвори широко прозорците на стаята си. Слънцето го погали с топлите си лъчи, писарят се протегна доволно, затегна колана си и се почувства напълно буден и готов за работа.

Вчерашните истории на колобара Баян вече не му изглеждаха чак толкова страшни.

„Човек демон? Хайде де! Това е просто някакъв луд, повярвал в стар ритуал!“ - ободри сам себе си писарят.

Корсис вече бе станал, бе приготвил закуска за господаря си и бе отишъл да тренира с войниците от близкия гарнизон. Преди това младежът бе премел двора, бе подредил вечно разхвърляните вещи на писаря и внимателно бе почистил и смазал оръжията и принадлежностите му за писане.

„Наистина се справя отлично“ - помисли доволен Климент, седна пред масата, наля си малко кумис[10], отчупи от пресния хляб и отряза от изсушеното месо с подправки. Хубаво бе да има някой, който да ти помага, някой, на когото да разчиташ в труден момент.

Климент отпи от кумиса и изведнъж се почувства напълно уверен в себе си. Щеше да залови убиеца! А Корсис щеше да му помогне!

След като се бяха прибрали от срещата с Баян, писарят се бе строполил на леглото си и бе заспал, без да мисли за нищо, Емоциите през деня го бяха изтощили до последно.

Едва сега, седнал в слънчевата стая, бавно отпиващ от леко киселия кумис, Климент започна да си дава ясна сметка какво всъщност се случваше. В града действаше луд, маниак, обсебен от страховити идеи, зъл демон, който се хранеше, вярваше, че се храни с чужда енергия.

Оренда?

Нямаше значение как се нарича.

Писарят и преди бе чувал различни предания за магьосници и гадатели, за търсачи на свръхестествени сили или предмети, бе чувал за странни ритуали, които някои войници изпълняват, преди да влязат в битка, но никога не им бе обръщал сериозно внимание. Явно бе подценявал нещата. Ако можеше да се вярва на думите на Баян, а Климент се доверяваше безпрекословно на стария жрец, човек наистина можеше да постигне свръхестествени умения, стига само да се подготви и да повярва в тях.

Писарят замислено вдигна срещу светлината едната от дланите си и дълго се взира в нея.

„Нима в мен наистина има част от Бог? - запита се той, въртейки ръката си на всички страни. - Нима само от мен зависи да отключа Божествените си сили?“ - тази мисъл го очароваше и плашеше в същото време. Какво би правил, ако станеше безгранично силен? Какво би правил, ако станеше свръхчовек?

Писарят се замисли. Какво искаше да постигне всъщност убиецът? Защо му бе да трупа в себе си толкова сила? Каква беше крайната му цел? Да стане богат? Да се издигне? Да царува в България? Да властва над хората? Да бъде неуязвим?

Какво искаше да постигне той, за което е готов да жертва толкова човешки живота?

„Властта заслепява! Тя привлича неустоимо някои хора. Да имаш власт, да владееш съдбините на другите, които да зависят само от теб, да бъдеш равен на Бога, е нещо, заради което мнозина са проливали и ще проливат невинна кръв“ - бе казал предишната вечер Баян и Климент бе напълно съгласен с него.

Но ако Бог бе добър, как можеше да се стигне до него с убийства? Или затова човекът, тръгнал по този път, се превръщаше в демон, както бе казал колобарът?

Климент свали ръката си и тръсна глава. С Божията същност в себе си или без нея имаше работа за вършене.

Убиецът бе нанесъл пет пъти своя удар и ако можеше да се вярва на символите, с които украсяваше жертвите си, щеше да убие поне още два пъти. Дали тук не можеше да се намери някаква пролука? Да се постави капан, с който да заловят престъпника?

Ако всяка следваща жертва бе по-високопоставена от предишната, ако по този начин убиецът се надяваше да получи повече оренда от главите на жертвите си, следващите му действия биха могли да се предвидят!

Трябваше само да реши кой е по-важен от византийския пратеник и от най-стария от старейшините във Великия съвет, да ги постави под наблюдение и да чака. Убиецът сам щеше да се появи.

Климент бутна полупълната чаша с кумис и скочи на крака. Внезапно си даде сметка кои ще са следващите жертви.

Дукум и князът! Само те бяха е по-висок ранг от убитите досега. Или колобарът. Писарят си спомни, че предишната вечер Баян сам му бе намекнал, че очаква да го нападнат.

Трябваше веднага да предупреди кавхана! Да му каже за опасността, която е надвиснала над него, Борис и стария шаман!

Дано само не бе късно!

Писарят хукна към вратата, когато бе осенен от нова, още по-ужасяваща мисъл.

Ами той самият! Не беше ли той също потенциална мишена? Бе се прочул с разследванията си, минаваше за умен, начетен и прозорлив човек, човек, какъвто рядко се среща. Човек, различен от останалите и следователно с повече оренда от тях.

Дали убиецът искаше и неговата глава?

„Ами убийците пред кръчмата?“ - внезапно се сети писарят. Дали нападението не бе с цел да му вземат главата?

Климент заопипва лицето си. Не можеше да си представи, че някой ще направи от черепа му чаша и ще пие от нея, за да се изпълни е Божествена сила.

Това беше лудост!

Безумие, което той трябваше да спре колкото се може скоро.

Външната врата изскърца. Някой бе влязъл в двора и с уверени крачки тръгна към къщата.

Пребледнял, писарят отстъпи навътре в стаята, грабна меча си от стената и трескаво го извади от ножницата. Повече никога не трябваше да остава невъоръжен. Дори за секунда!

Някой блъсна вратата и влезе в къщата. Климент се отпусна, опитвайки се да свали ниско тежестта си, както го бе учил Корсис, насочи меча напред, потърси опора в задния си крак, който да го изхвърли като пружина срещу нападателя. Сърцето му биеше лудо, по челото му се стичаха студени капки пот.

Вратата се отвори със замах и в стаята, нарамил няколко тренировъчни кожени ризници, влезе Корсис. Младежът замръзна на място, вперил поглед в готовия за атака Климент, и бавно огледа стаята.

- Случило ли се е нещо? - напрегнато попита той и също посегна към меча си. - Да не е имало ново нападение?

- Няма нищо! Всичко е наред! - отговори припряно писарят и прибра меча си под недоумяващия поглед на помощника му. Не му се искаше да споделя с Корсис как бе решил, че той ще е следващата жертва, а него бе взел за нападателя. - Трябва веднага да отидем в двореца. Дукум и ханът, искам да кажа князът, са в голяма опасност! Както и колобарът Баян!

Завариха Дукум в центъра на малък, разширяващ се все повече и повече хаос. Застанал в личните покои на княза, кавханът крещеше с пълно гърло, лицето му бе почервеняло от гняв, уплашени войници и стражи тичаха във всички посоки. По земята се търкаляха счупени ковчежета, разпилени накити и монети. Завивките бяха захвърлени под леглото и накъсани на парчета, някои от дъските бяха извадени, капаците на раклите вдигнати и съдържанието им изхвърлено навън, а мозайките по стените - натрошени.

Сякаш буря бе минала през покоите на Борис.

- Какво е станало тук? - успя да попита Климент, след като кавханът най-накрая спря да крещи нарежданията си.

- Какво е станало ли? - очите на Дукум още бяха налети с кръв. - Ще ти кажа аз какво е станало! Тази нощ някой е проникнал в покоите на хана! Искал е да убие Борис! И след като не го е намерил, защото той нощува другаде, виждаш какво е направил! И за това си виновен ти! Ти, писарю, и никой друг!

- Аз ли? Но защо? - объркано попита Климент.

- Нали ти си този, който разгадава мистериите?! Нали ти разкриваш заговорите? Ти си багаин и храненик на хана! Трябва да го защитаваш. По всякакъв начин! Какво направи досега? Нищо! Заради теб щяха да убият Борис! Разбираш ли това?! -боилът сграбчи Климент за дрехите и силно го разтърси. - заради теб можеха да го убият! - Дукум седна на разхвърляното легло и скри лицето си в шепи.

Писарят отстъпи потресен. Това, че някой бе нападнал хана, това, че го обвиняваха, че не е разкрил заговора навреме, това, че в столицата действаше убиец демон, всичко това той някак си можеше да приеме. Но да види Дукум да плаче като малко дете това не!

Кавханът явно бе стигнал предела на възможностите си и не знаеше какво да прави. Събитията се изплъзваха от контрола му и той, колкото и да се стараеше да ги овладее, не постигаше нищо. А писарят трябваше да му разкрие подозренията си, които да объркат още повече и без това заплетената ситуация.

Климент се приближи, седна на леглото до Дукум и внимателно постави ръка на рамото му.

- Радвам се, че князът е невредим. Заедно можем да се справим с положението. Дори имам идея как да заловим убиеца.

- Иратаис е, нали? - все така, без да вдига глава от ръцете си, попита приглушено боилът. - Ще го хвърля в подземията това куче и ще го измъчвам, докато не си признае!

- Не знам кой е. Но знам защо убива и защо е нападнал Борис - отговори писарят и бавно разказа на Дукум това, което бе научил от Баян за оренда, отрязаните глави, силата на черепите чаши и собствените си подозрения.

- И си сигурен, че не става дума за заговор? - Дукум се изправи, изтри очите си с юмруци и се заразхожда бавно из стаята. - Че няма нищо общо с покръстването на Борис?

- Не знам! Казвам само това, което ми е известно. Ако има заговор, може убиецът да е част от него. Или да го ползва за собствените си цели. Нямам представа - вдигна рамене писарят.

- Добре, добре. Добра работа си свършил, Клименте! Не трябваше да те обвинявам! - Дукум бе възвърнал обичайното си самообладание. - Но заговор със сигурност има. Шпионите ни докладват, че Иратаис и останалите са започнали да мобилизират войските си в провинцията и тайно ги придвижват към Плиска. Очакваме нападение след около седмица, но лесно ще ги отблъснем. Дотогава трябва да са дошли нашите сили от северната ни граница, както и още седем аварски отряда. Иратаис няма шанс! Ще бъдат разбити, а страната ще се покръсти! Борис ще построи базиликата си и ще бъде миропомазан в нея за български княз. А ти, ти ще хванеш убиеца!

Климент кимна с глава.

- Черепи от чаши, а? - попита кавханът. - Само това ни липсваше! Чувал съм подобни легенди. Някои войници и досега изпълняват упражнения, за да се заредят със сила преди боя. Но чак пет убийства... Никога не съм се замислял за тези неща.

- Аз също! - призна писарят.

- Ела! - повика го Дукум. - Ще отидем в кабинета ми да обсъдим всичко на спокойствие.

- По-добре по-късно. Искам да проверя някои неща. Когато съм готов, ще ти докладвам веднага.

Дукум въздъхна.

- Има и друго - каза той. - Вече ти казах, че преди няколко дни в Плиска тайно са пристигнали „Архангелите“ на Фотий. Най-после разбрахме каква е основната задача на тези фанатици и убийци! Дошли са да премахнат някого тук. Някой, който не се харесва на новия патриарх!

- Но нали той лично е покръстил Борис?! Защо ще праща някой да го убива? - неразбиращо попита Климент.

- Не смятам, че са дошли да убиват хана - бързо отговори Дукум и извъртя очи към тавана. - Мисля, че са дошли да убият друг. Дошли са да убият теб!

- Мен?! - писарят неволно отстъпи назад. - Но защо мен?

- Това е въпросът! - кахванът тръгна по коридора към покоите си. - С какво толкова си ядосал Фотий, че те е взел на мушка?

Климент не успя да отговори. Внезапно в коридора се разнесоха викове, чу се дрънчене на оръжие. Някой започна да крещи команди, чу се шум от бягащи крака, звън на оръжия и нечий, изпълнен с болка, стон.

- Какво става? - ужасен се облегна на стената зад себе си писарят. - Нима „Архангелите“ ни нападат в двореца?

Без да отговори, Дукум се затича по коридора обратно към покоите на хана. Климент и Корсис го последваха от разстояние.

Пред вратата, водеща към спалните на Борис, едър чигат и няколко войници здраво стискаха добре облечен багаин, с разкъсани дрехи и разкървавено лице.

- Опитваше се да проникне в покоите на хана - задъхано обяви чигатът. - Под дрехите му открихме това - той протегна ръката си, в която държеше дълга, смъртоносна кама. Опита се да избяга, но го заловихме! Какво да правим с него, господарю?

Дукум приближи и сграбчи задържания за ризата. Лицето му бе на сантиметър от това на багаина.

- Кой си ти? Защо искаш да влезеш въоръжен при княза? Отговаряй! - боилът разтърси пленника си.

- И ти си същият като него, нали? - ехидно му отговори той. -Страхливец и предател, който се отрича от боговете си! Но не се притеснявай! Аз съм първият, но няма и да съм последният.

- Дръж се почтително, куче! - кресна чигатът и удари багаина през устата.

Пленникът се залюля, от устата му потече кръв, в очите му проблесна дива злоба.

- Кой си ти, нещастнико, че си позволяваш да ме удряш! Аз съм Идик от рода Угаин и няма да търпя някакъв слуга да ме командва и унижава. Единственото, за което ви бива, е да въртите опашки пред онзи предател Борис! - багаинът се извърна и заплю чигата в лицето.

- Чакай! - извика Дукум и хвана ръката на побеснелия военен, преди да се стовари отново върху лицето на пленника. -Чакай! - повтори кавханът. - Няма нужда да го удряш. Бе достатъчно глупав да ни каже кой е и кой го изпраща. Смърт очаква целия ти род до девето коляно, Идик от рода Угаин. Съмнявам се, че скоро ще има някой, който да си спомня за теб или близките ти - лицето на багаина пребледня. - Имуществото ви ще бъде конфискувано в полза на хана и той ще реши как да се разпорежда с него. Дори тези, които не са ти кръвни роднини, ще бъдат измъчвани и след това пратени в изгнание. Доволен ли си, Идик от рода Угаин? Струваше ли си това, което направи, за това, което ще последва?!

Пленникът падна на колене:

- Моля ви! Моля ви! Семейството и рода ми нямат нищо общо! Убийте мен, мъчете ме, колкото искате, но тях не ги закачайте. Те не знаеха какво планирам.

- Говори, ако искаш да ги спасиш! - нареди Дукум. - Защо си тук?! Защо носиш нож в дрехите си?

Главата на Идик клюмна.

- Обещавате ли, че няма да преследвате семейството ми, ако ви кажа всичко?

- Зависи от това доколко си честен пред мен!

- Добре! - очите на багаина проблеснаха. Добре! Ще ви кажа! Преди два дни имаше среща при великия боил Иратаис. Обсъждахме дали да не вдигнем бунт заради измяната на хана. Те... - Идик се задави и изплю кръвта от устата си, те се отказаха. Решиха да изчакаме по-добри времена. Но аз не можех да чакам... Дал съм клетва да защитавам Тангра. Дори от хана...

- Затова дойде тук днес да го убиеш? - строго понита Дукум.

Багаинът само кимна с глава.

- Ти ли си влизал в ханските покои през нощта? Ти ли си виновен за бъркотията там?

Идик отрицателно поклати глава.

Колкото и Дукум да го разпитваше, похитителят не каза нищо повече. Накрая великият боил вдигна ръце:

- Затворете го и го пазете добре. Ще получите по кесия със злато, че заловихте атентатора!

Доволни от наградата, чигатът и подчинените му повлякоха Идик към затвора.

- Е - усмихна се доволно Дукум, - извадихме неочакван късмет!

- Късмет ли? - не разбра за какво говори кавханът на писаря.

- Точно така, късмет - подразни го Дукум. - Сега вече знаем, че е бил планиран бунт, но се е отложил. Това е чудесна новина.

- Отложен, но за кога? - попита Климент, докато следваше кавхана по коридора.

- Откъде мога да знам! - доброто настроение на кавхана се бе изпарило. - По-добре мисли за убиеца и „Архангелите“. Бунтът е моя работа!

- Може да не става дума за мен? - с плаха надежда попита Климент. Целият ужас от това, което му бе съобщил по-рано Дукум, изведнъж се завърна с удвоена сила. - Може да е станала някаква грешка.

- Едва ли - кавханът отвори вратата на затрупаната с пергаменти и свитъци стая и с широк жест им посочи да се настанят около масата. - Сведенията са точни. Фотий дискретно е разпитвал за теб, изготвили са му доклад за случаите, които си разрешил, включително този от зимата в Сърбия. Бил е много впечатлен от способностите ти. След което е пратил убийците си в Плиска.

- Но защо? - почти проплака Климент. - Какво съм му направил? Та аз дори не го познавам!

- Няма нужда да познаваш Фотий, за да ти види сметката! Сега бе ред на Дукум да сложи успокоително ръка на рамото на писаря. - Достатъчно е да си объркал по някакъв начин плановете му. А ти обърка доста чужди планове напоследък, Клименте -засмя се кавханът и се облегна на стола си.

Главата на писаря се завъртя, стаята се люшна пред очите му. Не стига че бе потенциална мишена на ловеца на черепи, който иска главата му, за да си направи от нея чаша, ами сега и Фотий, човекът, с когото най-малко искаше да се сблъсква, бе пратил наемници да го убият. И всичко това, без да е ясно защо.

- Мисли! Мисли! - подкани го Дукум. - За това най-много те бива! Какво си направил, с което може да си разгневил византийския патриарх. Фотий едва ли ще желае смъртта ти просто ей така. Ако знаем защо те преследва, по-лесно ще можем да те защитим и да заловим убийците му!

Но Климент не можеше да мисли. От корема му бавно се понесе спазъм, който се усили, стигна до гърдите му, след това до ръцете и краката му и ги разтресе силно. Главата му се люшна неконтролируемо, през лицето му премина гърч. Писарят се опита да се овладее, но усети как паниката го облива като вълна, как го поглъща и задушава, а той стои превит надве.

- Дишайте! Дишайте дълбоко! - Корсис се бе навел към господаря си и тихо нашепваше в ухото му.

Вкопчвайки се като в спасителна сламка в съвета на помощника си, Климент започна да си поема бавно дъх, отначало накъсано и бързо, след което по-бавно и дълбоко, докато неочаквано, точно както го бе връхлетяла, паниката изчезна. Остана само студената пот и натрапчивата мисъл, че е съвсем сам, че ще умре и никой няма да може да му помогне.

Климент вдигна поглед и пое чашата с неразредено вино, която му подаваше Дукум. Изпи я на един дъх и усет как силният алкохол отпуска нервите му, а стомахът му се връща на мястото си.

- Успокой се и мисли! - подкани го отново Дукум. - Ще те пазим така, че никой няма да може да те доближи. Не за първи път се случва Византия да ни праща убийци и не за първи път се случи да им видим сметката - кавханът се засмя. - Не ни подценявай, Клименте! Ще те опазим, без дори да разбереш. Както те опазихме след събитията в Сърбия. Тогава разгневи доста хора. Доста влиятелни при това!

Писарят премигна. Никой не му бе казал за това.

- Но ще ми трябва помощ! Затова мисли! Какво си направил, което е ядосало Фотий.

- Не се сещам за нищо, е което да съм си навлякъл гнева на патриарха. Дори някой от случаите, които съм разрешавал, да е бил свързан по някакъв начин с Византия, без да знам, едва ли е толкова значим, че да се налага да бъда убит.

- Ето, че си връщаш формата - вдигна наздравица в негова чест Дукум. - И какво следва от това?

- От това следва, че Фотий не харесва нещо, с което се занимавам в момента. Но каква връзка могат да имат убийствата и черепите чаши с Византия? - Климент спря пред прозореца и се загледа над града. - Нищо не разбирам. Но да видим. - Той вдигна ръце пред себе си и почна да отброява, свивайки пръсти. - Първият убит е бездомник, вторият - войник от казармите, третият - известен майстор на меча, четвъртият...

- Византийският пратеник - скочи на крака Дукум. - Ето ти и връзката!

- Дали?! - Климент гледаше скептично. - Какво може да има в убийството на Атанасий, което, ако се разкрие, да застраши Константинопол? Ще трябва да проверя случая още по-внимателно.

- Но това наистина е възможност! - писарят внезапно се оживи. - При разпитите, които проведох вчера, Дионисий, момчето, с което е прекарал нощта византиецът, преди да го убият, разказа как логотетът се хвалел, че скоро ще се издигне много нависоко и всички ще оценят това, което прави. Може би това е, което не иска да разбера Фотий?

- Карай нататък - подкани го Дукум. - Дотук се справи отлично. Да видим какво още ще ти хрумне.

- Добре - писарят се съсредоточи. - Следващата жертва е най-старият от Великия съвет. Не виждам какво в смъртта на Кормесий би могло да разтревожи византийците. - Дукум кимна. - Продължаваме нататък. Ако съм на прав път, ще има още двама убити. Единият може да съм аз, другият - вие и накрая ханът. Климент се замисли. - Не виждам как някое от тези убийства биха помогнали или разгневили Фотий. Дори напротив. Няма смисъл да покръства Борис и след това да го убива.

- Макар че някой се опита да го направи тази нощ - припомни му кавханът. - От това, което казваш, няма никакъв смисъл. Нещо друго е!

- Друго, да! - замисли се писарят и поднови обиколките си из стаята. - Друго, но какво? Да се върнем на Атанасий. Може би все пак той е причината за интереса на патриарха към мен. В какви отношения е с императора?

- Минават за добри приятели - каза бързо Дукум. - Но това нищо не значи. Всички византийци са хлъзгави и днес са с този, против когото са били до вчера. Все пак не съм чул между Атанасий и императора да е имало недоверие.

- Логотетът се е надявал да направи нещо, с което да се издигне още повече в очите на Михаил. Казал е на Дионисий, че очаква съвсем скоро да завърши успешно плана си и да се сдобие с много почести. Трябвало е само да открие или купи нещо. Момчето не беше сигурно.

- И какво е това нещо? - попита Дукум.

- Нямам представа - Климент стисна главата си с длани. - Ако Атанасий е близък с императора, защо Фотий ще има нещо против да разследвам смъртта му? Невъзможно е! - категорично отсече писарят. Византиецът бе убит едва тази нощ, а „Архангелите“ са получили инструкциите си поне преди месец!

- Нещо изпускаме - плахо се намеси Корсис.

- Какво?

Младежът сви рамене.

- Не знам какво е, но съм сигурен, че...

- Храмът и библиотеката - неочаквано се сети писарят. -Били са претърсвани! А сега и покоите на хана!

- Това какво общо има? - попита Дукум. - Беше опит за убийство.

Но Климент не го слушаше. Внезапно всичко, което се бе случило, изплува съвсем ясно пред очите му.

Внимателно, за да не наруши крехкия поток на мислите си, писарят седна обратно до масата. Знаеше коя ще е следващата жертва! Знаеше защо са били претърсвани библиотеката и храмът. Знаеше какво търси убиецът. Знаеше и защо Фотий е пратил „Архангелите“ по петите му.

- Ханът наистина е в опасност! - каза бавно той. - Убиецът не иска нито моята глава, нито вашата.

- А на кого тогава? - не се стърпя Корсис. - Коя ще е седмата жертва?

- Няма да има седма жертва! Той иска седем чаши! И ще ги получи. - Климент замълча. - Бях прав от самото начало! Убийствата и претърсването на храма и библиотеката са свързани. Дело са на един и същи човек. Както и претърсените тази нощ покои на хана!

- Как така? - Дукум се приведе напред. - Нали убиецът...

Климент кимна.

- Ако е бил там, ханът е щял да бъде убит. Но освен главата му престъпникът е искал още нещо. Търсил е нещо, което не е намерил преди това в библиотеката и в храма на Тангра. И го е потърсил в покоите на Борис.

- Какво? Какво търси той? - нетърпеливо извика Дукум.

Климент се облегна на стената и бавно огледа стаята, преди да отговори:

- Той търси чашата от черепа на Никифор!

16

Климент се прибра вкъщи и смени потните си дрехи с красива ленена риза. Лъсна ботушите си, извади от дъното на раклата, където го криеше, дебел кожен колан със златен обков, запаса го и намаза косата си с ароматна вода. Искаше му се да направи добро впечатление на Ирина.

На излизане погледна образа си в купата до масата. От мътната повърхност в него се взираше напрегнато, тясно лице със зелени очи и преждевременни бръчки около очите.

„Дали съм красив? Никога не съм се замислял за това“ -каза си писарят, учуден от собствените си мисли.

Корсис не спря да го подкача по целия път. Младежът искрено се забавляваше с новата премяна на писаря, който намусено трябваше да слуша подмятанията на помощника си.

- Нова риза, златен колан! Това не ми прилича на облекло за разпит - смееше се младежът, докато подръпваше надолу собствения си мазен кожен елек. - Трябваше да ми кажете и аз да се пременя! Обикновено си караме със старите дрехи, като говорим с хората. Дори за хана не се издокарвате така!

Климент го изгледа строго.

- Момичето реши да ни се довери! Трябва да сме й благодарни! Можем да проявим малко уважение, нали? - обяви Климент, който сам не знаеше защо се приготвя толкова старателно за срещата.

Корсис избухна в смях.

- Вие я харесвате! В това няма нищо лошо, господарю!

Писарят не отговори.

Наложи се да чакат Ирина. Климент нервно пристъпяше от крак на крак, ръцете му се изпотиха и час по час поглеждаше към посоката, откъдето трябваше да дойде византийката.

Натоварени с кошове мулета, дърводелци, понесли инструментите си, странстващи проповедници и връщащи се от полето работници минаваха през вратата в двете посоки. Войниците от караула, повече отколкото обикновено, внимателно претърсваха всеки един от идващите отвън. Пред вратата се бе събрала малка тълпа от желаещи да влязат в града, които недоволно подвикваха на стражите да си вършат по-бързо работата. Намръщен чигат, със знак, че е храненик на хана, закачен високо на гърдите, обикаляше между войниците и гледаше да не претупват работата си. Борис нямаше никакво намерение да рискува.

Вместо Ирина най-накрая се появи възрастната й прислужница.

- Господарката ви чака в странноприемницата нагоре по улицата - без много предисловия обяви тя. - Не иска да я виждат тук с вас. Което съвсем не ме учудва!

Без да чака повече разяснения, писарят забърза по улицата.

- Хей, младежо! - хвана го за ризата жената. - Няма ли да дадеш нещо на старица като мен? И без друго не ми харесва това, което правя зад гърба на господаря.

Климент смутено хвърли няколко монети в ръцете на жената и махна с ръка на Корсис да го последва.

Седнала в дъното на кръчмата, закрила лицето си с тънък черен воал, Ирина притеснено оглеждаше посетителите. Отвсякъде се носеше глъч, мъже тропаха с халбите си по масите, жени се смееха похотливо, съдържателят и помощникът му бързо сновяха между пейките, понесли препълнени чинии с месо и кани с бира и вино. Обядът бе в разгара си.

- Радвам се, че дойдохте! - Климент и Корсис седнаха на масата срещу византийката. - Ще обядваме ли?

Ирина отрицателно поклати глава и писарят поръча бира за тримата.

Изчакаха поръчката им да дойде, удариха чашите си една в друга и отпиха мълчаливо. Писарят не знаеше как да подхване разговора. Вдигнала воала си, византийката гледаше в масата пред себе си. Мълчанието се проточи.

Корсис се повъртя на стола си и реши, че това, което се случва, е нелепо.

- Чухте ли какво се е случило? - попита той. - Убили са Кормесий! Най-стария боил във Великия съвет.

Ирина ахна и прикри устата си с ръка, но си личеше, че новината й е известна.

- И той ли е умрял по същия жесток начин като господаря Атанасий? - попита тя.

- Да - отговори писарят и млъкна отново. Нещо в събеседничката му го караше да се чувства странно напрегнат, а мислите да се разпадат в главата му. Всеки път, когато погледнеше Ирина, кръвта нахлуваше в главата му, а убийствата, покръстването на хана и всичко останало вече не му се струваха толкова важни колкото преди. Климент стисна дръжката на халбата си и опита да се съсредоточи. - Кормесий е бил убит по същия начин като логотета. Което говори, че става дума за един извършител. Познаваха ли се двамата?

Византийката се замисли.

- При Атанасий идваха много хора. Включително велики боили. Той често организираше вечери, на които канеше мнозина знатни хора. Не само от съвета. Багаини, чигати, търговци, дори обикновени хора, които му се струваха интересни. Самият той излизаше много и се срещаше с кого ли не. Така че, предполагам, е познавал Кормесий.

- Какъв човек беше Атанасий?

- Всъщност аз не го познавам много добре - живеем от четири години в къщата, но сме си говорили общи неща. За прислугата, храната, времето, такива работи. Никога не се е държал грубо. Беше усмихнат, весел и добродушен.

- Ами Григорас? Той познаваше ли боила? - попита Корсис и Климент го изгледа гневно.

Ирина се изчерви.

- Не зная защо баща ми не иска да говори с вас. Обикновено е любезен и общителен. Но от няколко седмици започна да се държи странно. Напрегнат е, кара се с всички, наби двама от слугите. Това не се е случвало никога преди. Затваряха се с Атанасий и непрекъснато обсъждаха нещо.

- Обсъждаха ли? Какво?

- Нямам представа! Никога не съм се бъркала в делата им, нито те са ме осведомявали за тях. А и не знам дали е редно да ви кажа дори и да знаех. - Ирина замълча. - Двамата често се заключваха след вечеря в стаята на Атанасий, пиеха вино и крояха планове. Може и просто да са си говорили. Двамата се познават много отдавна. В нощта на убийството баща ми не се чувстваше добре. Беше ял нещо развалено на вечеря. Цяла нощ повръща, а аз и докторът седяхме до леглото му. Легнах си чак късно сутринта.

- Какво тогава не е било наред напоследък?

Византийката въздъхна.

- Не знам! И двамата станаха по-потайни! В къщата непрекъснато идваха и заминаваха пратеници. Малко преди ханът ви да се покръсти, беше истински кошмар. Атанасий пишеше и получаваше писма от Константинопол по няколко пъти на ден. Писа му не само императорът, но и патриархът.

- Атанасий има пръст в покръстването на Борис? - не можа да повярва Климент.

- Не знам - повтори Ирина. - Възможно е. Но няколко дни преди това бе много доволен. Срещна ме на двора и ми каза, че ни чакат добри времена. - Византийката вдигна рамене. - След като ханът ви се покръсти, двамата с баща ми цяла нощ празнуваха в стаята му. Но проблемите бяха почнали преди това.

Климент въпросително погледна събеседничката си.

- Преди около две седмици нощем започна да идва един мъж. Нямах представа кой е, но чувах звука от тежките му ботуши и дрънченето на оръжията му. След като дойде за първи път, баща ми и Атанасий се скараха. Чух ги да викат през затворената врата. Но не можах да разбера за какво става дума. Не, не е това, което си мислите - махна с ръка византийката и се усмихна. - Двамата наистина се познават от много отдавна.

Служили са заедно още при бащата на сегашния император. Понякога се карат, но всъщност се обичат. Като братя са.

„Или любовници?“ - помисли си писарят, сетил се за вкусовете на логотета. Но това можеше да почака.

- Кой беше този мъж?

- Веднъж явно бе останал да преспи в къщата. - Ирина потръпна при спомена. - Видях го рано сутринта, докато си тръгваше - висок, груб мъж, със злобно лице, мръсни дрехи, набола брада и дълъг меч. Най-страшни бяха очите му- твърди и безжалостни. Очи на убиец! А между тях имаше татуиран огромен кръст!

„Архангелите!“ - Климент и Корсис се спогледаха стреснато. Византийските фанатици бяха известни с това, че шареха телата си с кръстове. Колкото по-нагоре бяха, значи толкова по-издигнати бяха в йерархията. Кръст на челото можеше да означава само едно - това бе водачът на „Архангелите“. Той бе дошъл в Плиска. За да подгони лично писаря!

Въпреки слънчевия ден и пълната кръчма, Климент изведнъж се почувства сам и уязвим. Не бе очаквал, че разследването му представлява чак толкова голям интерес за византийците. Какво трябваше да направи сега? Да се скрие в двореца на сигурно място? Това едва ли щеше да помогне. „Архангелите“ не се спираха пред никакви прегради. Или трябваше да открие къде се спотайват фанатиците и да ги нападне в леговището им?

Писарят внимателно разпита Ирина за татуирания мъж, но момичето не можа да му каже нищо повече. Идвал няколко пъти, все по тъмно. След това баща й ставал все по-раздразнителен и няколко пъти се карал с Атанасий. Красивата византийка нямаше представа къде са отседнали „Архангелите“, колко са и как се казва водачът им.

Климент се облегна разочаровано назад. Не бе научил нищо, което да му помогне. Или истината се криеше другаде?

- Как се разбираха логотетът и императорът? - попита той.

- Атанасий все разправяше, че в столицата не го оценяват достатъчно. Че му пречат да се издигне и не ценят услугите и уменията му. Обвиняваше всички други за това, но не и Михаил. С него също се познават отдавна. Били са приятели, преди да седне на трона. Понякога ми разказваше какви щуротии са правили очите на Ирина се насълзиха. - А сега е мъртъв...

Климент се наведе напред и хвана ръката на византийката. Ирина не се дръпна, а вдигна очи към писаря и направи опит да се усмихне.

Изчервен, Климент рязко пусна ръката на момичето и тя тупна силно на масата. Корсис прикри смеха си с внезапен пристъп на кашлица.

- След като ханът се покръсти, Атанасий бе много доволен. Каза, че е много близо до това да се издигне до най-високите постове. И баща ми също - продължи Ирина, все едно нищо не се е случило.

-Как?

- Не знам точно! Но и двамата търсеха нещо! Нещо, което щеше да ги направи богати и почитани!

- Защо ни казваш всичко това? - не се стърпя писарят. -Сама чу как баща ти ни обвинява, защо ни се доверяваш?

Ирина не отговори веднага. Очите й се напълниха със сълзи и този път тя бе тази, която хвана ръката на Климент.

- Страх ме е! Страх ме е нещо да не се случи с баща ми! Може да съм жена, може да съм глупава, но и аз съм чувала кои са „Архангелите“. Знам на какво са способни. И се страхувам. А вие сте човек, на когото ми се струва, че мога да се доверя. Няма към кого другиго да се обърна.

- Но защо се страхувате? - недоумяваше писарят. „Архангелите“ са на ваша страна.

Византийката въздъхна дълбоко. Дълго мълча, преди да заговори отново.

- В миналото баща ми и Атанасий са вършили лоши неща. Неща, за които, ако се разчуят, може да си изпатят. Били са на  страната на иконоборците. Изпълнявали са заповедите на императора. Преди година случайно дочух един техен разговор. Говореха си за това как са участвали в разграбването на манастира „Света Богородица“ до Константинопол. Изгорили са иконите. И са избили свещениците и игумена.

Климент пребледня.

- И се страхувате „Архангелите“ да не са разбрали за това? Да не са ги изпратили в Плиска, за да въздадат правосъдие над баща ви и Атанасий за старите им прегрешения? Може би те са убили Атанасий в „Златното руно“. И сега са по следите на Григорас. Затова той е толкова уплашен и изнервен.

Ирина кимна и наведе глава. Една сълза капна на дървената маса.

Византийката не каза нищо повече. Отказа на Климент да я придружат до вкъщи и спусна воала, преди да си тръгне.

- Има кой да се погрижи за мен - успокои го Ирина и силно стисна ръката му.

- Трябва да помислим над това, което научихме - каза Климент, след като останаха сами. - Думите й биха дали отговори на много въпроси. И най-вече защо Фотий би искал смъртта на логотет пратеника. Чудя се все пак защо Ирина реши да ни довери всичко това. Едва ли е само от страх.

- И тя ви харесва! - обяви Корсис с тон на познавач. - Наистина ви харесва! Затова е решила да ви разкаже тайната семейна история.

- Сигурен ли си? - попита писарят и почувства как коремът му се свива.

- Напълно! Пък и кой освен вас би могъл да разреши подобна загадка, господарю? - обяви Корсис, облегна се на задните крака на стола си и се разсмя с цяло гърло.

* * *

Писарят се усмихна щастливо, внимателно придърпа тънкия пергамент и се зачете. Библиотеката в Плиска бе нова и много от документите бяха зле съхранявани, преди да дойдат в нея. Някои се бяха изгубили, други изгнили, трети се разпадаха при разтварянето им. Трябваше му доста време, докато намери това, което търсеше, но мисълта за Ирина го караше да не обръща внимание на прахоляка и бъркотията

„Тя ме харесва! Те също ме харесва!“ - повтаряше си писарят, докато ровеше в кутиите с документи.

За щастие Крум бе извършил много дела по време на царуването си. Нови закони, договори, предложения, хроники и планове бяха старателно подредени в кожени кутии, очаквайки реда си да бъдат прочетени.

Климент знаеше точно какво да търси в тях. Същото, което бе искал да намери и убиецът - сведения за чашата от черепа на Никифор.

- Това е седмата чаша, главната цел на престъпника! - бе обявил писарят пред смаяните погледи на Дукум и Корсис по-рано сутринта. - Затова е претърсил библиотеката и храма. Надявал се е там да намери сведения или самата нея. Явно не е успял. След което е решил, че важна информация като тази, а защо не и самата чаша, може да се пазят в покоите на хана. Съвсем просто е! - Климент щракна с пръсти. - Ако Борис е бил там, е щял да го убие и да се сдобие с най-важния череп в колекцията си! Ако не, да вземе чашата или поне да разбере къде да я търси. Представям си какво е било разочарованието му, след като не е постигнал нито една от целите си. В яда си е обърнал стаята нагоре с краката. Вероятно се е надявал миналата нощ да приключи с мисията си и да събере пълния комплект.

- Какво значи това? - попита Дукум.

- Това значи, че убиецът иска главата на Борис. И търси чашата на Крум. Трябва да помисля къде е следващото място, където може да удари. Ако го изпреварим, може да му устроим засада.

- Това е добре! Но къде ще търси още той?

Писарят трябваше да признае, че не може да предположи, къде убиецът би търсил информация за изчезналата чаша.

- А изчезнала ли е тя въобще? - въпросът му бе отправен директно към кавхана.

- Нямам представа - отговори Дукум. - Никога не съм виждал някой да говори или да пие от нея. Имай предвид, имайте предвид - отбеляза той, като изгледа седналите пред себе си Климент и Корсис, - че аз познавам и предишните ханове. Нито Пресиян, нито Омуртаг са говорили нещо за чашата от главата на Никифор.

- Дали не се пази в съкровищницата? Може би там ще е следващият удар на убиеца - предположи Климент.

- Със сигурност не е там! Много пъти съм слизал да взема злато, но чаша череп? Със сигурност няма такова нещо!

- Тогава къде може да е? - попита Корсис.

Климент сви рамене.

- Където и да е, трябва да я намерим бързо! Преди убиецът и преди византийците!

Дукум и Корсис го изгледаха изненадано.

- Това е голямата задача, която е щяла да прослави Атанасий и да му даде постове и пари. Това е, заради което Фотий е пратил убийците си фанатици! Той знае за чашата и не иска да я намеря!

- Но защо? Едва ли патриархът на Византия ще иска чаша от череп, за да я използва за чуждоезични ритуали. Все пак Фотий е християнин.

Климент поклати глава.

- Помниш ли какво ни каза Баян за чашата? - попита той Корсис. - Че докато тя е в България, че докато притежаваме свещения череп на един от императорите им, Византия няма да може да ни победи. Затова Фотий иска чашата! За да няма пречка пред армиите им! Разбрал е, че се занимавам с убийствата!

Решил е, че ще стигна до изводите, до които стигнах, и ще тръгна да търся чашата. Затова е пратил да ме убият. За да не остане черепът на Никифор в наши ръце.

- Боже! Който и да си ти! - вдигна очи към небето Дукум. -Толкова ли е могъща тази чаша! Не мога да повярвам, че съдбата на две държави може да зависи от нечий стар череп. Независимо дали от него се пие вино или не!

- Могъща е! Според Баян няма по-могъщ източник на оренда от главата на един владетел. Колкото по-велик е той, толкова мощта, която може да се извлече, е по-голяма. А Никифор е стоял начело на най-голямата империя в света. За търсача на оренда чашата от черепа му трябва да е като да общуваш със самия Бог! Затова я търси толкова усилено. Затова не се спира пред нищо. Затова, ако намерим нея, ще намерим и него!

Дукум не изглеждаше убеден.

- Може и така да е, може и да не е така - обяви кавханът. -Ти ще разследваш цялата тази лудост и ще се опиташ да откриеш кой е убиецът, преди да е стигнал до хана. А аз, аз ще трябва да се справя със заговора на боилите.

Така срещата бе приключила. Климент обяви, че ще отиде в библиотеката, за да изучи подробно всичко от времето на Крум. Може би убиецът все пак бе пропуснал нещо, което писарят щеше да открие.

Докато вървяха към библиотеката, Корсис си спомни, че един от старите приятели на баща му, Исбул, разказвал, че е потомък на личния секретар на Крум - Теофан.

- Може би той ще може да ни каже нещо повече. Да ида ли да го намеря? - бе попитал младежът и Климент отнесено махна с ръка. В библиотеката, където трябваше търпение и спокойствие, Корсис щеше само да му пречи.

„Колко малко познавам историята ни“ - мислеше си Климент, докато четеше документите отпреди петдесет години. В стаята бе приятно прохладно. Наум, който най-после се бе върнал, бе донесъл кана превъзходно вино, преди да го остави да работи.

Макар да минаваше за учен човек, да бе посещавал Магнаурската школа и да бе прочел много книги и свитъци, Климент неочаквано проумя, че няма понятие за нещата, за които четеше.

„Всички знаят, че Крум е бил велик. Но защо? Какво толкова е направил, освен че е победил Никифор? Щеше ми се да бях прочел тези неща по-рано“ - мислеше си писарят, докато развиваше поредния документ.

Пергаментите бяха изписани на гръцки, имаше и няколко на латински, идващи чак от свещената Римска империя. Климент бе впечатлен. Крум си бе кореспондирал дори с Карл Велики.

Някои от документите бяха нечетливи, други - пълни с грешки, тук-там се срещаха надписи, които Климент не разчиташе добре, макар да знаеше, че са български руни. Въпреки пречките, без да бърза, той се потопи в това, което се бе случило в началото на века.

Крум наистина беше Велик.

И Страшен.

Историята беше дълга.

И объркана.

Климент с учудване установи, че произходът на великия хан не е много ясен. В документите от началото на неговото царуване никъде не се споменаваше ясно от кой род е, какво е правил, преди да се възкачи на престола, и дали има нещо общо с предишния хан Телериг.

Появата на Крум съвпадаше с възхода на Карл, краля на франките, и края на аварската империя. От това, което прочете, писарят остана с впечатлението, че Крум няма нищо общо с рода Дуло или поне с българската му част. Страшният хан изглеждаше повече като владетел на панонските българи в границите на аварския хаганат, отколкото като израснал в Плиска наследник на властта. След като Карл Велики бе разгромил аварите, обединил всички франкски племена и бе коронясан от папата в Рим на Коледа 800 година за новия владетел на възродената Римска империя, Крум бе довършил начинанието му, завземайки остатъците от всяващата някога страх номадска държава в центъра на Европа. Три години след Карл, през 803-та, Крум бе присъединил към България огромни площи от останките на аварския хаганат. Мирният договор, сключен между двамата владетели - Карл Велики и Крум Страшни, потвърждаваше териториалните придобивки, а за обща граница посочваше река Тимок.

Откъде точно бе дошъл Крум, писарят така и не можа да разбере със сигурност. В някой от най-старите документи го представяха като наследник на Кубер, един от Аспаруховите братя, заселил се в Панония и живял при аварите. В други, по-късни свитъци страшният хан бе обявен за наследник на Телериг от рода Дуло.

„Всъщност произходът му едва ли е толкова важен! - каза си писарят, докато си наливаше нова чаша. Виното наистина бе превъзходно. По-важно е какво е свършил, а не кой е бил баща му. И какво е направил с черепа на Никифор!“

Преди да стигне до прочутата битка, писарят набързо прегледа подвизите на Страшния. Крум като на шега на няколко пъти бе разбивал византийците, все едно не ставаше дума за най-великата империя в света, а за досадно племе варвари по границите.

Прочете за прочутото превземане на Сердика, заради което византийците толкова мразеха българина. Крум бе нападнал крепостта през Страстната седмица, на самия Великден. Никой нормален християнин не можеше да си представи, че на този свещен празник е възможно да се воюва.

Крум обаче можеше. Ханът бе превзел града почти без бой. След което бе пуснал по живо, по здраво войниците и стратезите да се върнат при Никифор в Константинопол.

Климент, поразен, отпи от чашата си. Крум не беше нито кървав, нито зловещ. Винаги бе предлагал преговори и мир, дори когато бе излизал победител. Същото не можеше да се каже за Никифор. Той бе наказал жестоко за загубите Сердика. За негова беда повечето от хората му, включително и инженерът на обсадни машини - арабинът Евматий, бяха отишли при врага му Крум. За да му помагат в битките и строежите. Нещо, което византийският император скоро щеше да изпита на собствената си глава.

По тази или друга причина Никифор бе решил да си отмъсти. Положението му в Константинопол никак не е било завидно, разбра Климент от донесенията на ханските шпиони в града. Сам седнал след преврат на мястото на императрица Ирина, Никифор непрекъснато бе ставал обект на заговори. Популярността му бързо бе спаднала, след като бившият финансов министър бе увеличил данъците, за да напълни хазната.

За да реши проблемите и да въздигне авторитета си Никифор бе решил, че е крайно време да се разправи с България. В света нямаше място за още една велика сила. През май 811 година, начело на седемдесетхилядна войска, Никифор бе нахлул в Тракия и много бързо бе превзел пограничната крепост Маркели. Крум предложил мир. Никифор отказал, разбил няколко отряда българи и без да спечели нито едно голямо сражение, влязъл в изоставената Плиска.

Крум отново бе предложил мир. Никифор пак бе отказал. Което се бе оказало най-голямата му грешка. На път към Константинопол, за да отпразнува там бляскавата си победа, в проходите на Стара планина войската на Никифор бе обградена и избита до крак!

Византия не познаваше такова поражение. Валент бе единственият предишен император, загинал на бойното поле край Одрин през 378 година в битка с вестготите. Следващият бе Никифор. В боя бе паднал убит не само императорът, но и наследникът му. Синът на Никифор - Ставракий, бе успял някак си да избяга, но лошо ранен в гърба, бе умрял два месеца по-късно. Безкрайни свитъци бяха изпълнени с имената на видни стратези, патриции и граждани, които бяха намерили края си във Върбишкия и Ришкия проход.

Писарят дълго рови, търсейки да разбере какво е станало всъщност с Никифор. Лично Крум го бе пронизал със златното си копие, след което бе отсякъл главата му и си бе направил чаша. Бе вдигал наздравици с нея по време на угощенията, които бе давал. С чашата и копието си Крум не се бе разделял дори за миг. Единственият, на когото ги бе поверявал, бе личният му писар Теофан.

Отначало Климент не обърна внимание на гърка, но с напредването на историята името на Теофан се срещаше все по-често. Или неизменно следваше Крум, или самият той бе изготвял голяма част от докладите до хана. Теофан бе останал до самия край със страшния български владетел, след което бе изчезнал.

Раздразнен, писарят се опита да разбере какво се е случило с едновремешния му колега, но започна да губи нишката и реши да кара поред.

След смъртта на Никифор от византийските войски не бе останало нищо. Нямаше кой да пази империята. Нямаше кой да спре българите. Пътят към Константинопол бе открит.

Крум триумфално бе слязъл от планините, триумфално бе превзел всички крепости, които бе срещнал по пътя си, триумфално бе покорил Тракия, Мизия, Мидия. Почти целия Балкански полуостров. Нищо не е могло да устои пред мощта му.

Бе се веселил, бе пил и пял преди всяка битка, бе вдигал наздравици с чашата от черепа на Никифор. И всеки път бе побеждавал.

„Дали това има нещо общо със силата, която чашата дава? С оренда, за която говореше Баян?“ - дивеше се Климент, четейки старите документи.

Михаил Ронгове, станал император след погрома на Никифор, се бе опитал да се противопостави на Страшния. Византийският император бе събрал остатъка от войските си, бе изтеглил всички части от Азия, бе мобилизирал всеки, който можел да носи оръжие, и бе тръгнал срещу българите. Битката щяла да е при Одрин. Писарят на хана, Теофан, с насмешка пишеше как византийците, няколко пъти повече от българската армия, изпаднали в паника, щом Крум излязъл срещу тях на високия си кон, и позорно побягнали. Ронгове бил свален, а на негово място се възкачил Лъв V, доскорошен военачалник.

Това не попречило на Крум да превземе и останалите крепости и през 812 година триумфално да стигне до вратите на Константинопол.

Там били изпаднали в ужас. Войската била разбита. Императорът се криел в двореца си. Нямало кой да защити града. Като капак на небето се явила двойна комета, която светела нощем над Константинопол като ясен знак, че Бог се е отдръпнал от Византия. По улиците на града хората плачели, някои сами си прерязвали гърлата, други чакали примирени зловещата участ, която им готвел Крум Страшния. Или Крум Дракона, както започнали да го наричат по това време.

Крум дошъл.

Хиляди конници с железни брони и дълги копия изпълнили полетата. Огромни огньове осветявали хилядите шатри около стените. Високи стенобитни машини чакали зловещо своя час.

Крум наистина бил дошъл.

Дошъл и предложил мир.

Мир!

Климент се изсмя и се плесна по бедрото. Това ли бе кървавият българин, за когото бе учил в Магнаурската школа?! Това ли беше Крум, изтребителят на мирните християни? Това ли беше Дракона, с когото майките плашеха непослушните си деца?

Ама и тия византийци си ги биваше!

Ханът бе принесъл жертва в морето, бе измил ритуално краката си, бе напръскал със солената морска вода войниците си, бе пил от чашата с черепа на Никифор, бе обикалял от Влахерните до Златната врата, показвайки своята мощ, и бе предложил съвсем приемливи условия. Размяна на пленниците, признаване на границите и плащане на данък. Както и да забие златното си копие във вратите на Константинопол.

Император Лъв изненадващо отказал. След което поканил Крум на преговори.

„Елате на брега с няколко души без оръжие и ние ще дойдем с лодка откъм морето невъоръжени, ще поговорим и ще изпълним всичко, което си поискал“, бе писал Лъв на Крум.

Това, което бе спестил, бе, че предварително е пратил в засада няколко елитни войници, които да убият българина с лъковете си, когато императорът си свали шапката.

На следващия ден Крум, кавханът му, синът му и верният Теофан бяха отишли невъоръжени на мястото на срещата. Още преди преговорите да започнат, знакът бил даден, войниците изскочили от засадата и атакували нищо не подозиращите български пратеници.

Византийците, гледащи срещата от стените на града, започнали да се радват и да викат щастливо „Кръстът победи!“, докато предателите обсипвали хана и невъоръжената му свита със стрели и копия.

Но кръстът не победил.

Кавханът бил съсечен, Теофан ранен в крака, но заедно с Крум успял да избяга от засадата.

След което Крум показал, че наистина може да бъде страшен.

Още същия ден българската войска опустошила и изпепелила околностите на Константинопол. Конницата стъпкала Златния рог, спуснала се покрай морето, разрушавайки и палейки всичко по пътя си: манастири, къщи, крепости - всичко било срутено, а населението поголовно избито. Императорската резиденция в Свети Мамант била изравнена със земята. Под личното ръководство на хана били изнесени древните статуи на мечка, лъв и дракон, с които Константинопол толкова се гордеел, и пратени в Плиска заедно с други произведения на изкуството.

Теофан бе съставил точен списък на всичко и на Климент му се зави свят, докато четеше за каруците със злато, бъчвите с вино, топовете плат, редките кожи и останалите съкровища, паднали в ръцете на българите.

В Плиска били пратени и 26 мраморни стълба, по един за всеки превзет град, и поставени в центъра на града. Одрин, Сяр, Димиотика, Месемврия, Ираклея, Родосто... Теофан педантично изброяваше всичко превзето и унищожено.

Гневът на Крум наистина бил страховит!

Климент потръпна и отново си доля от виното. Над 100 000 души са били избити за по-малко от седмица! Не че византийците не си го били търсили.

Теофан бе поръчал да докарат от Италия специална, 27-а мраморна колона, която да поставят в центъра на останалите на площада в Плиска. На нея трябвало да бъде изписано името на последния град, който ханът щял да покори - Константинопол.

Крум се бе върнал в Плиска за зимата и бе събрал огромна армия. Българи, печенези, авари, руси, дори викинги се бяха включили в предстоящия поход. Всички имали стари сметки за уреждане с Византия. И всички искали да награбят колкото може повече плячка. Защото нямало и капка съмнение - Константинопол бил обречен!

„Инженерът Евматий няма ден или нощ почивка и строи най-високите обсадни машини, които светът е виждал“ - бе написал гордо Теофан.

Никога дотогава подобна армия не бе тръгвала срещу Константинопол. И никога дотогава Византия не е била толкова слаба да й се противопостави.

Крум и пълководците му бяха вдигали наздравици с чашата от черепа на Никифор. Бяха пили, сигурни в предстоящия успех.

„Няма кой да ни спре по пътя за Константинопол!“ - бе писал Теофан. И изглеждал съвсем прав.

Но бе сгрешил.

На 13 април 814 година, седмица преди войските да тръгнат на път, в разцвета на силите си, велик, прославен, страшен и готов да отмъщава, Крум внезапно бе умрял.

Въпреки че знаеше в общи линии историята, Климент бе потресен. Този енергичен, здрав мъж, без никаква видима причина бе получил кръвотечение от устата, носа и ушите и бе умрял, падайки от златния престол в центъра на двореца си!

След това събитията се бяха развили мълниеносно. И все по-ужасно.

В Константинопол ликували! В Плиска плачели. Походът бил отменен. На престола се възкачил братът на Крум, Дукум. След два месеца и той бил мъртъв. Наследил го синът му Дицевк. Царувал 100 дни, преди да падне убит. Най-накрая на златния трон седнал Омуртаг. Синът на Страшния.

Омуртаг бе побързал да разглоби обсадните машини, да разпусне войските и да подпише 30-годишен мирен договор с Византия. След което бе започнал да строи. Да строи като луд. И да преследва християните. Да ги преследва и да ги избива с фанатична последователност. Първо били избити всички византийски стратези в българската войска, после били подгонени останалите. Започнало братоубийствено клане.

Климент се пресегна да допълни отново чашата си, но каната бе празна. С натежала глава писарят разрови останалите документи. Не откри нищо повече за чашата. Тя бе изчезнала безследно точно както и златното копие на хана. Изчезнал бе и Теофан, на когото единствено Крум ги бе поверявал.

Какво се бе случило?

Свитъците мълчаха.

След дълго търсене, Климент все пак попадна на нещо. Намери доклад, в който се съобщаваше, че издирваният за убийство Теофан е бил заловен в катакомбите под Плиска и предаден на съда.

Защо бяха търсили секретаря? В какво убийство го бяха обвинявали?

Главата на писаря натежа. Пред очите му се преплетоха бягащи в нощта войници, викове, огън и дрънчене на мечове. Размахващият златното си копие Крум, коли, натоварени със злато, сребро и статуи. Някъде горяха пожари, носеше се кикот, огромен череп с рога се хилеше пред лицето му.

Черна пелена се простря пред очите на Климент, главата му се отпусна на масата и той заспа непробудно.

17

Недосегаемия бавно огледа помещението. Всичко беше както трябва. В малката, издълбана в скалата стая нямаше много неща. Тук идваше, за да се пречисти и изпълни със сила, не за почивка и удоволствие. За това щеше да има много време. След като попълнеше колекцията си докрай. След като Борис умреше, а заедно с него си отидеше и Христос.

Червени пламъци, надигащи се от окачените факли, осветяваха стените. В ъглите бяха поставени каменни идоли без лица. Подът бе застлан с мечи кожи. Най-голямата от тях, с препарирана глава, бе поставена така, че очите й да гледат към малък олтар, подобен на обърнат наобратно череп. Пред него, поставени върху малки позлатени трупчета, бяха наредени пет чаши.

Недосегаемия бавно пристъпи, вдигна каната с вино, която държеше, и внимателно напълни всяка от чашите до ръба. Не разля нито капка, въпреки че бавно припяваше, без да откъсва поглед от олтара.

Бе тренирал добре.

След като напълни и последната чаша, мъжът се върна в дъното на помещението. Седна с кръстосани крака на пода и съсредоточи поглед в олтара пред себе си.

Постепенно звуците заглъхнаха, предметите се размиха и се стопиха в нищото, светът изчезна. Остана само свещеният олтар. Обърнатият наобратно череп ставаше все по-голям, приближавайки се все по-близо и по-близо до Недосегаемия, заплашвайки да го смачка. Когато стигна точно пред гърдите му, мъжът рязко вдигна ръце и в следващия миг вече бе вътре в олтара, с черепа, който се превърна в пълна с вино чаша, от която той жадно пиеше.

Кръв, вино и сила се вливаха в него, отначало само през гърлото му, след това тялото му се разтвори, крайниците му изчезнаха, главата му се стопи и самият той стана кръв, вино и сила.

Усещането беше прекрасно.

Лек като нощния бриз, Недосегаемия се рееше в небето, виждайки под себе си първите светлини на Плиска, полетата около нея, скритите в гората зад хълмовете войски на боилите.

Мина като студен повей над дърветата, издигна се отново над облаците и накрая, там някъде високо между звездите, достигна до Бога, който го изпълни с истинската си сила и мощ...

Факлите бавно догаряха, когато мъжът отвори очи. Чашите пред олтара бяха празни, макар да не помнеше кога ги е изпил.

Недосегаемия бавно стана, усещайки как във вените му тече не кръв, а сила, истинска оренда, едва сдържаща да не избие през кожата му.

Мъжът разкърши рамене и застана на ръба на скалата. Макар да бе станало тъмно, различаваше всяко стръкче трева в долината, усещаше поклащането на всяко листо.

Беше силен!

По-силен от всеки друг!

И това бе само началото!

Щом се сдобиеше с чаша от главата на Борис и намереше чашата от черепа на Никифор, никой нямаше да може да застане между него и безсмъртието!

Между него и истинската сила и могъщество!

Щеше да властва над всичко, което поиска.

Щеше да е Бог!

Недосегаемия се усмихна и леко се отпусна на твърдата скала. Колко жалки бяха Иратаис и боилите му в желанието си да свалят Борис. За какво се бореха те? За малко повече власт? За злато? За какво?

Недосегаемия се изсмя презрително и звукът мощно отекна в нощта.

Нищо нямаше да постигнат без неговата помощ. Дукум вече бе разкрил кроежите им и лесно щеше да ги спре. Но той, той искаше те да победят. Да спечелят битката, да върнат Тангра и да му дадат главата на хана. Затова щеше да им помогне. Ако не беше той, ако не беше неговата сила да ги тласка в правилната посока, тези жалки подобия на човеци отдавна щяха да са се отказали и да скимтят като бити кучета в краката на хана, предавайки Бога на дедите си.

Иратаис, който толкова се гордееше, че произхожда от рода Вокил, Иратаис, който искаше, но не смееше да стане хан, отдавна щеше да се е покръстил и страхливо да срича псалми в някоя новопостроена църква заедно с останалите.

Ако не беше той - Недосегаемия!

Той ги поведе по пътя на бунта! Той им даваше сили и смелост, когато те, разтреперани като малки деца, пресмятаха дали ще съумеят да съберат повече войски от Борис. Той подклаждаше злобата, омразата и алчността у Иратаис и го тласкаше към трона. Той открадна паролите от покоите на Борис и им ги предаде тайно.

Ех, ако ханът бе тогава в спалнята си, щеше веднъж завинаги да приключи с него и останалите от съвета. Но късметът го бе изоставил онази нощ.

Не намери нито Борис, нито чашата.

Недосегаемия ядосано удари с юмрук по твърдата скала.

Нищо! Този провал го правеше още по-силен!

Щеше да използва Иратаис и последователите му.

Не за Тангра копнееха те! Не за старите богове се застъпваха презрените боили. Не можеха да простят на хана, че не им отдава почит, не се вслушва достатъчно в съветите им и не се оставя да го контролират. Искаха повече власт и титли! Власт и пари. Искаха да командват, а не да бъдат командвани.

Както повечето смъртни.

Недосегаемия стана, протегна се, погледна към изгряващата луна и леко скочи в пропастта пред себе си.

Той беше Бог!

* * *

Климент отчаяно погледна хоризонта и отпусна юздите на коня. До него Корсис не спираше да бърбори, но писарят не му обръщаше внимание. Главата го болеше, друсането на коня разтърсваше скованото му тяло, повдигаше му се.

Виното на Наум се бе оказало сладко, но коварно.

Късно предишната вечер Климент бе събуден от виковете на Корсис, който го раздрусваше за раменете. Младежът се бе уплашил, че господарят му не се прибира, и бе тръгнал да го търси.

Макар и трогнат от тази привързаност, писарят би предпочел да остане да спи на масата в библиотеката. Вместо това му се наложи да се прибере до вкъщи, като по пътя слушаше възбудения Корсис.

Той все пак бе намерил един от родствениците на Теофан, Исбул, който се оказа, че живее в малко имение близо до града.

Колкото и да се напрягаше, писарят не успя да схване как точно помощникът му е издирил Исбул и накрая с благодарност се гмурна под меките завивки, обещавайки, че още рано на другата сутрин двамата ще посетят потомъка на Крумовия секретар.

Затова сега се тресеше на омразния кон, опитваше се да диша колкото се може по-дълбоко и да събере мислите си. Всичко го болеше, а за капак имаше чувството и че някой ги наблюдава.

Климент на няколко пъти спира и оглежда хоризонта, зад и пред себе си, но освен две-три самотни врани не видя нищо обезпокояващо. Въпреки това усещането, че някой върви след тях и се крие, не напусна писаря.

„Всичко е заради проклетия махмурлук!“ - ядно си помисли Климент и се зарече никога повече да не пие.

Скоро навлязоха в полето извън града и свежият вятър започна приятно да продухва замаяната му глава. Високите треви около Плиска се полюшваха под издигащото се слънце, но все още бе прохладно и приятно.

Минаха покрай малки стопанства, крави и коне пасяха в полето. Каруци с впрегнати волове вдигаха шум с обкованите си с желязо колела. На изток в полето се виждаха гробниците на хановете с побитите камъни, огрени от сутрешното слънце. Климент спря за миг да ги погледа, но след това вдигна рамене и продължи нататък. Винаги бе изпитвал страх от тези гробници с високите, прости камъни около тях, които му приличаха на среднощни духове. Знаеше, че някои хора им се възхищават, други ги изучават, трети се опитват да разкрият дали в девташларите - така се наричаха каменните плочи, няма скрита тайна.

„Това са си обикновени гробове, нищо повече“ - каза си писарят и вдигна поглед над полето.

В далечината се издигаше каменното плато и Климент си спомни какво му бе разказал Баян за Мадарския конник. Дали бе тук от прастари времена? Или бе дело на българите?

Писарят въздъхна.

Още една загадка.

За щастие, не му се налагаше да я разрешава.

Минаха през последния караул и пуснаха конете в галоп. Пътят се разшири, полята покрай тях също. Изкачиха няколко малки хълма и накрая навлязоха в рядка букова гора.

Климент спря коня си до един поток и слезе. Наплиска лицето си със студена вода и приседна на обрасъл с мъх камък. Мислите му се избистриха, дърдоренето на Корсис придоби някакъв смисъл и писарят изведнъж се почувства готов да тръгне по новата следа. Бе научил толкова много нови неща! Трябваше да се възползва от тях.

- И тогава той решил повече да не живее в Плиска, продал всичко, което било останало от баща му, и се преместил...

- Чакай, чакай - вдигна ръка Климент. - За кого говориш?

Корсис го погледна неразбиращо.

- За Исбул. Мислех, че преди да пристигнем, искате да знаете колкото се може повече за него.

- Разбира се, че искам! Но ще се наложи да ми повториш всичко отначало, за да съм сигурен, че не съм изпуснал нещо.

Корсис скръсти ръце и го изгледа подозрително.

- Не чухте нищо от това, което казах досега, нали?

Климент примирително вдигна рамене.

- Чух някои неща. Но това вино... Извинявай, главата ми започва да се прояснява едва сега.

- Е, няма значение. И без това имам опит с пияниците - младежът изгледа отчаяния писар и се разсмя. - И на мен ми се е случвало да имам тежки сутрини.

Климент въздъхна и с мъка се качи на коня.

- Ако ми повториш всичко отначало, този път ще те слушам внимателно - обеща той. - Даже ще направим нещо друго. Първо ще ти кажа аз какво открих. Теофан май ще се окаже много по-важен, отколкото предполагах.

Очите на младежа блеснаха.

- Наистина ли?

Писарят кимна и докато излизаха от гората, набързо разказа на Корсис за клането на византийците и смъртта на Никифор, за златното копие на хана, предателството пред вратите на Константинопол, задигнатите статуи от императорската резиденция и внезапната смърт на Крум, брат му, племенника му и последвалите гонения на християните.

- Византийците са го убили, нали? - не се стърпя Корсис. - След което Омуртаг е решил, че всички християни са византийски шпиони.

Климент кимна.

- Вероятно са го отровили. Не виждам друг начин. Това обяснява защо Дукум и Дицевк са избили всички византийци, минали на наша страна. Знаели са, че някой от тях е предател! Затова и двамата са били убити толкова бързо. Явно шпионите на Константинопол са се оказали по-добри от очакваното. Обяснява и договора на Омуртаг с империята и поголовната сеч на християните. Те са убили баща му и той си е отмъстил. Безмилостно!

- Ще ми се да мога и аз да направя същото! - войнствено каза Корсис и здраво стисна дръжката на меча си.

- Сега имаме по-важна работа! Трябва да открием какво се е случило с копието на хана и статуите на мечката, лъва и дракона. Теофан няколко пъти пише за тях, явно са били важни. Може би те ще ни заведат до чашата.

- Сещам се за една статуя на мечка. Бронзова, точно като тази, за която казвате, че са я взели от резиденцията на императора. Стои в ниша над един фонтан близо до западните стени на Вътрешния град.

- Ще я проверим, като се върнем - кимна Климент. - Кажи ми сега какво разбра за наследниците на Теофан.

Корсис бе свършил добра работа. След като не бе намерил приятеля на баща си, бе обиколил кръчмите, където двамата бяха пили, и най-накрая бе разбрал, че Исбул се е изселил от Плиска. Наследникът на Теофан решил да се занимава със земеделие и купил една от малките ферми близо до града. Заради сприхавия си характер и нежеланието да се среща често с хора, Исбул избрал по-далечно и забутано място, където никой да не го притеснява.

- Той и родът му минават за предатели. Никой не знае какво точно са направили, но над името му тежи стара ненавист.

- Теофан е бил преследван, заловен и осъден на смърт - спомни си какво бе намерил в пергаментите Климент. - Вероятно са го обвинили за смъртта на Крум.

- Ами ако е бил виновен наистина?

Писарят се сепна. Не бе мислил за тази възможност. Но Теофан бе грък, избягал византиец, християнин и колкото и верен и близък да е бил на хана, кой знае какво всъщност се бе случило. Ако Крум наистина бе отровен от византийски шпионин, както подозираше писарят, най-логично бе първият заподозрян да бъде търсен в най-близкото обкръжение на хана.

Като личен секретар на Страшния, Теофан бе имал отлична възможност да му даде отрова.

- Исбул срещнал няколко души, които още не били забравили от какъв род произлиза. Подхвърляли му обиди и го заплашвали -каза Корсис. - Явно затова е предпочел да напусне Плиска и да се скрие в равнината.

- Така е. Но скоро ще можем и сами да го попитаме.

Половин час след като бяха излезли от столицата стигнаха до малка, уютна долчинка. Слънцето огряваше белите стени на ниска каменна къща, оградена с дебела дървена ограда. В полето около къщата се разхождаха стада овце и крави, табун коне излизаше през портата, която бързо се затвори зад тях. Макар да не биеха на очи, Климент преброи 12 отлично въоръжени пазачи, които зорко охраняваха фермата и имуществото й.

Исбул се бе уредил повече от добре, но явно и тук не бе избягал от страховете си.

Климент и Корсис оставиха конете си пред портата и дълго блъскаха по вратата, преди да им отворят.

Дребен, набит мъж с шарещи очи открехна едното крило на вратата и ги попита какво искат.

- Търсим Исбул, собственика на тази къща - обяви писарят.

- За какво ви е? Той не приема посетители - обяви мъжът и се опита да затвори вратата. Корсис се пресегна и сложи крак, за да му попречи.

- Какво искате? Да извикам войниците си, за да ви набият, преди да ви изгонят? - попита дребният мъж и бръкна под робата си.

- Не сме тук, за да създаваме неприятности, Исбул - каза Климент и натисна вратата. - Аз съм Климент - главен писар на хана, а това е помощникът ми Корсис. Познавате баща му - миника Вардан. Идваме по заповед на кавхана Дукум.

Мъжът ги изгледа подозрително.

- Можете ли да го докажете?

Писарят вдигна пръстена с печата на кавхана.

Мъжът го огледа внимателно и попита:

- Защо решихте, че аз съм Исбул?

Климент се засмя.

- Никой уважаващ себе си телохранител нямаше да ни отвори вратата без оръжие. Или сам. Виждам, че добре ви пазят, но трябва да сте по-предпазлив.

- Само така си мислите! И двамата сте под прицела на стрелците ми. Просто обичам да разрешавам лично проблемите си - отговори мъжът и показа двама, криещи се в храстите зад него войници с изопнати и готови за стрелба лъкове.

Исбул поклати глава, отвори широко вратата и ги поведе през двора.

Настани ги на тясна, боядисана в бяло дървена маса под една от пазещите сянка лозници. Махна с ръка на един от телохранителите си и му нареди да донесе вода, плодове и сирене.

Исбул бе нисък, но жилест и мускулест. Бе напълно оплешивял, но носеше тънки мустаци и брадичка под късия си топчест нос. Домакинът се движеше бързо и леко, бе облечен в стар, но качествен халат, наметнат над чиста ленена риза. В колана му бяха затъкнати нож и широка кама, масивен сребърен пръстен бе единственото му украшение.

„От какво ли се страхува? - зачуди се Климент. - В тази долина може да стане по-лесно мишена на нападение, отколкото в града. Разбойници колкото щеш! А имението му изглежда богато“.

Разговорът се завъртя около фермата, която наследникът на Теофан явно управляваше с вещина. Исбул подробно им разказа колко печели от стадата и нивите си, как съхранява зърното и за намерението си да отглежда собствени лозя. Голямата му страст бяха пчелите и двамата му посетители трябваше дълго да слушат обясненията му за това как е най-добре да се гледат пчелите и кой мед как се получава.

- Понякога премествам кошерите в розови или други градини. Като ги отворя, пчелите събират прашец от розите и медът придобива вкуса им. Имам различни видове, ще ви дам да опитате - обеща им Исбул.

Въпреки многото си приказки домакинът изглеждаше притеснен. Разказа им за няколкото нападения, които бяха отбили, и за това как става все по-трудно да опази имуществото си.

- Налага ми се да наемам все повече войници. А заплатите им никак не са малки. Но не мога да си позволя да остана без защита. Ханът не прави нищо, за да ни осигури безопасност. А Плиска се изхранва от такива стопанства като моето! - сърдито изгледа писаря Исбул. - Кажете това на Дукум - тросна се той. Кавханът трябва да знае какво се случва и да помогне.

- Ще кажа, обещавам! - вдигна ръка Климент, все едно се кълне. - Но не е ли по-безопасно да стоите в града, а тук да назначите някой, който да се грижи за интересите ви?

- Нямам доверие на никого! - сърдито изграчи Исбул. - А и не обичам да стоя в Плиска!

- Или вас не ви обичат там? - внимателно попита писарят и продължи, без да даде време на събеседника си да избухне. - Знам, че сте потомък на писаря на Крум - Теофан. Че той е бил обвинен за смъртта на хана, заловен и екзекутиран. Но предполагам, че обвинението е било несправедливо!

- Несправедливо ли?! - като бик вдигна глава Исбул. - Теофан и цялата му фамилия са били преследвани и гонени като животни! Трябвало е да се крият, за да се спасят.

- Знам! - помирително вдигна ръка писарят. - Знам, че се е криел в катакомбите под Плиска, преди да го хванат.

- Всъщност не са го убили! - неочаквано ясно обяви Исбул.

- Вие какъв му се падате? - попита Корсис.

- Внук - кисело отговори домакинът. - Внук, който през годините е трябвало да се бори с несправедливите обвинения срещу дядо му.

- Разбирам... - започна Климент.

- Разбирате?! Само така си мислите! - Исбул стана и развълнувано започна да се разхожда около масата. - Как може да разберете човешката злоба? И че трябва да се оправдаваш винаги когато разберат от кой род си. Да усещаш омразата в погледите и шушукането зад гърба ти. Да трябва непрекъснато да се пазиш, да внимаваш с кого говориш, къде ходиш и да очакваш от всяка сянка да изскочи някой, който е готов да ти пререже гърлото. Наистина ли можете да разберете всичко това?

- Но защо? Какво всъщност е станало?

- Това, че най-верният, най-любимият човек на хана, този, който го е спасил пред стените на Константинопол, е обявен за негов убиец. - Исбул седна на масата и нервно започна да върти пръстена си. - Не знам какво ви е известно от историята. Теофан е бил наполовина византиец, наполовина българин. След свалянето на императрица Ирина, в чиято свита бил, избягал в България, за да не бъде убит като другите й близки. Бил е млад, но това нямало значение. Дошъл в България да търси семейството на майка си, но не го намерил. Щял да умре от глад, когато внезапно получил покана да стане писар. Бил един от малкото грамотни, а и знаел доста от тайните на Константинопол. Бил стриктен, честен и открит, точно изпълнявал поставените му задачи и бързо станал личен секретар на великия хан. Съпровождал го във всичките му походи. Двамата били заедно във Върбишкия проход, където бил посечен Никифор. Двамата били заедно и пред стените на Константинопол по време на предателската засада и си помогнали един на друг да избягат. Теофан е този, който е описал походите на хана. - Климент кимна. - Теофан е този, който е надзиравал работата на инженерите и е следял за въоръжението на войската. Заедно с Крум и брат му са планирали последното нападение над Византия. Той не е предател и убиец, а верен приятел и другар! - разпалено обяви Исбул.

- Преди Крум да бъде убит!

- Да, преди Крум да бъде убит! Отровен е, за това няма спор - домакинът им се бе втренчил в ръцете си. - Но преди това е направил дядо ми багаин, боил и свой храненик. Издигнал го е във Великия съвет.

- Предал ли го е Теофан? - направо попита Климент.

Исбул се облегна назад и само поклати глава. В очите му проблеснаха сълзи.

- Не! Не го е предал. До последния момент се е опитвал да разбере има ли заговор и да го осуети. След което се е уплашил, че ще убият и него. „Вярното куче на Крум“, така са го наричали.

- След като се е разбрало, че в дъното на заговора стоят византийците, преминали на наша страна, е било логично той да бъде първият заподозрян - каза Климент. - Още повече че е изчезнал. Не е трябвало да се крие. Какво е станало след това?

- Не е трябвало да се крие, да - съгласи се меланхолично Исбул. - Често съм си мислил какво ли би станало, ако не беше избягал... Ако беше останал... Все едно. Дядо ми бил обявен за предател заедно с другите византийци в Плиска. Всички, без значение дали били стратези, инженери или заемали други важни длъжности, били избити. Един от тях, виждайки, че не може да избяга, убил брата на Крум - Дукум, в собствената му спалня. След това отровили и Дицевк.

- Не съм чел за това - каза Климент.

- Няма и да прочетеш. Такива неща не се записват. Но всичко е истина. Разказва се в семейството ми от 50 години насам - отговори Исбул. - Теофан избягал, скрил се в катакомбите под Плиска, които познавал добре, но накрая бил заловен. Малко след това бил убит Дицевк и в създалата се суматоха той успял да избяга. Стигнал до Константинопол, където живял под чуждо име. Имал двама синове - Умор и Савин. Умор бил по-големият. Скарал се с баща си, защото приел служба в двореца на императора. Останал да живее във Византия. Нямам представа какво е станало с него. Савин, баща ми, се върнал и се опитал да започне всичко отначало. Успял, докато не се разбрало чий син е...

- Съжалявам - Климент сложи ръка на рамото на домакина си. - Но ние търсим нещо останало от Теофан. Свитък, карта, каквото и да е?

- Защо? За да го изкарате отново предател ли? - тръсна глава Исбул.

- Не. В Плиска стават убийства. Странни убийства. Някой убива все по-високопоставени мъже и им реже главите. Предполагаме, че убиецът търси чашата от главата на Никифор. И искам да я намеря преди него. Сам казахте, че Теофан е бил там, когато са посекли византийския император. Сигурно е пил от черепа му. Съгласен съм с вас, че дядо ви е бил най-близкият човек на хана. Какво е станало след това с чашата? Имате ли представа?

Исбул дълго мълча.

- Никой не знае какво е станало с чашата! - отговори накрая той. - Тя е била свещена и свързана с пророчество, че докато е в България, ще останем непобедими. - Климент кимна. - Питал съм баща ми за нея. Той твърдеше, че е прокълната и всички, които са се докосвали до нея, са умирали от насилствена смърт. Мислил съм дали е така. Дядо ми със сигурност е останал жив. Сигурно е имало и други. Така че чашата едва ли е опасна.

- Нищо повече ли не е казвал баща ви за нея? Нищо ли не е останало от дядо ви, което да ни бъде от полза? Той е бил учен човек, може би е записал някъде нещо - настоя Климент.

Домакинът поклати глава.

- Не. Баща ми никога не е говорил за чашата. От дядо ми не е останало нищо. Единственото му наследство е този пръстен. -Исбул свали сребърното бижу от пръста си и го постави на масата. - Преди да умре, го дал на баща ми и му казал да го пази. Той пък го предаде на мен.

- Какво му е специалното? - попита Корсис и вдигна пръстена срещу слънцето. Вместо камък или друго украшение отгоре бяха нарисувани четири, свързани на кръст, символа.

- Нямам представа. Едва ли е нещо важно.

- Да не е личният печат на Теофан? - попита писарят, докато прерисуваше знаците.

- Не. Знакът на дядо ми е бил глава на сова. Символите на пръстена не са значели никога нищо за мен.

Всички замълчаха отново.

- В полето се чувствам по-защитен, отколкото в града - внезапно каза Исбул. - Тук поне можеш да видиш отдалеч нападателите си и ти е ясно защо идват: да те убият и окрадат. Лесно е да различиш враговете от приятелите. В Плиска трябва да внимавам на всяка крачка. Не зная какво ще има зад следващия завой на улицата. Трябва да съм постоянно нащрек, да се преструвам и да внимавам какво говоря. В столицата и зад най-широката усмивка може да се крие злодей.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Освен това тук мога спокойно да се занимавам с някои странични неща, които ме интересуват. Пчелите са част от тях. Изучавам и камъните девташлари - войнствено обяви домакинът.

- Камъните на ханските гробници ли? - възбудено попита Корсис. - Видяхме ги на идване!

- Точно така, камъните около ханските гробници - потвърди Исбул. Знаете ли, че някои от тях са високи над два метра?

- Нямах представа. Никога не съм ги разглеждал отблизо -каза Климент. - Но ми се видяха внушителни.

- Такива са! Тайната им се пази от векове. Никой не знае откъде са се появили първите. Едно от поверията гласи, че с тях са били положени основите на Плиска. Донесли са ги на гръб джидове.

- Джидове? - Корсис се огледа объркано.

- Не хора, а великани - обясни Климент. - Чувал съм тази легенда. Как исполините донесли камъните, с които е построена столицата, и как само исполини щели да я съборят.

- Според някои великаните всъщност са били жени, не мъже!

Климент отегчено махна с ръка.

- За какво им е трябвало да носят тия груби скали?

- Девташларите не са груби и недодялани както изглеждат - не се съгласи с него Исбул. - Малцина знаят, че долната им част, тази, която е под земята, е фино шлифована и изпъстрена с надписи и знаци, които крият голяма мощ! Девташларите са винаги в квадрат, много рядко в правоъгълници. Камъните са подредени на една линия, разстоянието между тях е еднакво - Исбул бе започнал да се увлича.

- За какво всъщност служат? - попита Корсис, а Климент въздъхна. Нямаха време да слушат лекции за ханските гробове.

- Това са слуги - заяви домакинът и се усмихна за първи път, откакто бяха дошли гостите му. - Слуги, които трябва да служат на господаря си в отвъдното. Трябва да са убити лично от този, чиято е гробницата. Колкото по-високопоставени са, толкова по-добре!

- Защо? - Корсис се наведе напред през масата.

- Защото всеки убит води със себе си своите слуги! Ако убиеш чигат, всичките му жертви стават твои в отвъдното, ако убиеш пълководец, получаваш още повече.

- Ако убиеш император, слугите ти няма да имат чет - замислено каза писарят.

- Точно така! Има кой да се грижи за Крум на небето - съгласи се Исбул. - Но като заговорихме, неговата гробница е най-странна от всички останали.

- Как така? - писарят продължаваше да се взира в знаците от пръстена, опитвайки се да разбере какво сочат. - Различава ли се от останалите?

- Сигурно знаете, че освен велик пълководец ханът е бил и върховен колобар - Климент и Корсис се спогледаха. - Занимавал се е с магии. Неслучайно е направил чаша от черепа на Никифор. Знаел е много добре какво и защо го прави.

- Накъде биете? - приказките на Исбул внезапно разбудиха интереса на писаря.

Домакинът се усмихна, стана и се върна с парче пергамент.

- Тук съм направил карта на девташларите. Под всяка е изписано името на хана, чийто е гробът. Нещо прави ли ви впечатление?

Климент и Корсис се надвесиха над пергамента.

- Гробницата на Крум е точно в средата! - пръв съобрази младежът.

- И не само това - доволно се облегна на стола си Исбул, - единствено неговата е на хълм. Само оттам се вижда Плиска. Камъните са по седем във всяка редица, а ъглите на квадрата са разположени точно към четирите посоки на света!

- Какво значи това? - попита писарят.

- Още не знам! Но ще разбера - зарече се домакинът. - Но това не е всичко. Единствено пред девташларите на Крум има поставен още един, извън цялата композиция. Гледа право на изток и представлява висок каменен трон. Никой не знае защо е там и каква е ролята му.

Известно време всички мълчаха. Климент продължаваше да се взира в прерисуваните знаци от пръстена.

- Мога да разчета два от тях - каза накрая той. - Това може би означава небе или слънце, това със сигурност е знакът на Юпитер. Но каква е връзката? И какво сочат останалите?

Небе                                Юпитер[11]

- Че Юпитер се намира в небето - предположи Корсис и се изчерви. - Глупаво е. Ясно е, че Юпитер е в небето, няма къде другаде да е.

Климент кимна.

- А останалите символи?

- Не знам - каза Исбул. - Но ако това ще ви помогне, преди няколко дни идва още един човек, който се интересуваше от дядо ми. Много внимателен човек. Донесе ми бутилка вино и прясна риба - домакинът се усмихна. - Тук не се намира често риба. Той също си преписа символите от пръстена и се опита да ги разчете, но не успя.

- Друг човек ли? Как изглеждаше? - Климент усети, че по гърба му минават тръпки.

- Много мил и приятен човек - повтори домакинът. - Разговорлив такъв. Похвали дядо ми, мен и фермата. Рядко получавам похвали!

- Как изглеждаше?! - Климент се пресегна и стисна ръката на домакина си.

- Ей, по-внимателно! - изскубна се от хватката му Исбул, а войниците наоколо се раздвижиха. - Мъж като мъж. Нито висок, нито нисък. Отначало ми се видя смътно познат, но не се сещам да съм го срещал някога преди. Сега, като се замисля, чертите му ми се губят. Странно, нали?

Климент и Корсис се спогледаха.

- Ще дам нов меч, щит, шлем и кон на всеки, който ми опише как е изглеждал посетителят на господаря ви - обяви пред телохранителите на Исбул писарят.

Въпреки желанието си никой не можа да каже как точно е изглеждал мъжът.

18

- По дяволите! По дяволите! По дяволите! Климент рядко ругаеше, но сега не можеше да си намери място от яд. - Как така никой не може да си спомни как изглежда този човек!

- Бил е убиецът, нали? - попита Корсис.

- Разбира се, че е бил убиецът! Кой друг би разпитвал за Теофан след толкова години - сопна му се писарят. - Това, което казват, е невъзможно! Тези хора ни лъжат!

- Всички до един ли? - смутено попита Корсис, като изравни коня с този на писаря.

- Всички до един! Наговорили са се да прикриват убиеца!

- Но защо?

- Откъде да знам!? Наговорили са се с него да не го издават. Заплашил ги е. Или им е обещал злато. Не! Не е това! Исбул има връзка с убийствата! - писарят спря коня си. - За човек, който развъжда крави и коне, знае много за девташлари, загадки и мистерии! Наследник е на Теофан. Знае за черепа и силата му. Върнал се е от Константинопол, за да я търси. Затова се е настанил в имението си, за да може да проучва на спокойствие това, което му е необходимо!

- Защо тогава въобще ни разказа всички тези неща? Можеше просто да ни изгони.

Климент ядно тръсна глава, но не отговори. В думите на младежа имаше логика.

- Може наистина да не са запомнили как изглежда посетителят - продължи Корсис. - Ако пие от черепите и е овладял оренда... Кой знае какви магии може да прави.

- Само не ми казвай, че вярваш в това - тросна се Климент. - Някой, който пие от чаши черепи, сдобива се с магически сили и после никой не може да запомни лицето му...

- Крум го е правил, нали? - въпросът на Корсис увисна във въздуха. - Казват, че е върколак! Хората ги е страх да го погледнат в очите и затова не запомнят как изглежда. Чувал съм такива истории.

- Стига! - кресна Климент и младежът се сви на седлото. Не мога да повярвам в това! В черепи, мистични сили, магьосници, сега и върколаци. Това са глупости и точка по въпроса! Ясно ли е!

Корсис само кимна.

Вбесен до крайна степен, Климент заби пети в корема на коня си и препусна напред.

Хълмовете прелитаха покрай него, сухата трева хрущеше под копитата на коня, но той продължаваше да го удря и удря, сякаш искаше да излее гнева си в бързото препускане.

Внезапно конят стъпи в дупка, залитна и писарят с мъка се задържа на седлото. Увисна от дясната страна на животното, панически дърпайки юздите, знаейки, че ако падне, най-вероятно ще си счупи врата. Зад себе си чу виковете на Корсис, но не им обърна внимание. Всичките му усилия бяха насочени да успокои коня, който постепенно започна да забавя ход и накрая спря.

Изтощен до краен предел, Климент пусна юздите и се строполи на земята. Над него небето се въртеше, земята под него се тресеше, но от лошото му настроение и яда не бе останало нищо.

Дишайки тежко и на пресекулки, писарят се надигна и седна в мига, в който Корсис пристигна при него и скочи в движение от коня си.

- Добре ли сте, господарю? - притеснено попита младежът. -Уплаших се да не се пребиете!

- Добре съм, Корсис, благодаря - отговори Климент и погледна момчето. - Извинявай за преди малко... Не трябваше да ти викам! Ти не си виновен за това, че не мога да намеря път в загадката. Не трябваше да си го изкарвам на теб!

- Няма нищо! - с крива усмивка каза Корсис. - Нали затова са приятелите! Да се подкрепят в трудни моменти!

- Така е! Нека бъдем приятели! - Климент протегна ръка на неочаквано открития си приятел, който я пое, стисна я силно и го вдигна от земята. - Все пак разбрахме доста неща. Явно пръстенът на Теофан е свързан с чашата, щом убиецът го е търсил.

- Ще успеете ли да разберете какво значат символите?

- Ще се опитам - вдигна рамене Климент. - Първата ти работа, като се върнем в Плиска, е да занесеш преписи от тях на Наум в библиотеката и на Баян в храма на Тангра. Те би трябвало да знаят как да разчетат тези руни. Но се съмнявам, че дори и тогава ще разберем за какво точно става дума.

- Защо?

- Теофан не е бил глупав. Явно в символите на пръстена има закодирана някаква информация. Но трябва да знаем към какво да я отнесем, за да можем да разрешим загадката. - Климент хвана юздата на коня си и двамата с Корсис бавно тръгнаха през полето. - Пръстенът едва ли казва къде точно е чашата. По-скоро е насока, в която да се търси.

- Следа? - попита Корсис.

- Именно! Нещо, което да ни насочи накъде да продължим. Да ни посочи пътя. Но ако не знаем какво е имал предвид Теофан като цяло, дори и да разчетем символите, едва ли ще ни бъдат от полза. Трябва да помисля - писарят спря и седна на объл, огрян от слънцето камък. - Да помисля и да реша в каква посока да търсим. Ако искаш, прибирай се в Плиска. Аз ще поостана. Свежият въздух и тишината ми действат добре.

- И аз ще остана - отговори Корсис, взе поводите на конете и ги затисна под един камък. - Ще се разходя наоколо, ще направя няколко упражнения - младежът се отдалечи. - Но не сте прав за оренда - каза той, обръщайки се към Климент през рамо. - Тя наистина съществува и може да бъде използвана.

Климент само кимна и не каза нищо. Не искаше да разочарова помощника си, но не можеше да повярва в легендите за мистичната сила.

Няколко часа писарят седя безмълвен на камъка, оставил слънцето да напича лицето му. Встрани от него, гол до кръста и с меч в ръка, Корсис тренираше различни видове техники. След всяка от тях избърсваше острието с малко ленено парцалче и продължаваше да тренира.

Писарят се опита да събере мислите си. Имаше толкова много неща, които трябваше да се обмислят и подредят в ред, в последователност, за да успее да извлече от тях някакъв смисъл. Вече бе наясно с някои неща. Убиецът вярваше в култ, според който, ако пиеш от чаша, направена от черепа на врага ти, в теб се прелива неговата сила, оренда, и ти ставаш по-могъщ. Престъпникът действаше по предварително подготвен план. Жертвите му бяха във възходящ ред, в зависимост от ранга, който заемаха. Скитник, войник, миник, майстор на меча, велик боил, византийски логотет. Ако следваше логиката на убиеца, следващите две жертви трябваше да са още по-високопоставени. Като се има предвид, че последната, седмата чаша, към която лудият се стремеше, бе от черепа на Никифор, само ханът се вписваше в цялата схема. Той щеше да бъде шестата жертва, нямаше никакво съмнение в това.

„Дано Дукум е взел думите ми насериозно!“ - мрачно си помисли Климент и размаха ръце да прогони досадните насекоми, които бръмчаха около него.

Убиецът искаше главата на хана. Да убие Борис, бе начинание почти невъзможно. Но съвсем доскоро всички бяха мислили, че е невъзможно ханът да се покръсти, а то се бе случило. Ако убиецът удареше в двореца, Дукум бе този, който трябваше да се справи с опасността. Климент трябваше да се съсредоточи върху седмата чаша, върху черепа на Никифор, който явно бе най-важен в цялата история. Ако разгадаеше загадката преди убиеца и намереше чашата пръв, след това само трябваше да го примами към нея и да го залови.

Климент поклати глава. Не трябваше да забравя и византийците, които също се бяха впуснали на лов за зловещата реликва. Християнин или не, Фотий явно вярваше в легендата за защитната сила на чашата и искаше да се подсигури по всички фронтове.

„Което значи, че патриархът очаква съвсем скоро да има война и не иска да рискува по никакъв начин“ - смутено си помисли писарят.

Можеше ли да разреши загадката преди убиеца и Фотий? Климент се замисли. Какво ли бяха открили Атанасий и Григорас? Какво ли бяха докладвали в Константинопол, та са били толкова сигурни, че скоро ще намерят чашата?

Не трябваше да мисли за това. Не трябваше да се притеснява дали останалите ще го изпреварят. Неговата работа бе да разреши загадката. Откъде трябваше да тръгне?

Всичко бе станало по времето на Крум. Той бе отрязал главата на Никифор, той бе направил от нея чашата, той бе пил от нея, разгромявайки битка след битка византийците. И ако е знаел за силата й, би било логично да я скрие на такова място, че никой друг освен наследниците му да не могат да я намерят. Но те не го бяха направили. Чашата бе изчезнала. Нещо се бе объркало.

Крум бе убит, Теофан се бе измъкнал в последния момент с бягство, нещата не се бяха развили, както вероятно са си ги представяли.

Писарят седя дълго на камъка, обмисляйки какво да предприеме. Накрая вдигна глава и се загледа във въртящия меча Корсис.

- Защо правиш това? Защо непрекъснато триеш острието на меча си? - попита накрая Климент, надигна се и се протегна. Лицето му бе зачервено от слънчевите лъчи, но писарят не усещаше болка.

Корсис нежно хвана оръжието си, избърса го за последен път и го прибра в ножницата му.

- Мечът е сърцето на всеки воин, а острието е сърцето на всеки меч. Всяка прашинка или мръсотия, която се натрупва по него, може да го затъпи. Затова го трия - младежът вдигна рамене. - Просто ритуал. Решихте ли какво ще правим?

- Да - отговори Климент. - Ритуалите имат много общо с това, което се е случило, и това, което предстои. Помисли: Крум стига до Цариград и какво прави? Изпълнява ритуал! Мие се в морето и поръсва войниците си с вода. След което иска да забие златното си копие във вратата на града. Още един ритуал! Трябваше да чета по-внимателно старите хроники.

- И какво следва от това? - попита Корсис.

- Спомни си това, което ни каза Исбул. Освен хан, Крум е бил и велик колобар. Бил е посветен в мистериите на Тангра. Там трябва да търсим. Прави чаша от черепа на Никифор, иска да забие златното си копие във вратите на Константинопол, трите статуи от императорската резиденция в Мамант са най-голямата му придобивка от похода. Мечката, лъвът и драконът. Теофан специално ги споменава няколко пъти. Защо са били толкова важни? Забележи, те са три. И което е по-интересното - мечката се крие под земята, лъвът е господар на животните и на земното царство...

- А драконът лети в небето - развълнувано завърши Корсис.

- Да. Това са трите нива, част от свещената седмица, знака на Тангра, за които ни говореше Баян. Подземното, земното и небесното царство.

- Значи трябва да намерим статуите!

- Точно така! Чашата може да е в някоя от тях! А символите на пръстена ще ни покажат къде и в коя от тях да търсим. Те са четири, така седмицата се изпълва. - Климент замълча. - Трябва да разберем и какво се е случило с копието на Крум! Вероятно и то сочи нещо в тази история.

- А оренда?

Писарят не бързаше да отговори.

- Не ми се сърди, но не мога да повярвам, че убиецът притежава свръхестествени сили. Сигурен съм, че за всичко си има съвсем просто обяснение. Той може да е луд, ловък и опасен, но нищо повече от това.

- Но как е избил всички тези важни хора? - не се даваше Корсис. - Как е влязъл в баните на Кормесий, които са се пазели толкова добре? Казват, че откъсвал главите на жертвите си. Ако наистина е върколак?

Климент вдигна рамене.

- Не знам как е влязъл в дома на Кормесий. А главите на жертвите бяха отрязани с меч. Някои от жертвите лично видях. Ти също. Хайде да тръгваме. Да отидем в Плиска и да се опитаме да разчетем знаците от пръстена.

Корсис невярващо поклати глава, но не каза нищо. Метна се на коня и последва господаря си към града.

Климент яздеше бавно и без да бърза. Инцидентът от по-рано бе засилил още повече страха му от конете и не искаше да се излага на никакъв риск. И бездруго имаше достатъчно хора, които се опитваха да му видят сметката. Нямаше нужда сам да ги улеснява.

Бяха наближили малката горичка, когато писарят внезапно отново изпита усещането, че някой ги наблюдава. Спря коня си и внимателно се огледа, но не видя нищо. Полето бе пусто, освен няколкото черни врани, които бе забелязал и сутринта.

„Дали те не ни наблюдават?“ - помисли си писарят и тръсна раздразнено глава. Приказките на Корсис за магии и върколаци явно му бяха направили по-голямо впечатление, отколкото си бе мислил.

Въпреки това чувството остана.

Корсис също изглеждаше неспокоен и час по час се оглеждаше, но не каза нищо.

Двамата бавно навлязоха в гората и Климент отново се отдаде на мислите си. Сянката и лекият ветрец милваха изгорялото му лице, за чиято силна червенина писарят не си бе давал сметка досега. Климент доволно притвори очи и вдигна лицето си срещу бриза. Той охлади зачервената му кожа, дори му се стори, че я разхлади с малки водни капки.

„Колко приятно“ - помисли си писарят, когато нещо рязко го извади от унеса му.

Корсис яростно го друсаше по рамото.

- Какво искаш? Защо трябва да ме буташ така?! - попита писарят, но грубостта му се стопи от уплахата в очите на помощника му. - Какво има?

- Господарю, не виждате ли? - Корсис се озърташе трескаво. - Като влязохме в гората, се появи мъгла, която сега ни обгръща напълно! И конете се държат странно.

В потвърждение на думите му жребецът на писаря зацвили и се опита да се вдигне на задните си крака.

Климент с мъка удържа животното и стреснато се огледа наоколо. Въпреки топлия слънчев ден около тях се стелеше мъгла. Завихряше се около копитата на конете, изкачваше се по гърбовете им, обвиваше конниците като в пашкул и запълваше разстоянието между клоните.

Удоволствието от хладната благодат, което само допреди секунди изпълваше писаря, бързо се смени с притеснение и страх.

- Може да е нисък облак - опита се да успокои и двамата Климент. - Чувал съм за подобни неща.

Корсис поклати глава.

- Не е облак! Небето бе съвсем чисто. Друго е! - младежът се огледа притеснено. - Зад нас има някой! Усетих го още на полето. Ако се вгледате между дърветата, ще видите как от време на време между тях се стрелка нечия черна сянка! - зъбите на Корсис изтракаха.

- Глупости! - твърдо каза писарят, опитвайки се да овладее обземащата го паника. Той също бе усетил нечие присъствие на полето. - Няма нищо страшно! Просто нисък облак!

- Вижте! - Корсис посочи с ръка в мъглата.

Нещо черно и голямо се стрелна между дърветата.

Климент присви очи, за да различи по-добре кой ги дебне, но не видя нищо.

Конете, свели страхливо глави, с плътно прилепнали уши, започнаха да се бутат, търсейки прикритие един в друг.

- Ето го пак! - в гласа на Корсис този път звучеше неподправен ужас. - Там!

Писарят се обърна и отново зърна тъмен силует, който се придвижваше около тях с големи скокове. Скокове, които не би могло да направи нито едно живо същество.

„Спокойно! Спокойно! - заповяда си писарят. - Всичко си има логично обяснение. Може да ни нападат разбойници!“

- Вижте! - отново извика Корсис и посочи към дърветата. Ръката му трепереше неудържимо.

На клон на едно от дърветата срещу двамата спрели конници се люлееше огромна черна сянка. По средата приличаше на пашкул, от двете й страни леко се диплеха широки крила.

„Не може да бъде! Какво е това!“ - помисли Климент и извади меча си.

- Отивам да проверя какво е! - извика той на обезумелия от страх Корсис и скочи от коня си.

- Недейте! Ами ако е върколакът? - опита се да го спре младежът.

- Вече ти казах! Няма върколаци!- писарят усети как главата му се пълни с кръв. Чувстваше се глупаво сгащен сред мъглата, не знаеше с какво си има работа и бе разколебан в собствените си вярвания. Въпреки това тръгна напред.

Отвърна му дълъг, смразяващ костите вълчи вой.

Писарят отскочи назад, стисна по-здраво меча, извади кинжала с другата си ръка и отново тръгна към висящата в клоните сянка.

- Дръж конете! - нареди той на Корсис, който само кимна с глава.

Писарят внимателно запристъпя, насочил оръжията си напред. Не можеше да загине така - в някаква странна мъгла посред лятото от враг, който не съществува. Имаше още толкова работа за вършене!

Климент преглътна и се опита да се сети какво знае за върколаците. Те се появяваха по пълнолуние, от хора се превръщаха в демони с вълчи тела, нападаха жертвите си и ги хапеха, правейки ги същите изчадия като тях. Май че бяха някаква разновидност на вампирите. Значи можеше да бъдат убити с...

Писарят тръсна глава. Нямаше върколаци! Нямаше вампири! Всичко си имаше обяснение и ако срещу него наистина имаш враг, то той бе човек или животно.

- Кой си ти?! - извика писарят, но изтънелият му глас се загуби в мъглата. - Какво искаш от нас?

Отговор не последва. Крилете на съществото на дървото внезапно увиснаха, превръщайки се в тъмна зловеща маса, висяща от клона.

„Сега ще ме нападне! - помисли си писарят. - С мен е свършено!“

Без да се замисля, Климент се хвърли напред, крещейки с пълно гърло срещу висящия на дървото враг. Крясъкът му развали магията, крайниците му се изпълниха с кръв, тялото - с желание за живот. Само с два скока той стигна до провесеното от клона същество и го съсече с два удара.

В краката му падна дълга черна пелерина.

Платът явно се бе закачил за клоните, а вятърът, течението между дърветата, мъглата и собствените им страхове го бяха накарали да изглежда като чудовище.

Писарят вдигна съдраните парчета плат и започна да се смее с пълно гърло.

- Добре ли сте, господарю? - долетя някъде отдалеч уплашеният глас на Корсис. - Имате ли нужда от помощ?

Климент продължи да се смее, усещайки как цялото напрежение и страх го напускат. Накрая се облегна на едно дърво, подпря се на меча си и извика помощника си.

- Не е имало нищо! - каза той на Корсис, който дойде с побеляло лице. - Просто парче плат между клоните и собствените ни страхове. Няма от какво да се боиш.

- Само това?! - младежът не можеше да повярва на очите си и подритна с крак съдраното наметало. - Нищо друго?

- Само това! - потвърди Климент. - Съжалявам, че ще те разочаровам, но няма върколак. Нито вампир.

- Радвам се, че е така - отговори Корсис, но за всеки случай внимателно огледа гората наоколо. - Беше много смело от ваша страна да се хвърлите срещу него!

- А от твоя - много глупаво да ни плашиш с измислиците си. Можеше и да дойдеш да ми помогнеш!

Младежът поклати глава.

- Готов съм да се бия с всеки враг, господарю, стига да е живо същество. Но не мога да ви следвам в битка с демони. Не знам какво да правя.

- Същото, каквото правиш и срещу хората. - Климент прибра оръжията си и потупа младежа по рамото. Да се хвърляш в боя без страх!

Корсис не изглеждаше убеден.

Двамата яхнаха отново конете и побързаха да излязат от гората. Животните се бяха успокоили, но сами напираха да напуснат зловещото място.

Мъглата постепенно се стопи и когато излязоха на полето, от нея не бе останала и следа. Слънцето силно припичаше и Климент нави ризата около главата си, за да пази сянка на изгорялото му лице.

Това му спаси живота.

Без предупреждение от близките храсти към тях полетяха няколко стрели. Нападателите, скрити в шубраците, явно ги бяха следили отдавна, изчаквайки най-удобния момент за атака.

Ризата, с която Климент бе увил главата си, отклони предназначената за него стрела, която разкъса дебелия навит плат и само одраска кожата му. Объркан, писарят спря, за да се огледа.

Корсис не си губеше времето. Доказвайки, че не се страхува от нищо друго освен от демони, той вдигна меча си и прикрит зад врата на коня си, препусна към храстите, откъдето бяха дошли изстрелите.

Отговори му нов залп, но стрелците, явно смутени от неочакваното нападение, не се бяха прицелили добре и стрелите профучаха встрани от препускащия конник.

Корсис мина в галоп през шубрака, където група мъже се разбягаха с викове. Без да се бави, използвайки объркването на врага, младежът обърна коня си, сграбчи юздите на кобилата на Климент в движение и двамата в галоп препуснаха към Плиска.

Никой не ги последва.

Едва когато минаха през Южната порта на града, Корсис спря и се обърна към писаря.

- Добре ли сте, господарю? - попита той и след като Климент кимна утвърдително, бавно се свлече от коня.

От лявото му бедро сгърчеше къса, червена стрела.

19

Лекарят, който прегледа и превърза раната на Корсис, даде на Климент рядък крем, с който да маже изгорялото си от слънцето лице.

За щастие стрелата не бе засегнала някоя от големите артерии. Ако мястото не се инфектираше, нямаше да има опасност за пострадалия.

Лекарят проми раната, заши я, намаза я с лекарство и я превърза. Настоя младежът, който бе изгубил доста кръв по време на препускането към Плиска, да си почива няколко дни и да яде силна храна. След това си отиде и остави Климент сам в смълчаната къща.

Цяла нощ писарят стоя до леглото на Корсис. Малко след полунощ ранения го втресе. Лицето му се зачерви от високата температура, ръцете и краката затрепериха.

Климент често сменяше мокрите кърпи, с които покриваше лицето на Корсис, говореше му успокоително и след няколко часа младежът потъна в дълбок, здрав сън.

Със зачервени очи и изгоряло, намазано с крем лице, писарят придърпа една кожена завивка, легна на пода до леглото на помощника си и скоро се унесе.

След като бе повикал лекар за Корсис, Климент бе поискал от чигата на Южната порта да прати войници, които да преследвач нападателите.

След по-малко от час патрулът се върна. За изненада на Климент войниците бяха метнали на груба дървена количка три трупа.

- Намерихме ги зад храстите, където са се криели - обясни водачът на войниците - едър мъж, с дълъг червен белег на бузата. - Някой е прерязал гърлата и на тримата.

- Това ли са стрелците? - попита Климент.

Военният кимна с глава.

- Няма съмнение. Двама от тях още стискаха лъковете си. Третият го бе изпуснал на земята. Който и да ги е нападнал, го е направил неочаквано. - Виждате в какъв ужас са застинали лицата им. Явно не са очаквали от ловци да се превърнат в жертви.

- Кои са?

- Наемници! Убийци! - войникът извърна глава и плю в прахта. - Хора без семейства и история. Някой ги е наел да ви причакат и убият.

- Защо? - попита писарят, но никой не му отговори. - Имат ли татуирани кръстове по телата?

Войникът разтвори дрехите на мъртъвците.

- Няма нищо, убедете се сам!

Убийците не бяха от „Архангелите“. Кои тогава бяха тези хора? И кой ги бе изпратил по следите на писаря?

Корсис още спеше, когато Климент се измъкна от импровизираното си легло, изми се, смени дрехите си, изяде парче хляб, което прокара с почващ да се вкисва кумис, и излезе. Искаше да свърши колкото се може повече работа, а трябваше и да докладва на Дукум докъде е стигнал с разследването.

„Кавханът едва ли ще остане доволен“ - мрачно си помисли писарят и пое към площада, където според Корсис бе фонтанът с бронзовата мечка.

„Само дано не е във водата - помоли се писарят и опипа изгорялото си лице. - Хич не ми се ще да се мокря. А и ще предизвикам ненужни въпроси“.

Спря се за малко на Площада на предците. Искаше да разгледа издигнатите на него колони. Вече знаеше, че са поставени тук от Крум след победите му и всяка една сочи града, който ханът е покорил.

„Къде ли щяха да издигнат колоната след падането на Константинопол?“ - запита се Климент.

В единия край на площада, разположен симетрично между намиращите се отляво и отдясно колони, се издигаше паметникът на Крум - ханът пробождаше с копието си падналия на земята Никифор.

„Без съмнение е щеше да е там. Мястото е подходящо“ - реши писарят, провря се в бързащата тълпа, ожули си пищяла в постамента на статуята на Тервел и продължи по пътя си.

По улиците бе пълно с войници. Отначало Климент реши, че това са обичайните патрули, които сменят нощната стража, но след това установи, че патрулите са много повече от обикновено и са облечени странно.

Войниците не носеха обичайните кожени панталони, ботуши и железни шлемове като стражниците на Плиска. Бяха облечени в къси кожени елеци, кръгли шапки и дълбоки торбести гащи, някои в доста екстравагантни цветове. Приличаха повече на банда наемници, отколкото на редовна войска.

„Авари! Това са авари!“ - внезапно проумя Климент.

Ханът бе изпълнил заканата си.

Лесно намери площадчето, за което му бе говорил Корсис. Бе близо до Вътрешния град, но встрани от главните улици. В единия му край имаше малък, неработещ фонтан, зад който в стената на една от съседните къщи, в каменна ниша, бе поставена бронзова мечка.

Писарят внимателно огледа скулптурата. Отдалеч се познаваше, че не е дело на български майстори. На широкия постамент под предните й крака на гръцки пишеше: „И като видяха Крум, разбраха, че е дошъл краят им!“.

От двете страни бе издълбан знакът IYI, за да е ясно за кого става дума.

„Доста войнствен надпис! Явно това е мечката, която търся“ -помисли си Климент и се огледа.

Улицата бе пуста. Спокойно можеше да се качи в нишата и да провери за какво става дума.

Катеренето се оказа по-трудно, отколкото Климент очакваше. Наложи му се да пробва няколко пъти, докато успее да се издърпа над каменния парапет. Отпусна се под статуята, за да си поеме дъх, и се загледа в бронзовия, полиран от времето, корем на животното. Точно над главата му имаше друг надпис, отново на гръцки: „В прослава на великия император, чиято ръка достига навсякъде“.

Кой бе императорът и докъде бе достигнала ръката му, не се съобщаваше.

Климент внимателно се завъртя, приклекна и пазейки равновесие на ръба на нишата, огледа статуята. Не откри нищо, което да го насочи към чашата, Теофан или каквото и да било. Скулптурата бе прекрасна. Всеки косъм бе старателно изрязан в заобления бронз, очите гледаха като живи, но нямаше оставено никакво указание.

За всеки случай писарят чукна по мечката от всички страни. Отговори му глух звук, показващ, че статуята е куха, но нищо повече.

Обезкуражен, Климент вдигна очи и прочете още веднъж надписа: „И като видяха Крум, разбраха, че е дошъл краят им“.

Имаше ли тайно послание в това? Писарят не можа да измисли нищо.

Докато се измъкваше изпод краката на медното животно, до ушите му достигна нечий смях. Точно пред фонтана, тропайки с тежките си кожени ботуши и правейки му неприлични жестове, се бяха събрали авари. Предводителят им, висок, грозен исполин с белег на лицето и липсващо ухо, се зъбеше с кривата усмивка към писаря.

- Ако ти се иска да видиш какво точно има под корема на мечката, и ние можем да ти покажем - грубо се изкиска той и с зачеса демонстративно по чатала.

Приятелите му избухнаха в смях.

- Защо пребледня, младежо? Няма да ти направим нищо лошо - продължи водачът и намигна на Климент.

Писарят скочи на земята, оправи дрехите си и се опря гръб на стената. Дали това не бяха убийци, изпратени да довършат онова, което не бяха успели тези в полето?

- Това е мечка, не мечок! Ако имаш да ми покажеш нещо женско, нямам нищо против да надникна - отговори той на аварина, опитвайки се да прикрие треперенето в гласа си. - Ако ли не, сбъркал си адреса. В баните до Източната врата ще намериш мечоци точно като за себе си.

Аварите, не очаквали такъв отговор, внезапно млъкнаха и се спогледаха учудено. Климент хвана меча и леко го разхлаби в ножницата.

Вместо да го нападнат, войниците се заляха с гръмогласен смях.

- Получи си го, Азан! - удари предводителя по гърба един от останалите войници. - Този път си намери майстора!

- Добре ти отговори момчето, а? Май вече не си толкова страшен? - започнаха да го подкачат и останалите.

Усмихнат накриво, Азан се приближи до Климент и му подаде ръка.

- Няма нужда да вадиш меча, ние само се шегуваме! Пък и не си мой тип - смигна високият наемник. - Макар да ми харесва, че не напълни гащите. Ако имаш нужда от помощ, можеш да ни намериш до Северната врата. Във „Воденицата“. Питай за Азан. Всички ме знаят.

- Аз съм Климент, главният писар - Климент кимна смутено и пое подадената му ръка. Сърцето му биеше силно, дланта му все още стискаше меча.

- Намери с кого да се закачаш - провикна се един от войниците. - С писаря на хана!

- Я млък! - сопна се Азан. - Съвсем сте се разхайтили! Оправете строя и продължавайте да патрулирате! Нали затова ни плащат!

С весели подмятания и ругатни аварският патрул се отдалечи.

Писарят преглътна, разтърси глава и наплиска лицето си с малко от застоялата вода на фонтана. Погледна извисяващата се над него мечка и се зачуди каква ли е тайната й.

Опита се да си спомни всичко, което знаеше за мечките. Някои ги почитаха като животни - смяташе се, че носят здраве, мощ и пазят от зли сили. Дали Теофан не искаше да защити чашата точно от нещо такова?

„Ако трябва, ще поискам от Дукум да разбия статуята на парчета, но ще открия защо е била толкова важна за Крум и Теофан!“ - зарече се писарят и с бързи крачки тръгна към двореца.

Завари Дукум, седнал на сянка на една от терасите под дълго зелено покривало. Въпреки че бе рано, великият боил пиеше бира, която загребваше с черпак от малка дървена бъчонка. Кавханът лениво оглеждаше града под себе си, доволен от лекия бриз, който бе излязъл.

Писарят бе настанен на друг стол, връчиха му черпак и скоро и той гребеше от буренцето и си мислеше колко бързо се обръща животът.

„Допреди половин час не бях сигурен дали аварите няма да ми видят сметката, а сега седя тук с кавхана, пия бира и се радвам на бриза“.

- Най-после всичко свърши! - доволно обяви Дукум и плесна с ръце. Няколко слуги веднага дотичаха и донесоха малко подвижно легло. Дукум се изтегна блажено и продължи: -Великите боили се съгласиха с покръстването. Тази сутрин имаше съвет и всички сведоха глави пред княза. Трябваше да ги видиш само! Трябваше да ги видиш, като им казах, че знам за жалкия им бунт и желанието им да мобилизират войските си. Разтрепериха се като листа. Ха! - изсмя се кавханът и загреба нов черпак. - Както и като разбраха, че в Плиска са пристигнали аварските наемници. До един се хвърлиха в краката на Борис да го уверяват колко са му верни. Дори наглият Иратаис, който толкова се гордее с произхода си, се гърчеше като червей! - по лицето на Дукум се разля доволна усмивка.

- И какво стана? Ханът... Князът прости ли им?

- Прости им, разбира се! Е, ще трябва да се разделят с някои от владенията си, да пратят част от войниците във войската на Борис, но засега това е всичко.

- Значи няма да има война?! - попита писарят невярващо и вълна на облекчение се разля по тялото му.

- Нали това ти казвам! Няма да има! Всичко приключи! Иратаис е избран за председател на съвета, това поне временно ще уталожи амбициите му. Другите са щастливи, че спасиха главите си. Макар че, ако питаш мен, Борис постъпи прекалено миролюбиво. Можеше да затвори поне един-двама за назидание на останалите.

- Ами убиецът?!

- Убиецът е твоя грижа! - Дукум размаха черпака и по пода плисна бира. - Трябваше вече да си го заловил!

- Не е толкова просто - уклончиво каза писарят и разказа на кавхана какво бе научил през последните дни. - Имам нужда от малко помощ - завърши доклада си той. - Не всичко е записано в архивите.

Дукум кимна.

- Не мога да разбера - продължи писарят - какво толкова специално има в трите статуи от императорската резиденция от Свети Манант и как те сочат пътя към чашата.

Дукум се замисли.

- Помня за статуите! Бях малко момче, когато Крум ги докара. Беше година преди да го убият. Те са свещени и много древни. Затова византийските императори са ги почитали, макар да не са християнски. Те са в Константинопол още от създаването му. Говореше се, че са били донесени от самия римски император Константин, на когото е кръстен градът, малко преди да се покръсти.

- И къде са те сега? Мечката намерих. Но лъвът и драконът?

Дукум се надигна на лакът и замислено погледна писаря. Макар да бе пил много, погледът му бе съвсем бистър.

- Ела! - каза кавханът и леко скочи от леглото.

Двамата забързаха по прохладните коридори, а слугите бързо се отместваха при шума от стъпките им, заставаха до стените и се покланяха ниско.

„Доскоро и аз правех така“ - мина през главата на писаря, докато подтичваше, за да не изостане.

За негова изненада Дукум го заведе в тронната зала. Затвори вратите зад себе си, за да не ги смущава никой, отвори резбованиге капаци на прозорците и помещението се обля в светлина.

- Е? - попита кавханът и се усмихна лукаво. - Как може понякога да си толкова глупав, Клименте?

Точно зад трона, върху дървена платформа, поставен на мраморна плоча, стоеше красив бронзов лъв, който Климент бе виждал сигурно стотици пъти.

Почервенял от смущение, писарят бавно пристъпи към статуята.

- Много пъти съм разглеждал лъва - стресна го гласът на Дукум. Чудил съм се защо ли Крум го е поставил точно тук. Можеш да бъдеш сигурен, че той го е курдисал зад трона. Като символ на държавата ли, като символ на властта ли? Лъвът все пак е царско животно...

- Пратеникът на боговете - тихо добави Климент. - Дали сочи къде да търсим чашата?

- Не ми се вярва - Дукум повдигна скептично рамене и се облегна на стената. - Ако искаш, ще ти помогна в търсенето, но отсега те предупреждавам - няма да намериш нищо интересно.

Климент пристъпи към статуята и внимателно я огледа. Бе виждал лъва много пъти, но никога не се бе замислял защо е там и означава ли нещо. Легнал, но с високо вдигната глава и втренчен поглед, той зорко бдеше над залата и трона.

„Изглежда така, все едно се готви за скок“ - помисли си писарят, макар че животното нямаше как да скочи от позата, която беше заело.

Статуята бе със същата големина като мечката, но без надписи. Нямаше никакви знаци или каквото и да било, което да го насочи по някакъв начин към изчезналата чаша.

Писарят потропа по медния гръб на лъва, след това по главата, сложи глава на гърба му, но не чу нищо, което да му помогне.

- Само си губиш времето! - гласът на Дукум бе станал рязък. - Прекалено сложно обясняваш нещата. Не че теорията ти с отрязаните глави не звучи логично, но опитай нещо по-просто. Разпитай близките на жертвите, намери някаква връзка помежду им, мотив... По-добре от мен знаеш за какво говоря.

Климент кимна.

- Какво стана с дракона?

- Драконът та драконът! Откъде да знам какво е станало с дракона? Въобще бях забравил, че съществува! - ядно отговори великият боил. - Нищо няма да излезе от цялата тази работа, помни ми думата!

Климент кимна отново, поклони се и излезе.

Дали Дукум не беше прав? Дали наистина не се занимаваше с глупости?

В коридора се сблъска с Григорас. Византиецът бе облечен в зелена, поръбена със злато тога, в ръката си стискаше навит пергамент.

- Внимавай къде ходиш, писарю! - злобно изсъска византиецът и изгледа Климент с неприкрита омраза. - Доколкото разбирам, все още не си разкрил убиеца на господаря ми! Чудя се дали въобще ти стига акълът за подобна работа?

- А аз се чудя дали ти не си замесен в това убийство! - не му остана длъжен Климент. - Като те гледам как си се издокарал, май не скърбиш много-много за Атанасий!

Григорас пребледня, приближи писаря и сграбчи предницата на дрехата му.

- Много добре знам с какво се занимаваш, Клименте! Много добре знам какво търсиш! Но запомни ми думата: няма да го намериш!

- И защо? - писарят отблъсна византиеца и направи няколко крачки към него. - Ти ли ще ме спреш?

- Може и аз да съм! А може да е и някой друг! - внезапно успокоен, Григорас оправи гънките на робата си, които се бяха разкривили по време на сблъсъка. - Нямам повече време да се занимавам с нищожество като теб! Кавханът Дукум ме чака! -обяви гъркът, вдигна надменно глава и продължи по коридора. - Преди да отвори вратата, се обърна и изсъска: - И стой далеч от дъщеря ми! Тя не е за такива като теб!

Стискайки ядно юмруци, Климент остана загледан във вратата, през която бе минал Григорас.

Искаше му се византиецът да се окаже убиецът на Атанасий. Той имаше мотив, но твърденията на Ирина, че в нощта на убийството е бил болен, засега го оневиняваха.

При мисълта за девойката Климент се усмихна. Може би трябваше да отиде да я разпита още веднъж или просто да я види...

„Когато това свърши! Когато свърши, двамата с нея ще отпразнуваме успеха ми!“ - обеща си писарят и тръгна към библиотеката.

Намери Наум и го помоли да види дали няма да открие нещо повече в архивите за трите статуи и колоните, поставени от Крум на площада. Приятелят му обеща да помогне, когато има време.

Колобара Баян го нямаше, но Климент остави на един от помощниците му парче пергамент с препис от знаците на пръстена на Теофан. Обеща да намине вечерта.

След това цял ден разпитва близки и подчинени на убитите.

Не откри нищо ново.

20

Наметнат с разкошно пурпурно наметало, Иратаис огледа коленичилите пред него боили. Усмихна се мислено на победа си. Най-добрите от тях, представителите на най-великите родове, току-що му се бяха заклели във вярност като на хан.

Приказно богатият Вардас, злобният и интелигентен Шун, страховитите Изот и Вихтун, дори страхливците Алем и Курт бяха коленичили заедно с останалите пред него като пред истински господар.

Иратаис се усмихна. Вече беше хан. От днес нататък щеше да се слуша неговата дума, а не тази на онзи предател Борис.

Бе се оказало съвсем лесно да ги убеди в успеха на предстоящия бунт. На Вардас обеща още злато, на Изот и Вихтун -да поведат поход срещу Византия. Сигурност за Курт и Алем. Дори Шун се бе съгласил с плана му, след като бе разбрал, че ще получат подкрепа отвътре.

Иратаис потръпна при мисълта за Неуязвимия и замахна широко с ръка.

- Станете! Станете, приятели мои! Няма нужда да коленичите! Всички тук сме равни пред общото ни дело. Да свалим Борис и да защитим боговете на предците си. И да отмъстим за смъртта на Идик. Той се опита да направи това, което вече е наш свещен дълг - да убием Борис!

Колко лесно бе да заблудят хана. Точно както бе предрекъл Неуязвимия. Малко разкаяние, малко обещания и мекушавото сърце на Борис бе простило и забравило всичко. И такъв човек искаше да управлява държавата на Крум Страшния! Саможертвата на Идик не бе отишла напразно. И ханът, и Дукум бяха убедени в невинността им.

Иратаис стисна юмруци.

- Докладвайте! - нареди той и седна на богато украсения стол зад себе си.

- Всичко е готово! - незабавно отговори Изот и разкърши мощните си рамене. Нямаше никакво съмнение, че няма търпение да  влезе в битка. - Войските ни, за които Борис знаеше, са привидно изтеглени в провинцията. По заобиколни пътища те ще се върнат и ще се съединят с основните ни сили най-късно утре следобед.

Иратаис кимна. Дори старото куче Дукум не бе надушило какво всъщност се готви. Явно възрастта си казваше думата.

„Дали да не го пощадя, като седна на трона? - замисли се Иратаис. - Може да се окаже ценна придобивка“.

Войските, за които Дукум бе научил, нямаха нищо общо с основните им сили. Те бяха примамка, която да накара враговете им да вярват, че разкаянието им е искрено. И те бяха повярвали.

Борис се бе оказал глупак!

- Веднага щом се стъмни, ще нахлуем в крепостта. - Вихтун избута Изот и също застана пред Иратаис.

„Тези двамата не могат да си поделят славата кой е по-голям пълководец. Ще мога добре да ги използвам един срещу друг в бъдеще“ - помисли си великият боил.

- Благодарение на вас знаем тайните пароли. Аз ще командвам отряда на Южната врата. Изот ще мине през Северната, Шун -през Източната, вие и Вардас ще ударите от запад.

- Не би трябвало да срещнем никаква сериозна съпротива. Първо ще доближим с малки отряди вратите, ще кажем паролите и като ни пуснат, бързо ще ги превземем. В първия щурм ще участват най-способните ни мъже. След това ще нахлуем с основните сили - включи се и Изот. - Няма да могат да ни спрат.

- Дори аварите?

- Аварите не могат да ни се противопоставят! Знаят за сключения мир и вече съвсем са му отпуснали края. Повечето сигурно ще са пияни. Или ще спят по кръчмите.

- Още повече че сме по-добре въоръжени от тях - добави Вихтун. - Новите брони и мечове ще ни свършат добра работа!

- Ти какво мислиш, Вардас?

- Надявам се всички да извлечем полза от това начинание - отговори намръщено слабият, сух като клечка боил. - Както и след това да не забравяме обещанията, които сме си дали един на друг.

„Само за пари мисли! - ядно си каза Иратаис. - Но богатствата му ще ми дойдат добре, след като седна на трона“.

- Ще се справим ли, Шун? - на глас попита Иратаис.

- Всичко зависи от нас, нали? - повдигна рамене боилът и изпитателно огледа останалите. - Както и от това дали ще успеем да проникнем във Вътрешния град.

- Ще успеем! - едновременно извикаха Вихтун и Изот.

Шун поклати глава.

- Много е важно нашите поддръжници в крепостта да подпалят пожарите, за които сме се уговорили, и да предизвикат хаос. След което да отворят вратите. Ако не успеем в това, Борис може да стои вътре доста дълго.

Иратаис ядно преглътна. Шун бе улучил много точно най-уязвимата част на плана. Ако не успееха бързо да превземат Вътрешния град и да се разправят с хана, преди да се е окопитил, положението им щеше много да се усложни. Ако успееше да извика войските от южните граници, докато се отбранява в крепостта, заговорът щеше да е обречен на провал.

- Раздадохме достатъчно оръжие на хората си в крепостта. Дали да не включим все пак и византийците в плана?

Слабият Вардас завъртя очи към тавана. Идиот ли беше Иратаис? Вече няколко пъти бяха обсъждали това.

- Византийците ще подкрепят Борис. Те искат той да се покръсти, а ние не. Ако станем християни, България ще тупне като зряла круша в скута им. Мисля, че вече говорихме за това - с глас, в който се прокрадна досада, каза богаташът.

- Така е! - съгласи се веднага Иратаис. - Което значи, че трябва да разчитаме на собствените си сили. И на тези, които още обичат Тангра. Надявам се, че войниците на Борис ще предпочетат бога на предците си, отколкото страхливия си хан, който вече се нарича княз.

Останалите ентусиазирано закимаха.

Докато заговорниците бавно напускаха къщата на Иратаис, в главата на боила започна да се оформя нов план. Дали Неуязвимия не можеше да им помогне да влязат по-лесно в крепостта? Явно за него нямаше никакви пречки, щом бе успял да достави паролите от покоите на хана.

Иратаис мрачно се усмихна, докато сваляше пурпурната мантия.

* * *

Обезкуражен, Климент бавно се влачеше по улиците на Плиска. Цял ден бе разпитвал хора свързани с престъпленията, но не бе научил нищо съществено.

Писарят въздъхна и бавно продължи към Вътрешния град. Новината за примирието явно се беше разнесла бързо.

Понесли кръстове и хоругви, на много места из града можеха да се видят шествия от радостни християни. Проповедници без страх държаха речи по ъглите, възхвалявайки Борис като нов светец, озарил с лика си Изтока.

Окъсани свещеници с блеснали очи радостно прокламираха идването на Златен век, тук-там бяха отворени няколко християнски кухни, в които забрадени жени и дебели готвачи с мазни престилки раздаваха храна на бедните.

Въпреки това във въздуха се усещаше напрежение.

По ъглите се събираха групички от мрачни и намръщени мъже, повечето от които не криеха затъкнатите в поясите си ножове и ками, въпреки заповедта на Борис да не се носи оръжие в града. Патрулиращите стражи се правеха, че не ги забелязват, а някои дори им подхвърляха окуражителни реплики.

Християнските шествия заобикаляха отдалеч смълчаните групи, които зорко наблюдаваха всички техни действия.

„Няма да е толкова лесно, колкото си мисли Дукум - въздъхна писарят. - Може князът и боилите да са постигнали мир, но това не се отнася за останалите жители на Плиска“.

Въпреки това всичко беше спокойно и гласовете на нощните търговци на удоволствия скоро изпълниха въздуха.

На Площада на предците бе пълно с народ. Няколко въжеиграчи и гълтачи на огън забавляваха тълпата, разпръсната между статуите на старите ханове. Хвърчащите искри и акробатичните скокове предизвикваха възгласи у тълпата, която се радваше на забавлението.

Гола до кръста млада татарка се канеше да мине по опънато високо над площада въже. Момичето разполагаше само с дълъг прът за равновесие, по босите й глезени и китки проблясваха гривни и дрънкулки.

Понесъл голям хартиен фенер, окачен на дълъг прът, по-стар татарин, който вероятно бе бащата на акробатката, осветяваше въжето отдолу, създавайки илюзията, че полуголото момиче ходи във въздуха.

Задумкаха барабани, тълпата затаи дъх. Представлението започна.

Запленен от зрелището, Климент спря да погледа.

Татарката скочи ловко на въжето, тръгна умело по него и скоро се оказа над смълчания площад. Акробатката стигна до средата, когато внезапно загуби равновесие и се олюля в мрака.

Общ възглас на уплаха се откъсна от тълпата. В следващия момент момичето се заклати още повече и изпусна пръта, с който пазеше равновесие.

- Ще падне! - извика някой.

Няколко души изпищяха, останалите от трупата се втурнаха напред, молейки публиката да запази мълчание.

Над тях акробатката възвърна равновесието си и бързо премина остатъка от опънатото въже. Над площада се разнесоха въздишки на облекчение и буря от ръкопляскания, докато татарката слизаше от небесната си люлка, а колегите й, не забравяйки да споменат как замалко не се бе пребила, бързо обикаляха с шапки множеството.

Докато пускаше няколко медни монети за зрелището, Климент се усмихна. Явно номерът със залитането и изпускането на пръта за равновесие бе просто трик, с който акробатите изкарваха повече пари.

Тълпата бе изтласкала писаря почти до края на площада. Чакайки хората да се разотидат, Климент замислено заоглежда статуята, пред която се бе изправил, и замръзна.

Стиснал дълго копие в ръка и вдигнал високо щит, над него страховито се издигаше статуята на Крум. Ханът изглеждаше така, сякаш току-що е повалил врага си и се кани да го довърши. Нещо, което не бе успял да направи приживе.

Климент бързо се огледа наоколо. Внезапно осъзна какво му бе убягвало досега. За разлика от останалите, единствено Крум държеше копие. И Аспарух, и Тервел, и другите ханове носеха мечове.

Дали това не бе копието, което Страшния бе искал да забие във вратите на Константинопол?

Климент огледа отново скулптурата, докато тълпата се разотиваше. Паметникът определено се различаваше от останалите. Бе по-голям, с по-грубо изсечени черти. Бе поставен по-високо от другите и стоеше някак встрани.

Дали това не бе направено нарочно?

Неочаквано окрилен, Климент забърза към Вътрешния град. Надяваше се да намери някой в библиотеката, някой, който да му помогне да открие кой е правил статуята на Крум и защо е различна от останалите.

Провиращ се в тълпата, писарят нямаше как да забележи мъжа, който, нахлупил ниско над челото си свещеническа качулка, бързо го следваше по петите.

Наум не знаеше нищо за статуята.

Приятелят му си почиваше, пийвайки вино в стаята си зад библиотеката. Цял ден той и подчинените му бяха преписвали мирните договори, които Борис бе сключил с Византия.

След настойчивите молби на писаря Наум скептично обеща да провери дали в архивите има нещо, свързано с паметника на Крум. Старият библиотекар категорично отказа да се занимава със знаците от пръстена на Теофан, които писарят му показа.

- Знаеш ли колко писма праща напоследък князът?! Писа дори на папата! Ела най-рано след час - категорично заяви библиотекарят.

Писарят завари колобара Баян на една от пейките зад храма, загледан в звездите.

- Колко много непознати светове има около нас, Клименте - вместо поздрав посочи нощното небе шаманът. - Колко много загадки и колко много възможности. Но ти едва ли си дошъл за това. С какво мога да ти бъда полезен?

Писарят мълчаливо му подаде пергамента.

Трябва да разчета тези символи.

Баян внимателно ги разгледа.

- Вече си разпознал някои от тях, нали?

- Така е - потвърди Климент. - Вероятно небе или слънце, нещо такова, ако не бъркам, е един от знаците, с които се отбелязва Юпитер.

- Точно така, Аништар, Юпитер - съгласи се Баян. - Дотук няма нищо сложно. Другите знаци също не са трудни за разчитане, ако знаеш азбуката, на която са писани. Това са магически български руни, които мнозина днес са забравили.

Климент кимна.

- На рунически език това - колобарът продължи да чертае в пясъка - се чете Шъ Къ. Би могло да означава много неща в зависимост от контекста, в който се употребява. Но най-често сочи, че някой е победил, че е сграбчил победата в ръцете си, че е хванал нещо неуловимо, нещо, което дълго е търсил.

- А последният знак? - нетърпеливо попита писарят.

- Последният е малко по-сложен. Той всъщност се състои от две руни - продължи да чертае в пясъка Баян. - Може да се раздели на Шъ Чъ (знака за сека, удрям, убивам) и Чъ Ръ. - Шаманът сръчно добави последната руна. - С него се сочи кой е върховният предводител.

- Нещо като хан? Или император?

Баян кимна.

- Нищо не разбирам! Има ли смисъл в тази плетеница?

- Има още нещо - продължи колобарът. - Предполагам, знаеш, че кръстът символизира Слънцето. Него също не трябва да пропускаш, то обединява цялата композиция. Но кръстът показва и че всички неща на рисунката са свързани помежду си и подсилва значението им.

- Кръстът ли? - неразбиращо попита Климент.

Разбира се, че кръстът! Не са били християните тези, които първи са решили да го използват - по устните на Баян се плъзна лека усмивка. - Това, че символите са свързани с черти, показва реда, по който би трябвало да се четат. И усилва връзката между тях. Двете пресечени черти, тоест кръстът, сочат, че и четирите знака имат отношение един към друг, а силата им се увеличава четворно.

- И какво излиза тогава? - писарят се загледа в очертаните на земята знаци - Слънце, небе, Юпитер, сграбчвам победата, сека, предводител. Какво значи това? И как са свързани символите?

- Нямам никаква представа - отговори шаманът. - Това е отговор, който сам трябва да намериш.

- И защо сеченето и предводителят са заедно, образувайки нов знак? - потънал в мислите си, писарят не чуваше какво му говори Баян. - Ама, разбира се! Това е знакът на чашата! Отсечи предводителя. Или отсечи главата на предводителя. Или може би на императора?

- Би могло и така да се каже.

- Какво ни казва тогава този надпис? Нещо от сорта на: Виж Слънцето, след това Юпитер и сграбчи отсечената глава на императора. Това е! Символите сочат къде е чашата! Знаех си! Знаех си, че съм прав! - писарят прегърна стария шаман, след което се отдръпна смутено. - Извинявай, Баяне, не исках да те обидя!

- Как можеш да ме обидиш, като ми демонстрираш любовта си? - попита шаманът и стана. - Но в това, което казваш, има логика. Въпросът е какво трябва да освети Слънцето и за какъв Юпитер става въпрос. След като разбереш това, може би наистина ще успееш да сграбчиш чашата от отрязаната глава на императора.

- Ти си знаел, нали? - разочаровано попита Климент. -Знаел си от самото начало.

- Досещах се - призна Баян. - Но ти стигна до заключението и без моя помощ!

- А Слънцето и Юпитер? Те какво общо имат?

- Нямам представа - вдигна рамене колобарът и бялата му коса заблестя като сребърна на лунната светлина. Нямам представа, но както вече казах, сам ще трябва да отговориш на тези въпроси. Моето време изтече.

Шаманът бавно тръгна към храма на Тангра и се скри зад вратите му.

Писарят отвори уста да извика след него, но се отказа. Ако знаеше още нещо, Баян със сигурност щеше да му го каже.

- Виж Слънцето и Юпитер и сграбчи чашата на Крум. Виж Слънцето и Юпитер... - Климент не престана да си повтаря като заклинание фразата, докато бързаше обратно към библиотеката.

Завари Наум сърдит и намусен. Главният библиотекар си бе ударил лошо пръстите в една дървена кутия, ровейки в архивите.

- Нищо не намерих - кисело обяви той. - Или почти нищо. Имало е скици и проект на скулптурата, но са изчезнали. Поставена е по времето на Омуртаг. Единственото, което успях да установя, е, че чертежите са били направени от някой си Теофан.

Климент зяпна.

- Познаваш ли го? - попита Наум и надигна чашата с вино.

21

Григорас излезе от сянката на къщата, в която се криеше, и пресрещна мъжа, идващ по улицата. Двамата се разпознаха в тъмното и без да разменят и дума, поеха към източната част на града.

Дълго обикаляха, стараейки се да избягват патрулите, докато се увериха, че никой не ги следи. Най-накрая Григорас спря.

- Защо беше нужно това разкарване? - сърдито попита мъжът. Татуираният между веждите му кръст изглеждаше като черна дупка в мрака. - Не можеше ли да се срещнем в дома ти, както винаги досега?

- Къщата е под наблюдение. Кавханът е наредил да ме следят - ядно отговори Григорас. - Трябва да бъдем изключително внимателни, Михаиле!

Мъжът кимна.

- Така е, не можем да рискуваме. Остава по-малко от едно денонощие! Дано всичко се развие по план. Ако не - ти ще отговаряш! Михаил недвусмислено потупа меча си.

- Не се тревожи! Всичко е под контрол! Боилите ще въстанат утре! Борис вярва, че е постигнал примирие с тях, но се лъже дълбоко. - Григорас почувства как се изпотява под тънката наметка. След това ще започнат междуособици. Иратаис няма да се задържи дълго.

- И тогава ще удари нашият час - мъжът с меча се прекръсти. -Господ ще ни води към победа и слава! Да е вечно името му!

- Амин! - добави Григорас и също се прекръсти, държейки под око татуирания. Не се чувстваше спокойно в присъствието на фанатика. Но както бе отбелязал Атанасий, имаха нужда от „Архангелите“. Макар да не бяха предполагали, че патриархът ще прати водача им, Михаил.

Григорас въздъхна. Старият логотет му липсваше.

- Вие трябва да се справите с писаря! И без повече провали! Още едно неуспешно нападение може да постави на карта всичко! Ако Климент стигне до чашата преди нас, всичко пропада!

Дори в тъмнината Григорас усети как мъжът срещу него настръхва.

- Това не беше наш провал! Казах ти да не ползваме наемници! Трябваше сами да си свършим работата и сега нямаше да водим този разговор!

Григорас въздъхна. Нямаше нужда да спори с „архангела“

- Това вече няма значение - уморено каза той. - Просто не се проваляйте следващия път!

Татуираният приближи лицето си съвсем близо до неговото

- Няма да се провалим! Можеш да бъдеш сигурен! Тревожи се да не се провалиш ти!

След това се обърна и се стопи в мрака.

* * *

Теофан е проектирал статуята!

Теофан е проектирал статуята!

Климент не можеше да сдържи вълнението си, докато бързо прекосяваше нощните улици на Плиска. Градът бе пуст и тъмен, само нощните аварски патрули обикаляха покрай стените на къщите.

Войниците няколко пъти спираха писаря, но бързо го пускаха, след като им покажеше пръстена със знака на Борис.

Зад един от ъглите налетя на Азан и хората му.

- Много до късно скиташ из града, писарю - каза аварът, докато подчинените му осветяваха късния минувач със запалените си факли. - Някой ще рече, че замисляш нещо. Малцина не са в къщите в тази част на нощта. Да не говорим за вечерния час, наложен от княза - аварът наблегна на последната дума и замислено килна назад шлема си. - Приличаш на заговорник, понесъл тайна мисия в мрака.

- Не съм заговорник, Азан, нито върша нещо нередно! Отивам към Площада на предците, където трябва да проверя нещо важно. По личното настояване на кавхана Дукум!

- Е, щом е по нареждане на кавхана... - аварът замислено се почеса по наболата брада. - Внимавай само къде стъпваш, че улиците са пълни с боклуци.

Писарят кимна разсеяно, сбогува се с аварите и бързо продължи по пътя си. Бе сигурен, че статуята на Крум ще му разкрие как да разреши загадката. Теофан бе оставил пръстен със знаци, които сочеха къде е чашата, бе проектирал и статуята на владетеля. Едва ли бе случайно!

Сляп и глух за всичко останало във въодушевлението си, писарят не забеляза тъмната сянка, която бавно се прокрадваше зад гърба му.

Най-накрая стигна площада. Бе съвсем пуст. Нощната стража бе разчистила дори скитниците. Борис бе издал заповед вечерният час да се спазва стриктно и тези, които нямаха дом, бяха пратени в затвора.

Климент бързо се огледа на светлината на луната, за да се ориентира. Фенерът му хвърляше бледа светлина, осветявайки каменните плочи под краката му.

Огризки от плодове, мръсни парчета плат, парчета дърво и всякакви боклуци се търкаляха по земята, където само допреди няколко часа бе кипяло оживление.

„Сутринта чистачите ще имат много работа“ - помисли си разсеяно писарят, докато осветяваше статуите една по една.

В тъмното хановете изглеждаха страховито. Отблясъците разкривяваха лицата им в зловещи гримаси и ги караха да се движат като живи. Стреснати от светлината, няколко плъха се стрелнаха в краката му. В далечината избуха бухал. Облак засенчи луната.

Без да обръща внимание на нищо, вдигнал фенера високо пред себе си, Климент бавно стигна до края на площада. Тук, в средата, между останалите, висока и страховита, се издигаше скулптурата на Крум. Вдигнал тежкото си копие, с присвити очи и яростно стиснати устни, ханът всеки момент щеше да прониже врага си. Врага в Константинопол, който така и не бе успял в крайна сметка да победи.

Както писарят бе забелязал вече, статуята бе единствената, поставена на висок постамент, и се издигаше над останалите. И това ли бе дело на Теофан?

Климент освети надписа под краката на хана.

Отгоре пишеше: „Крум Страшни“.

Под него в твърдия камък бе изсечено: „Името му винаги ще всява страх у враговете ни!“.

„Точно както на обезглавените трупове!“ - помисли си писарят и потръпна.

Климент старателно си преписа посланието, чудейки се дали в него няма закодиран смисъл. Заедно с това на мечката ставаха две. Дали символите на пръстена нямаха отношение към надписите? Дали това не бе някакъв код, който трябваше да бъде разчетен? Но как?

„Какво си имал предвид, Теофане?“ - помисли си писарят и бързо обиколи паметниците на останалите ханове. Никъде не откри нито знака, нито надпис.

„Аспарух Великия“, „Тервел Непобедения“ и други подобни, обозначаваха коя статуя на кого принадлежи.

Климент се върна отново при Крум и осветявайки постамента, започна бавно да го обикаля. Отстрани нямаше нищо, но когато отиде до задната страна, видя нещо издълбано близо до основата. Писарят се наведе и фенерът му освети знаците

и

„Символите на Юпитер и Слънцето! - писарят усети как сърцето му започва да бие учестено. - Едва ли са поставени случайно. Но какво значат?“

Огледа основата от всички страни, но не откри нищо друго. Ако някой искаше да види руните, трябваше специално да отиде отзад. Самият постамент бе близо до стената, ограждаща площада, и случаен минувач трудно би ги забелязал.

„Слънцето! И Юпитер! Какво се опитва да ми каже Теофан?“ - мислеше писарят, докато оставяше фенера в краката на Крум.

Климент подскочи, набра се на ръце и ловко се качи върху паметника. От тренировките с Корсис явно имаше полза.

Придържайки се за насоченото към поваления враг копие, Климент огледа статуята, обикаляйки я отвсякъде. Не откри нищо повече.

Разочарован, Климент окачи фенера в горния край на копието и отново огледа фигурата.

„За какво си направил тази статуя, Теофане!? - ядно си помисли писарят. - Какво си скрил в нея или си бил прекалено умен, за да успея да разгадая напътствията ти!“

Разочарован, писарят реши да слезе на земята и да огледа отдолу цялата композиция. Докато се спускаше обратно, краят на ризата му се закачи за копието на хана. Климент загуби равновесие и се пльосна звучно на земята.

Нечие бледо острие разсече въздуха точно на мястото, където бе стоял секунда по рано, и със звън се стовари върху камъка.

Все още на земята, Климент вдигна очи и видя как мъжът, който го бе нападнал, се обръща към него, готов да нанесе втори удар. Без да мисли, писарят се претърколи по камъните, скочи на крака, извади меча си и го насочи към нападателя.

- Кой си ти? - извика Климент, но думите засядаха в гърлото му. Сърцето му биеше бясно в гърдите, но ръката му държеше твърдо меча.

- Кой си ти!? Какво искаш от мен? - попита отново той. -Остави ме на мира или ще те съсека!

Нападателят му отговори с дрезгав накъсан смях, който изпълни площада.

- Кой съм аз? Кой съм аз ли? -- смееше се непознатият. - Аз съм този, когото виждаш за последен път в живота си! Този, от чиято ръка ще умреш! Трябваше да го направя още преди време, но те подцених, признавам си - мъжът пристъпи крачка напред и театрално се поклони. - Няма нужда да размахваш меча си. Безполезно е! Той няма да ти бъде от полза, защото аз съм Неуязвимия!

- Кой си ти? - смаяно попита Климент и отстъпи крачка назад.

- Неуязвимия! - нападателят извика името и вибрациите му блъснаха писаря като стена. - Аз съм този, който почита истинските богове! Този, който пази традициите им! Този, който черпи от силата им!

- Махай се! Не искам да имам нищо общо с теб! Остави ме на мира! - Климент усети как мощта на човека срещу него го обсебва, как сломява волята му и прави защитата му безсмислена.

- Да си тръгна? Не, не мисля така! Ти имаш нещо, което ми принадлежи! Нещо, което ми трябва.

- Кажи какво искаш! Ще ти го дам!

- Искам главата ти! - отговори Неуязвимия и вдигна високо меча си.

- Хей, какво стана тук!? - група войници тичаха през площада. - Спрете веднага, в името на княза!

- Насам! Помощ! Убиец! Аз съм писарят на хана! Нападнаха ме! - изкрещя Климент и се хвърли бърз като невестулка зад статуята на Крум.

- Добре ли си, писарю? - в следващия момент Азан го хвана за ръката. - Къде е нападателят ти?

Климент посочи към празното място, където допреди секунди бе стоял Неуязвимия, и се отпусна отмалял на земята. От нападателя нямаше и следа.

Азан неразбиращо се почеса по главата.

- Какво става? Там няма никой!

- Имаше! Но избяга! Дойдохте точно навреме. Ако не се бяхте появили, сега щях да съм мъртъв!

Аваринът помогна на писаря да се изправи.

- Добре, че решихме да проверим какво правиш на площада. Решихме, че може да имаш нужда от помощ. Какво точно се случи?

Климент накратко обясни как, докато слизал, бил нападнат в гръб.

Азан замислено погледна статуята на Крум.

- Да ме прощаваш, но не обичаме този ваш владетел - мрачно каза аваринът. - Той окончателно е унищожил великата ни държава! Но както и да е! Никой не може да върне времето назад. Друго ме смущава. Ако си стоял горе, осветен от фенера, нищо не е пречело на нападателя ти да те издебне в тъмното и да те промуши. Не е високо - протегна меча си аваринът. - Нямало е да го усетиш и не би могъл да се защитиш. Дори само да те беше ранил, си щял да паднеш на плочите и да си разбиеш главата.

- Той точно това не иска - немощно се усмихна писарят. - На него главата ми не му върши работа разбита. Иска я цяла!

Под недоумяващия поглед на Азан и войниците му Климент бавно се качи обратно върху статуята, за да вземе фенера си. Окачен в края на копието, той осветяваше оръжието по цялата му дължина. За да го достигне, Климент се надигна на пръсти и неочаквано видя в горния край на копието ясно издълбания малък, разперил крилете си дракон.

Теофан все пак бе оставил още един знак!

Придружаван от аварите, Климент се върна вкъщи без повече инциденти. Възбудата постепенно бе отшумяла и писарят внезапно почувства как започва да му се гади, а краката му отмаляват. Нямаше съмнение, че той е следващата цел на лудия убиец. Че Неуязвимия иска и неговия череп.

Несъзнателно писарят заопипва главата си, опитвайки се да си представи как се ползва за чаша. Стори му се много смешно, че на някого въобще му е хрумнала подобна безумна идея.

- Ама че глупост! Ха-ха-ха! - започна да се смее неудържимо той.

- Какво му е? - попита излезлият да посрещне господаря си Корсис. Младежът леко накуцваше, но иначе изглеждаше съвсем добре.

- Получи нервен шок. В истерия е! Някой се опита да му отреже главата под статуята на проклетия Крум! - обясни Азан. - Дай му малко греяно вино, но преди това го напръскай с вода. Най-добре направо му излей една кофа отгоре!

Аваринът се убеди, че писарят се е прибрал, а вратата на къщата му е добре залостена, преди да подкара отряда си обратно по улиците на Плиска.

Корсис не заля Климент с кофа вода, но сложи на челото му мокра кърпа и я сменя, докато писарят се разтрепери неудържимо, спря да се смее и промърмори нещо за пълна чаша.

Докато пиеше от силното вино с билки, което помощникът му приготви, Климент започна лека-полека да идва на себе си. Бе научил много неща тази вечер.

Може би цената си заслужаваше!

- Какво точно стана? - нетърпеливо попита Корсис.

- Някой се опита да ме убие! Същият човек, който е отговорен и за смъртта на баща ти! Климент подаде чашата си за още. - Издебна ме, докато слизах от статуята на Крум, и се опита да ме прободе. След което ми каза, че иска главата ми!

- Значи сме на прав път! - извика въодушевено Корсис. -Значи всичко е заради чашите от черепи и главата на Никифор! От самото начало сте били на прав път, господарю!

- Така е! - Климент кимна. - Знаем и как се казва човекът, когото преследваме. Той сам се назова. Нарече се Неуязвимия.

- Неуязвимия ли? Наистина ли е неуязвим?

Климент вдигна рамене.

- Според колобара Баян, ако истински вярваш в нещо, можеш да го постигнеш. Писарят неочаквано скочи на крака. Чувстваше се съвсем отпочинал, пълен с енергия и готов да действа. - Беше грешка от негова страна да се разкрива. Сега вече ясно знаем с какво имаме работа и можем да оставим другите възможности. Да се посветим изцяло на загадката и да я разрешим! Този път късметът му изневери!

- Значи не е неуязвим - плясна с ръце като малко дете Корсис. - Щом съдбата се е обърнала срещу него, значи не във всяка ситуация той ще излиза победител.

- Точно така! - Климент запали още няколко свещи. - Сега трябва да решим какво да правим. И как да намерим чашата от черепа на Никифор преди него!

Писарят набързо разказа на помощника си всичко, което бе установил по-рано през деня. Описа му мечката и лъва, статуята на Крум, направена по проект на Теофан, надписите и символите, които бе открил.

- Разбираш ли, Корсис - възбудено обясняваше писарят, без да спира да обикаля из стаята, - всичко това не е случайно: пръстенът на Исбул, знаците по него, драконът на копието на Крум, двата символа на гърба на постамента. Всички те сочат пътя към чашата.

- Да, но къде?

- Това е някаква карта. Карта, която Теофан е измислил и ние трябва да разчетем. Нека вървим поред. И да не забравяме, че Крум освен велик пълководец и хан е бил и върховен колобар. Което значи, че е познавал всички мистерии в тънкости. Както и секретарят му. Предполагам, че двамата с Теофан са разработили план как да скрият чашата така, че никой, който не е посветен, да не може да я намери. Това изключва византийците. Както и предателите. От друга страна, тя е трябвало да остане в България, дори в Плиска, за да се сбъдне пророчеството. Това, което не са предвидили, е смъртта на хана. Предполагам, че след това Теофан е довършил всичко сам, преди да го обвинят в предателство.

- Значи не е имал много време.

- Нека не бързаме! Първо е знакът на Тангра. Свещената седмица. Има я и на мечката, и на паметника. Няма начин Крум и Теофан да не са я използвали!

- Имаме трите статуи - подсети го Корсис. - Мечката, лъва и дракона.

- Трите статуи, точно така! Вече говорихме за това. Небесното, земното и подземното царство. - Климент седна на един от столовете и си наля нова чаша вино. - Трябват ни още четири! Четирите посоки.

- Сигурен ли сте, че знаците на гърба на постамента са били само два?

- Да. Но ти ме подсещаш за нещо друго! Пръстенът на Исбул. Там знаците са четири!

- И са разположени точно в четирите посоки на света - възбудено каза Корсис. - Това е! Три и четири! Общо седем!

- Точно така - Климент бе седнал, но отново скочи на крака. - Трите статуи плюс пръстена. Общо седем. Да не забравяме и това, което Баян ни каза за изписаните на него руни.

- Слънце, Юпитер, сграбчвам, главата на първенеца - изрецитира Корсис.

- Точно така! Мисля, че с малко повече въображение бихме могли да ги прочетем по следния начин: Погледни небето към Юпитер и изгряващото слънце ще огрее чашата от черепа на Никифор! Или нещо от сорта.

- Но Юпитер не стои на едно място! Той се движи по небето! И къде трябва да се застане, преди да се погледне в небето? Едва ли е случайно място.

- Така е - уморено каза Климент и разтърка слепоочията си. Ентусиазмът започваше да го напуска, а с това идваше и умората. -Предполагам, това е, което трябва да разберем. Не! Чакай -внезапно каза той. - Забравяме за дракона! Къде е драконът, който са донесли от Константинопол?

- Нямам представа! - вдигна рамене Корсис.

- Лъвът беше в тронната зала - Климент започна да свива пръстите на ръката си. - Мечката - в нишата над фонтана. Къде може да е драконът?

- Може би разсъждаваме погрешно - предположи помощникът му. - Лъвът е царят на земята, ханът, средното ниво. За това не може да има спор.

Климент кимна.

- Мечката спи зимен сън под земята, тя е подземното царство, явно трябва да търсим дракона някъде в небето. Но къде? Звучи ми налудничаво.

- Мечката беше в нишата над фонтана. Фактически погледнато, тя беше над земята, не под нея. Тя е въздушният елемент и небесното царство.

- Но как така - не се съгласи Корсис. - Драконът е този, който лети. Небето е неговата стихия!

- Крум е бил наричан Дракона. Може би двамата с Теофан са решили да разменят мястото му с мечката. Значи трябва да го търсим...

- Под земята - довърши изречението Корсис.

- Точно така! Под земята! В катакомбите под Плиска!

Двамата задъхано спряха и се загледаха един друг. Дали бяха намерили част от решението на загадката? Климент спокойно седна на стола си.

- Сигурен ли сте? Сигурен ли сте, господарю, че трябва да търсим там?

Писарят кимна.

- Аз съм идиот! Пълен идиот! - усмихна се той. - Всичко беше пред очите ми, но не го видях. Е, поне сега знаем, че и Неуязвимия не ни е изпреварил.

- Какво имате предвид? - нетърпеливо попита Корсис.

- Помисли малко! Къде са намерили Теофан след смъртта на Крум? Къде са го заловили? Сигурен съм, че ти разказах какво прочетох в архивите.

- В катакомбите - извика Корсис и седна срещу писаря. - Хванали са го в катакомбите!

- Да! Точно там! И ако това доказателство не ти е достатъчно, то самият Теофан ясно ни е посочил къде да търсим статуята на дракона!

Корсис повдигна неразбиращо рамене.

- Направил го е съвсем явно! Скрил е тайната пред очите на всички. Е - засмя се писарят, - почти пред очите, трябва само да се покатериш на паметника на Крум и да знаеш какво да търсиш. На края на копието му, което сочи като голяма стрелка към земята, има нарисуван дракон! По-ясен указателен знак от това - здраве му кажи!

Очите на Корсис блеснаха.

22

Иратаис върна меча обратно в ножницата. Всичко беше готово! Войските се бяха спотаили зад хълмовете, оръжието и броните бяха тайно раздадени на сподвижниците във Външния град. Неуязвимия бе спазил обещанието си и бе дал паролите. Великият боил също щеше да изпълни своето.

Защо пък да не му даде главата на хана? За какво му беше на него? Така или иначе щеше да изхвърли трупа на Борис на сметището - да го разкъсат кучетата. Щом Неуязвимия толкова искаше главата на врага им, щеше да я получи.

Дълбока бръчка проряза челото на Иратаис. Трябваше да внимава с този човек. Ако беше човек въобще. Боилът понякога се чудеше кой ли е тайнственият му съюзник и дали не е пратен от небето да им помага.

„Е, ще установим много бързо дали е смъртен“ подсмихна се Иратаис. Беше решил да се справи с Неуязвимия веднага щом властта му укрепне. Нямаше нужда от съперник. Камо ли от толкова могъщ съперник. Но преди това, преди това трябваше да убият хана!

Планът беше прост. След като нахлуеха през портите, щяха да издигнат конската опашка с двойния символ на върха и викайки името на истинския Бог - „Тангра!“, да нападнат двореца. Към тях щяха да се присъединят предварително въоръжените им последователи, които да създадат впечатлението, че всички въстават срещу хана. Надяваха се по този начин да увлекат и тези, които се колебаят.

Бяха установили къде са разквартирувани повечето от аварите. Част от войската щеше бързо да ги обкръжи и унищожи.

Иратаис бе издал заповед: който пречи на нахлуването на войската, да бъде незабавно убиван! Никой не трябваше да спре устрема им! Бързо трябваше да се справят и с водачите на християнската секта, но те едва ли щяха да представляват някакъв проблем.

Иратаис се изсмя злобно.

Нали бяха последователи на Христос? На доброто у хората?

Мразеха войната и насилието? Е, сега щяха да изпитат и себе си, и своя Бог!

След като завладееха улиците на Плиска, лесно щяха да се справят с Борис. Великият боил бе дал от личното си злато на неколцина подпалвачи, които в точния час да предадат Вътрешния град на огъня.

Борис щеше да е принуден да излезе навън. Където щяха да го чакат Тангра и мечовете им.

Иратаис се облегна на каменния прозорец и се загледа в града под себе си.

Мнозина, повечето от които не подозираха нищо, щяха да загинат през следващата нощ! Мнозина щяха да умрат, в това число и ханът! И тогава той - Иратаис от великия клан Вокил, щеше да седне на престола, който му принадлежеше, и да въздаде почит на истинския Бог - Тангра.

Боилът рязко се обърна.

„Пази се, Борисе! - закани се мислено той. - Ти още не знаеш, но аз идвам за теб! За теб и за трона ти!“

* * *

Климент стана рано.

Макар с Корсис до късно да бяха обсъждали как ще проникнат в подземията, не чувстваше нужда от сън. Желанието най-накрая да разреши загадката и да намери чашата от черепа на Никифор му даваше неочаквана сила.

„Дали това не е оренда?“ - усмихнато си помисли писарят, докато плискаше лицето си с вода.

След дълъг спор Корсис бе успял да го убеди, че трябва да го придружи в начинанието му.

„За вас това е просто криминален случай, но аз преследвам убиеца на баща си! Заклел съм се да отмъстя!“ - бе казал Корсис, твърдейки, че кракът му е добре, и Климент нямаше как да се противопостави на подобен довод.

Натежа и аргументът, че Корсис бе ходил в подземията.

„Да се позабавляваме с приятели - невинно бе обяснил той. -Има няколко входа в полето зад рова на Външния град. Не знам как се влиза в подземията от двореца, но знам къде са изходите им в полето. Вероятно са за случай на бягство. Има по един близо до всяка от външните врати“.

Двамата дълго бяха спорили дали Теофан е влязъл от двореца, или указанията му са за спасителните изходи. В крайна сметка стигнаха до извода, че секретарят на Крум вероятно бе имал предвид входовете от полето.

„Не всеки има достъп до двореца“ - бе обобщил Климент.

Решиха да влязат от входа до Южната врата по няколко причини. В хрониките се споменаваше, че Теофан е бил задържан именно там. Крум бе върховен колобар, а Южната страна бе свещена. Освен това копието на статуята сочеше на юг. Като капак Никифор, чийто череп търсеха, се бе появил от същата посока.

Писарят дълго обикаля, докато намери необходимата му екипировка. Над града бе легнала странна тишина, на пазара почти нямаше търговци, хората се оглеждаха смутено и говореха тихо.

„Всички сякаш са в очакване нещо да се случи - помисли си Климент, докато плащаше за най-накрая намереното въже. - В очакване да се случи нещо, което сами не знаят какво е. И се надяват да не е нещо лошо“.

Писарят едва довлече до дома си двата фенера от намаслена хартия, въжетата, свещите, факлите и старите шлемове.

„В подземията е тъмно и е лесно човек да си удари главата в някоя остра скала, колкото и да внимава - бе казал Корсис. -По-добре да имаме нещо на главите“.

Помощникът на писаря се бе опитал да опише онази част от подземията, която си спомняше.

„В началото се върви по тесен проход, който постепенно се разширява и води до малка зала. От нея тръгват няколко различни коридора. Някои водят до стаи, други до нови разклонения, трети са затапени. Лесно е да се обърка човек“.

„Ще бележим пътя, по който минаваме“ - успокоил бе младежа Климент и не бе забравил да купи няколко парчета креда.

Как щяха да разберат къде Теофан е скрил дракона, писарят нямаше представа. Надяваше се, като слязат в катакомбите под града, да намери някакъв знак, който да ги насочи по правилната следа. Ако не, щеше да се наложи да изследват коридорите един по един.

„Работата може да се проточи до безкрайност - унило си помисли Климент. - Ще трябва да се запасим с вода и храна, ако ще стоим дълго под земята. Но Теофан не може да не е оставил някакъв знак, който да ни насочи. Стига да знаем какво да търсим“.

Късно по обяд двамата най-накрая бяха готови с приготовленията и тръгнаха. Корсис бе настоял да се въоръжат колкото се може по-добре и писарят недоволно пъшкаше под тежестта на торбите на гърба си, меча, кинжала и малкия арбалет, втъкнати в колана му.

Корсис бе измайсторил миниатюрен дървен кръст, който бе прикачил на един от вързопите.

- Много бързо прие новата вяра! - присмя му се писарят. - Почакай поне ханът да обяви официално християнството!

- В подземията човек трябва да е готов за всичко! - сериозно отговори помощникът му. - Чувал съм, че кръстът гони злите сили. Както и това - Корсис извади изпод дрехата си малък син медальон със знака на Тангра в средата. - Нека сме подготвени.

Писарят се присмя на суеверния си помощник, но преди да тръгне, окачи на врата си кожена връв с вълчи нокът, за късмет.

Той със сигурност щеше да им трябва.

Двамата бързо минаха по улиците на града. Слънцето бе напекло камъните и малкото хора, които писарят бе срещнал сутринта, се бяха скрили в сенките. Минаха през Южната врата на Вътрешния град. Стражниците само ги погледнаха и им махнаха с ръка да продължат, бързайки да се приберат в прохладните каменни стаи на кулата си.

Климент и Корсис минаха по моста над изкопа и бързо се озоваха в полето. Отначало вървяха по пътя. Предохранителна мярка, за която писарят бе настоял, ако някой ги наблюдаваше от града.

Скоро кривнаха към полето и значително намалиха темпото. Теренът бе неравен и пълен с дупки, които им пречеха да ходят. Корсис внимателно се оглеждаше, опитвайки се да си припомни къде е входът.

- Отдавна не съм идвал насам и съм позабравил някои неща - оправда се той, докато писарят го гледаше изпод потното си чело.

Ако не знаеха какво търсят, никога нямаше да намерят входа към тунелите. Дупката бе изкопана странично под малък хълм, който я закриваше от погледа, а избуялите треви я правеха напълно невидима. Дори случайно човек нямаше как да попадне в нея. Няколко дървени, изцапани със засъхнала кал и изгнили стъпала се очертаваха в мрака.

Тези, които са правили изходите, определено са си разбирали от работата - подсвирна с уважение писарят, запали факлите, подаде едната на Корсис и го последва под земята.

Дървените стъпала скоро свършиха и те продължиха напред по подземния коридор. Отначало тунелът бе нисък и тесен, точно както го бе описал младежът. Налагаше им се да ходят прегърбени, влачейки екипировката след себе си. Подът бе твърд и сух, тук-там се натъкваха на подпори, някои от тях застрашително прогнили. От стените се подаваха корени, на няколко места капеше вода, която образуваше кални локви.

- Минаваме под канала около града - посочи с ръка над себе си Корсис и Климент кимна в знак на съгласие.

Скоро тунелът се разшири и стана по-висок. Подът се изравни, тук-там по стените се виждаха халки за факли, на някои места си личаха стари каменни прагове.

- Този, който е прокопавал тунелите, добре се е погрижил всичко да е както трябва - думите на писаря проехтяха неочаквано силно под сводестия таван.

- Навремето тук са се криели при нападения над града. Наистина са помислили за всичко - обясни Корсис, доволен, че поне веднъж той е в ролята на този, който знае повече. -Усещате ли вентилацията?

Климент кимна. Макар и дълбоко под земята, въздухът бе свеж, въпреки че не се усещаше течение. Този, който бе копал тунелите, наистина е знаел какво върши.

След около петнайсетина минути стигнаха до първата зала. От време на време, подплашени от светлината, от ъглите излитаха малки ята прилепи, които отчаяно биеха с криле в тавана, търсейки уединение. Първия път Климент се стресна при появата им, но скоро престана да им обръща внимание.

Повече го притесняваха плъховете, които внезапно изскачаха под краката им, но вместо да бягат, стояха и ги изучаваха със светещите си, червени в тъмното, очи, преди бавно да се оттеглят в сенките.

„Все едно преценяват колко трябва да се съберат, за да ни видят сметката“ - помисли си писарят и докосна амулета под ризата си. Тук, долу, в тъмното, той съвсем не му се виждаше излишен.

Коридорът зави, внезапно се разшири и завърши в немного голяма, кръгла зала. От нея, през увенчани с правоъгълни каменни колони и арки врати, тръгваха нови седем коридора. В средата се търкаляха няколко каменни къса.

Корсис бързо закачи факлите в скобите на стената и запали фенерите.

- Малко повече светлина няма да ни е излишна - каза той и подаде единия фенер на Климент.

- Накъде да поемем? - попита писарят, докато двамата с Корсис бавно обикаляха из залата, осветявайки една след друга вратите. - Може би трябва да пробваме всички коридори поред, докато не намерим това, което ни трябва.

Младежът вдигна рамене в знак на съмнение.

- Нищо няма да постигнем така! След като влезем през първата врата и тръгнем по коридора, ще стигнем до нова зала с коридори, после до друга и накрая ще се загубим.

- Ти как се оправяше, когато слизаше тук?

- Не съм следвал някаква определена логика. Идвахме да се забавляваме и да търсим съкровища. Завързвахме въже за някоя от халките в стената и тръгвахме в произволна посока, докато не свършеше. После се връщахме обратно.

- И? Какво намерихте?

- Нищо особено - младежът поклати глава. - Изкривени чаши, парчета от плочи, счупени кани, някой нащърбен меч... Най-голямата ни находка бяха няколко сребърни монети. Купихме си с тях медовина.

- Явно добре сте си прекарвали подкачи го писарят.

Корсис само повдигна рамене и се усмихна.

- Но не си прав. Подземията не са безкрайни. В тях със сигурност има някакъв ред. Трябва само да отбелязваме откъде сме минали и да нанасяме коридорите, по които вървим - писарят извади парче пергамент от кесията на кръста си. - Така накрая ще получим карта на подземията. Но нека първо потърсим дали Теофан не ни е оставил някакъв знак.

Внимателно проучиха стените, но не откриха нищо. Огледаха и колоните, но освен мръсотия, прах и паяжини и по тях нямаше нищо. Накрая Климент се насочи към потъналите в прах и мръсотия арки. Подскочи, опитвайки се да почисти една от тях, и веднага усети нещо грапаво под пръстите си.

- Тук има нещо! - извика той на Корсис. - На арката има някакъв знак! Помогни ми да я почистя!

С общи усилия добутаха един от камъните и младежът пъргаво се качи върху него. Без да се бави, Корсис започна да бърше камъка с длан. Скоро под ръката му ясно се очерта знакът

- Какво е това? - попита той и скочи обратно при писаря. - Нова седмица?

- Не! Това е Венера! Чудно какво ли прави тук?! Да видим какво ще открием над другите врати.

Двамата насочиха вниманието си към арките и скоро разкриха по един символ над всеки коридор.

- Венера, Слънце, Марс, Меркурий, Луна, Юпитер и Сатурн. Този, от който дойдохме, е на Луната - назова всеки от тях по име Климент. - Накъде трябва да поемем според теб?

- Какво е това? - вместо да отговори, попита Корсис. - Стори ми се, че чух някакъв шум. Ти чу ли нещо?

Писарят поклати отрицателно глава и се заслуша. В пълната тишина чу само биенето на сърцето си. Внезапно осъзна колко беззащитни са двамата с помощника му. Сенките криеха неизказани тайни и заплахи и може би не всички бяха човешки. Писарят преглътна. Трябваше да каже на Дукум къде отиват. И да вземе ескорт войници.

- Сигурно ми се е сторило - махна с ръка Корсис. - Или пак са били прилепите. Сега трябва да решим накъде да поемем.

Застанали в средата на помещението, двамата дълго съзерцаваха коридорите и знаците над тях.

- Аз залагам на Слънцето - обяви накрая Климент и почувства как самоувереността му се възвръща. - Слънцето е знакът, по който се водят моряците в морето. То осветява пътя на странниците в тъмата, носи топлина в студа на пещерите. Дойдохме от Луната на нощта, но ще продължим към слънчевия ден. Към блестящата награда, която ни очаква накрая. Мисля, че Теофан ясно ни е показал накъде трябва да вървим - по огряната от Слънцето пътека. - Климент извади парче креда и надраска кръст на арката. - Така ще знаем точно накъде сме тръгнали.

- Сигурен ли сте, че това е пътят? - попита неуверено Корсис.

- Скоро ще разберем, нали? - отговори писарят, взе единия фенер и уверено тръгна по коридора.

Напредваха стъпка по стъпка, с протегнати напред ръце, осветявайки пътя пред себе си. Не искаха да рискуват да попаднат на пукнатина или на кой знае какъв капан, заложен им от времето.

Колкото по-навътре влизаха, толкова повече чувството, че никога няма да видят истинската слънчева светлина, обземаше писаря. На няколко пъти се спира, за да се ослуша, но освен капещата вода и собствените си стъпки, не чу нищо повече.

От време на време попадаха на издълбани ниши или странични коридори, откъдето ги лъхваше студен въздух и мирис на прах и мръсотия. Спираха и внимателно оглеждаха всеки от проходите, търсейки някакъв знак, който да им подскаже дали да променят пътя си.

Не откриха нищо.

Скоро стигнаха до втора, по-малка зала. И тук над вратите бяха издълбани същите символи. Без да се бавят, двамата поеха под този на слънцето.

Бяха вървели към половин час, когато Корсис, който бе начело, внезапно спря, разпери ръце, сякаш се опитва да балансира, и отскочи назад. Младежът изпусна фенера си, който падна на земята и угасна.

- Какво става? - попита Климент и се втурна да му помогне.

- Спрете! - Корсис улови господаря си за ръкава и го задърпа назад. - Пътят внезапно свършва на някакъв ръб. Може да е просто канал в земята, но може и да е пропаст.

- Добре, нека да огледаме внимателно - съгласи се Климент и двамата бавно запристъпяха напред.

Светлината на фенера колебливо освети мястото, където свършваше тунелът. Колкото и да се пресягаше напред, писарят не можа да види нищо друго.

- Тук нещо не е както трябва! Дайте на мен - каза Корсис. Младежът взе фенера от ръцете на писаря и се просна по корем на пода. Запълзя напред, докато стигна до ръба и се надвеси над него. Протегна фенера напред и го размаха наляво и надясно.

- Пропаст! - обяви Корсис.

Климент също легна по корем до помощника си. Подаде глава над ръба и се загледа в осветеното от фенера пространство.

Тунелът свършваше внезапно с каменен ръб, зад който нямаше нищо. Краят на пропастта не се виждаше, но нямаше никакво съмнение, че е невъзможно да се продължи нататък.

- Добре, че си взех амулетите - Корсис целуна знака на Тангра и кръста. - Още една крачка, една съвсем малка крачица, и с мен щеше да е свършено!

- Така е! съгласи се Климент. Трябва да се връщаме! Явно не сме разчели правилно указанията на Теофан.

- Дали не пропуснахме да завием по някой от коридорите?

- Не! Огледахме много внимателно всеки от тях. Ако имаше някакъв знак, щяхме да го видим.

- Добре тогава! - съгласи се Корсис. - Да се върнем обратно и да пробваме отново.

Двамата се изправиха на крака и тъкмо щяха да тръгнат обратно, когато едновременно се заковаха на местата си. Някъде далеч зад тях ясно се чу звук.

От удар на метал в метал.

- Какво беше това? - тихо попита писарят, макар много добре да знаеше. - В коридора зад нас има още някой.

Двамата се заслушаха, но не чуха нищо повече. Това изобщо не ги успокои.

- Някой ни е проследил и сега идва към нас - каза накрая Климент. - И аз като последен глупак му посочих по кой коридор точно сме тръгнали.

- Дали е сам, или са няколко? - делово попита Корсис. -Бихме могли да се справим с трима или четирима души.

- Не! - Студена пот обля тялото на писаря и краката му омекнаха. - Това е Неуязвимия! Той идва за главата ми!

- Добре, нека не изпадаме в паника. - Корсис се опитваше да овладее положението, но усети как собствените му ръце треперят. - Трябва да има начин да се спасим!

- Но как? Напред път няма. Зад нас е убиецът!

- Първо, не е сигурно дали зад нас е точно убиецът. Може и да е някой друг. И освен това път има. Да не забравяме за коридорите, покрай които минахме. Сега просто ни трябва добър план. Добър боен план.

Климент кимна. Думите на Корсис звучаха смислено. И вдъхваха надежда.

- Връщаме се бързо назад, изчакваме да ни отминат и бягаме обратно.

Корсис поклати глава.

- Не е толкова просто. Може да са оставили постове. Ако не ни открият в края на пътя, ще вдигнат тревога и тогава съвсем ще загазим. И не можем да вземем светлината със себе си, защото ще ни издаде. А без фенер няма да стигнем доникъде.

Климент мислеше с трескава бързина.

- Да направим следното - предложи той. - Да оставим фенера в края на пътя, а ние да се скрием в коридора. Когато нападателят стигне до светлината, да го изненадаме в гръб.

- Няма да го изненадаме - поклати глава помощникът му. -Щом видят само фенера, преследвачите ни ще заподозрат, че нещо не е наред.

- Какво предлагаш тогава? - прошепна писарят.

- Ще направим следното - Корсис бе възвърнал напълно самообладанието си. - Аз ще застана с фенера в края на пътя. Вие ще се скриете в тунела. Когато този или тези, които ни преследват, минат покрай вас, ще ги последвате. Като стигнат до мен, ще ги нападнете в гръб. Те няма да очакват атака отзад. С малко повече късмет ще се справим бързо с тях.

- А ако е Неуязвимия? - попита Климент и без да иска, заопипва главата си. - Какво ще правим тогава? С него няма да можем да се справим по този начин.

- Ако е Неуязвимия, няма да се връщате. Ще избягате и ще доведете подкрепления. Аз ще се опитам да го задържа колкото се може по-дълго. След това ще намерите дракона. Трябва да побързаме. Нямаме много време.

- Не! - категорично заяви Климент. - Каквото и да мине покрай мен, ще го атакувам в гръб! Няма да те оставя да се биеш сам с него.

- Но така рискуваме да загинем и двамата!

- Ако ще умираме, ще умрем заедно! - твърдо обяви Климент и подаде ръка на помощника си.

Корсис кимна, стисна десницата на писаря, вдигна фенера и тръгна обратно към ръба на пропастта.

23

Колкото и да бършеше ръцете си в ризата, те оставаха потни. Искаше му се да избяга, да отвори очи и да се намери в леглото си в Плиска, а Корсис да се провикне от долния етаж дали иска мед в чая за закуска.

За миг се изкуши от мисълта да хукне с викове срещу това, което се задаваше по коридора, и да приключи с всичко веднъж завинаги.

Климент тръсна глава и стисна здраво дръжката на меча в мократа си длан. Корсис бързо се отдалечи и мракът плътно го обгърна отвсякъде. Направи няколко крачки и нерешително спря. Имаше чувството, че ходи по тънко въже и всяка погрешна стъпка ще го запрати в дълбоката пропаст под него. Трябваше да намери някой от страничните коридори и да се скрие колкото се може по-бързо. Спомни си татарката на площада и опасния й номер и се усмихна. Нямаше никакво въже под краката му. Нито пропаст.

Писарят коленичи и опря длани в студения под. Допирът му върна чувството за реалност и той бързо зашари с ръце, опитвайки се да намери стената. След като я достигна, бавно се изправи, без да отделя и за миг ръцете си от грапавата скала.

Така беше по-добре!

Доколкото помнеше, последният ограничен коридор не бе много далеч. Без да губи време, опипвайки с едната си ръка стената, писарят бързо тръгна обратно.

Бе вървял около две-три минути, когато ехото донесе нечий неясен глас.

Въздишка на облекчение се откъсна от гърдите на писаря. Това не беше Неуязвимия. Освен ако не си беше довел помощници.

Което не значеше, че не е в смъртна опасност. Които и да бяха хората, промъкнали се зад гърба му, едва ли им мислеха доброто.

Забравяйки доскорошните си страхове, Климент се в турна напред. Ако не успееше да се скрие в коридора, преди преследвачите да се появят, обричаше и себе си, и Корсис на смърт.

Коридорът зави и писарят неочаквано видя отблясъци по стените.

Убийците бяха съвсем близо!

Сега ясно долавяше стъпките им, които ехото усилваше, и тихите команди, които разменяха помежду си.

Писарят трескаво се огледа. Коридорът, който търсеше, бе няколко метра преди следващия завой.

Опитвайки се да не вдига никакъв шум, той се втурна към него. Светлината ставаше все по-силна, стъпките също.

Със сетни усилия Климент се добра до страничния коридор, вмъкна се бързо и се притаи зад една скала близо до входа.

В същия миг преследвачите минаха завоя и осветиха коридора с факлите си.

- Какво беше това? - попита един от тях на гръцки. - Не чухте ли някакъв шум?

- Сигурно пак са били проклетите прилепи!

- Не, не! Кълна се, че беше нещо друго!

- Хайде, Комидис, някой плъх се е шмугнал в тъмното. Тук ги има с милиони! Да свършваме с тая работа веднъж завинаги! Мразя да слизам под земята!

- Господарят каза да внимаваме! Не се знае какво може да очакваме от проклетия писар! - отговори този, когото бяха нарекли Комидис.

- Тук има страничен коридор - извика някой. Климент се сви зад скалата, стискайки амулета в пазвата си.

- Провери входа за знаци. Досега винаги оставяха - нареди Комидис. - Макар да не вярвам, че са сменили посоката.

Някой се отдели от основната група и влезе в коридора, където се криеше писарят. Ярка светлина озари стените, нечии тежки стъпки отекнаха под ниския таван. Климент затвори очи, отправяйки молби към всички богове, които му бяха известни. Мъжът бе съвсем близо. Писарят ясно виждаше прегърбената му сянка на стената, усещаше мириса му на вино, мръсотия и метал. Убиецът размаха факлата си напред-назад. Оръжията му издрънчаха.

- Няма нищо по стените. Не виждам никого! - тихо извика той. - Какво да правя, Комидис?

- Връщай се! - нареди водачът. - Продължаваме напред! И пази тишина, за Бога!

Мъжът с факлата се обърна и бързо се присъедини към останалите. Отмалял, Климент се отпусна на земята.

За секунда през главата му се стрелна мисълта как побягва навън, далеч от подземния мрак, представи си как подава глава през дупката и слънцето огрява лицето му. След това образът на Корсис, застанал на ръба на пропастта, изплува в съзнанието му.

Писарят се изправи и предпазливо надзърна зад скалата. Трудното тепърва предстоеше!

Изчака, докато светлината се отдалечи достатъчно, и бавно излезе от скривалището си. Внимавайки да стъпва колкото се може по-тихо, стиснал меча си в ръка, внимателно тръгна след преследвачите. Не се притесняваше, че ако някой се обърне, ще го различи в сенките. Очите на убийците бяха заслепени от огъня на факлите, които държаха в ръцете си, и не виждаха на повече от метър в тъмнината.

Въпреки това трябваше да бъде изключително внимателен.

Мъжете бяха петима. Облечени в черни кожени дрехи, те се сливаха с тъмнината, а движенията им изглеждаха неуловими. Всеки носеше в ръката си запалена факла, само водачът в средата имаше фенер. И петимата бяха добре въоръжени, с извадени мечове, на коланите им се полюшваха ками и кинжали. Бяха се разгърнали по ширина от единия край на коридора до другия, така че нищо да не им убегне. Дори внезапна атака трудно би разкъсала редицата им.

Климент леко подтичваше зад преследвачите, опитвайки се да състави план за действие. Ясно беше, че съвсем скоро ще трябва да се изправи срещу тези мъже и ако не действа решително, заедно с Корсис ще останат погребани под земята.

„Ще ни хвърлят в пропастта и никой никога няма да ни намери. Дукум ще има да се чуди къде сме изчезнали“ - помисли си писарят и се усмихна при мисълта, че кавханът няма да има на кого да възложи разгадаването на тази загадка

Внезапно поведението на мъжете пред него се промени. Петимата спряха на място, а един от тях подаде факлата си на водача и безшумно се плъзна в мрака отпред. Другарите му мълчаливо го зачакаха, въртейки се бавно на всички страни, явно опитващи се да уловят всеки звук, който идва по коридора.

Премалял от страх да не го усетят, писарят се притисна до стената и усети как неравната й повърхност се забива в гърба му и бедрата.

След малко съгледвачът се върна. Петимата си зашепнаха нещо, след което загасиха факлите си. Само водачът остави запален малкия си фенер, но свали ризата си и го уви в него.

В коридора стана тъмно.

Климент не бе очаквал подобно нещо. Какво щеше да прави сега? Как щеше да проследи убийците в мрака? Или го бяха усетили и му залагаха капан? Не! Най-вероятно съгледвачът бе видял светлината от фенера на Корсис и затова бяха загасили факлите.

„За да ни причакат в тъмното. Щяхме да станем лесна плячка“ - помисли си писарят и бавно се запромъква напред.

Раздвижването на въздуха му подсказа, че мъжете пред него също вървят по коридора. Залепен плътно за стената, Климент ги последва.

Скоро разбра какво бе разтревожило убийците. Иззад завоя се виждаха отблясъци, без съмнение от фенера на помощника му.

„Защо Корсис не е загасил светлината? Как може да е толкова глупав?“ - ядно си помисли писарят.

Преследвачите бяха наясно къде са жертвите им. Сега поне му беше по-лесно да се придвижва, а мъжете пред него се очертаваха като плътни черни сенки.

Приседнал на ръба на пропастта, с гръб към убийците, поставил фенера до себе си, Корсис се бе отпуснал, сякаш си почиваше. Главата му бе наведена и изглеждаше, че поправя нещо по ботуша си.

„Сега ли е намерил да се занимава с такива неща?! Ще го убият!“ - ядно си помисли Климент.

Мъжете пред него не се подвоумиха и миг. Водачът вдигна меча си и тихи като сенки, двама от нападателите се стрелнаха към седналия с гръб младеж. Надавайки смразяващ боен вик те налетяха на нищо неподозиращия Корсис. Първият заби меча си в гърба му, но увлечен от собствения си бяг, не можа да спре и с дрезгав писък полетя с жертвата си през ръба на корниза.

След това всичко се случи с невероятна бързина.

Вторият убиец, разбрал навреме грешката на другаря си, успя да спре на самия край на пропастта, викайки на останалите да внимават. Думите му се сляха с вика на Климент, който се изтръгна от гърдите му при вида на падащия в пропастта Корсис.

В същото време иззад близката скала излетя къса стрела, която се заби в гърдите на един от останалите нападатели. В следващата секунда оттам изхвърча голият до кръста Корсис, размахващ меча и кинжала си. Младежът връхлетя върху убийците, които се обръщаха към крещящия писар. Докато разберат какво точно става, единият от тях вече лежеше на земята с разцепена глава.

Водачът единствен запази хладнокръвие. Той бързо хвърли фенера си към нападащия враг, вдигна меча си, парира удара и се опита да се отдръпне назад в сенките, където стана невидим. За негова беда там го очакваше писарят, който, без да мисли, заби меча си във врата му, след което, крещейки като обезумял, се хвърли към последния убиец, опитващ се да запази равновесие на ръба на пропастта.

Климент силно блъсна мъжа, който несръчно замахна срещу него с меча си, преди да полети с писък в мрака.

Загубил равновесие от удара, писарят също се люшна към бездната и изпусна меча си в опит да се задържи. Миг преди да падне, Корсис го хвана за ръката и го задърпа обратно, докато не се строполиха на земята. Всичко бе свършило.

Двамата дълго стояха в притихналата пещера, заслушани в бумтенето на кръвта в слепоочията си.

- Мислех, че си паднал в пропастта! - каза накрая Климент. - Ужасно се уплаших за теб!

- Видях! - отговори Корсис. - Никой още не се беше жертвал заради мен. Бях нагласил ризата си и елека, все едно съм аз.

Климент кимна.

- Исках да те спася - тихо каза той и останал без сили, седна на земята, опитвайки се да възстанови дишането си.

- Ама и вас си ви биваше! Не знам как щях да се справя сам! Ако можехте само да се видите отнякъде как се хвърлихте върху последния убиец! Същински демон, не човек - обяви младежът и се разсмя.

Смехът му зарази писаря и двамата дълго се кискаха, докато не усетиха, че напрежението от случилото се изчезва.

- Е - каза Климент и се изправи, - време е да се връщаме. Очевидно съм сбъркал в избора на пътя. Нека да се върнем обратно и отново да помислим. Имаме загадка за решаване.

Корсис кимна и делово започна да избутва телата на тримата мъртви убийци към ръба на пропастта. Преди това внимателно огледа оръжията им и подбра два кинжала, които затъкна в пояса си.

- Чух ги да си говорят на гръцки - внезапно каза писарят. - Разтвори дрехите им.

Без да се бави, Корсис вдигна ризата на единия от убитите мъже.

Телата на всички бяха нашарени с татуирани кръстове.

- „Архангелите“! - каза Климент и потрепери.

- Архангели или не, вече са мъртви! - безцеремонно обяви Корсис и избута трите тела през ръба на пропастта.

24

Върнаха се без произшествия в залата, от която бяха тръгнали. Жадно се напиха с вода от манерките, хапнаха и малко от сушеното месо в торбите си.

Корсис отиде да провери дали „Архангелите“ не са оставили някого на пост при входа в полето.

Докато чакаше младежа, писарят замислено се разхождаше, осветявайки с факлата си знаците над всяка от вратите. Макар ръцете му още да трепереха от току-що преживяната опасност, той постепенно се успокояваше, опитвайки се да сложи някакъв ред в мислите си.

„Съвсем ясно е - идваме от коридора с Луната и влизаме в този на Слънцето. От нощта в светлината. Логиката сочи натам. Щом са обърнали местата на дракона и мечката, тук трябва да подходим по същия начин. Но явно някъде бъркам“ - Климент ядно ритна един камък.

- Няма никой! - обяви завърналият се Корсис. - Сега какво ще правим?

Климент безпомощно вдигна рамене и изкриви лицето си в гримаса. Не му се искаше да си го признава, но нямаше никаква идея къде да търсят последната скулптура.

- Само ако имахме малко повече информация... Още нещо, за което да се хванем - повтаряше той, докато нервно крачеше из задименото помещение.

Корсис подложи под себе си една от торбите и седна на земята.

- Може би трябва да следваме реда на планетите в небето? -предложи той. - Ако тръгнем по коридора под знака на Слънцето, след това коя планета идва?

- Меркурий - отговори Климент.

- Е, в следващата зала трябва да продължим по коридора под знака на Меркурий.

- Нищо не ни пречи да пробваме. Така или иначе нямам по-добра идея - съгласи се Климент.

Двамата вдигнаха факлите си и поеха по коридора. Във втората зала завиха под знака на Меркурий.

Скоро проходът свърши. Тунелът бе запушен.

- По дяволите! - изруга Корсис. - А сега какво?

- Ще се върнем и ще пробваме да измислим нещо друго.

Двамата тръгнаха обратно по коридора, който ги изведе в познатата им зала. Климент седна на един от камъните в средата, гледайки замислено знаците над всяка от вратите. Корсис, сърдит, че предположението му е излязло грешно, настървено започна да рови в торбата си, изхвърляйки съдържанието й на пода.

- Какво правиш, успокой се! Така само ще загубим нещо - опита се да го успокои Климент и се наведе да вдигне падналата в краката му кесия. Вътре намери няколко медни монети и парче пергамент. Писарят го разтвори машинално и отнесено се загледа в прерисуваните символи от пръстена на Теофан. Колкото повече ги гледаше, толкова повече му се струваше, че там има нещо важно. Нещо, което пропуска. Писарят внезапно се плесна по челото.

- Очевидно е! Търсим свещената седмица. Досега сме разгадали три части от нея - мечката, лъва и дракона. Къде са останалите четири?

- Това гатанка ли е? - попита Корсис.

- Гатанка е и аз знам отговора! Той е точно там - писарят посочи към една от вратите: - Анищар, Юпитер, четвъртата планета! Теофан ясно ни е показал пътя - четири плюс три прави седем!

- Значи трябва да тръгнем насам? - Корсис бързо се отправи към посочения коридор.

- Не бързай! - спря го писарят. - Разсъжденията ни преди малко бяха правилни. Идваме от Луната и продължаваме към Слънцето. Трябва да тръгнем по коридора под знака на Юпитер в следващата зала, не тук.

- Сигурен ли сте?

- Да! И ако не ти стигат разсъжденията ми, погледни. - Писарят вдигна пергамента със знаците от пръстена на Теофан. -Това са указания. Прости и ясни, като копието на площада. Стига да успееш да ги видиш. Слънцето и Юпитер са свързани!

- Ако тези знаци ни сочат пътя тук, какво показват останалите два? - попита младежът.

- Нямам представа. Може би, като стигнем до дракона, ще разберем.

Двамата нагласиха оръжията си и за пореден път минаха под знака на Слънцето. Пътят им бе познат и бързо стигнаха до втората зала. Без да се колебае, Климент пое по коридора, белязан със символа на Юпитер - Анищар.

Подът се изкачваше известно време нагоре, след което тръгна стръмно надолу. Писарят и помощникът му напредваха бавно, защото не бяха забравили пропастта, на която се бяха натъкнали по-рано. Периодично спираха и се ослушваха, очаквайки да чуят други преследвачи зад гърбовете си, но отвсякъде ги обгръщаше пълна тишина. Подминаха няколко тесни странични коридора, без да открият никакъв знак. Постепенно пътят се изравни, таванът се издигна, отнякъде приятно лъхна свеж въздух.

- Ако не се лъжа, намираме се някъде под центъра на Вътрешния град. Може би дори под двореца - каза Корсис.

Климент кимна нетърпеливо и продължи напред. Искаше колкото се може по-бързо да стигне до края и да види там ли е статуята.

Коридорът внезапно зави и се разшири. Бяха стигнали до ново, просторно помещение.

- Дай всички факли! - изкомандва писарят. - Трябва ни повече светлина!

Корсис започна да пали една по една резервните факли и да ги хвърля напред по пода. Без да чака помощника си да довърши, Климент бавно тръгна в мрака. Напредваше внимателно, а тъмнината малко по малко започна да се разпръсква. Пред него постепенно изплуваха неясните очертания на висока фигура.

Писарят пристъпи още няколко крачки напред и вдигна високо факлата си.

Изправен на задните си крака, с високо разперени медни крила, над него се издигаше третата скулптура - драконът от императорската резиденция в Свети Манант.

Климент бавно се отпусна на земята и се загледа в медното тяло на звяра. Това, което бяха постигнали, не бе за вярване.

Корсис дотича с радостни възгласи, взе безразборно нахвърляните по земята факли, запали и двата фенера и ги подреди около статуята.

- Успяхме! Открихме го! - щастливо извика той и затанцува около статуята.

Климент само кимна. Странна възбуда го бе стиснала за гърлото и му пречеше да говори. За първи път откакто бяха почнали разследването бе абсолютно сигурен, че са на прав път.

Чашата наистина съществуваше. Крум и секретарят му наистина я бяха скрили. Теофан наистина бе оставил знаци как тя да бъде открита.

Символите на пръстена, свещената седмица, Слънцето, Юпитер, копието, заключенията му, всички, всички тези неща се бяха оказали истински следи, които той бе успял да разгадае.

Едва сега писарят си даде сметка, че въпреки увереността, която бе демонстрирал пред Дукум и помощника си, някъде дълбоко в себе си се бе съмнявал, че може би греши. Че може би е на грешен път и само упорството му и нежеланието да признае грешката си го тласкат напред.

Сега този страх бе изчезнал!

Всичко бе истина!

- Какво ще правим? - върна го към действителността въпросът на Корсис.

Климент бавно стана и огледа помещението. Личеше, че мястото е било специално подготвено за статуята. Залата бе идеален кръг. На тавана, точно над главата на дракона, бяха издълбани символите на Слънцето и Анищар - Юпитер, самата скулптура бе поставена на старателно изсечен в скалата малък подиум. От двете му страни, точно под крилата, вероятно за подпори, бяха поставени две гладки, бели колони.

Писарят се приближи и бавно заразглежда дракона. На светлината на факлите чудовището изглеждаше още по-внушително. Личеше, че скулптурата е много стара. На места медта бе протъркана. На други времето я бе изгладило по-добре и от най-умелия майстор.

Климент внимателно положи длан върху мощните задни крака на дракона, усещайки под пръстите си студения метал. Статуята наистина бе величествена.

„Както е бил велик и Крум!“ - помисли си писарят.

- Какво ще правим сега? В него ли е чашата? - нетърпеливо попита Корсис.

Внезапно Климент усети как нервността на помощника му се предава и на него.

Бяха ли стигнали до края?

Тук ли бе чашата от черепа на Никифор?

Писарят внимателно огледа каменния кръг, върху който бе стъпило чудовището. Ако имаше нещо скрито, най-логично бе да е тук.

Върху твърдата скала нямаше никакъв знак. Колкото и старателно да търсеха, колкото и внимателно да почукваха с дръжките на ножовете си, Климент и Корсис не намериха нищо.

- Не е тук! - разочаровано обяви накрая младежът, стана и изтупа прашните си дрехи.

Климент се завъртя и отново огледа залата. Дали пък драконът не беше просто знак, който да им покаже къде трябва да търсят?

Проследи посоката на крилете, ноктите, муцуната, опашката... всичко, което му хрумна, но не откри нищо.

- За какво, по дяволите, си довлякъл това животно тук, Теофане?! - Климент усещаше, че са съвсем близо до решението на задачата, но не знаеше какво да прави. В яда си изрита бронзовото животно. Чу се глух звук, който бавно заглъхна между стените.

- Дали чашата не е скрита в самия дракон? - предположи Корсис. - Скривалището е добро и, както казвате, в него има логика.

- Логика ли? Каква?

- Много просто. Крум, Дракона, е погълнал Никифор, императора. Както се е случило в действителност.

- Наистина е така - замислено каза писарят. - Но как биха скрили чашата в статуята, така че след това да могат да я извадят пак? Огледахме отвсякъде, не си личи никъде да е рязано или да има тайник.

- Може би трябва да погледнем пак - предложи Корсис.

Двамата вдигнаха фенерите си и отново огледаха статуята от всички страни. Не забелязаха нищо, което да им подскаже, че чашата е вътре.

- Ами отдолу? - не се предаваше Корсис. - Може отдолу да има дупка. Трябва просто да го повдигнем!

- Ти луд ли си? Това нещо тежи колкото къща!

- Тогава да идем да вземем въжета, макари, лостове... Предполагам, че знаете по-добре от мен какво точно ни е нужно. Ще наемем работници, ще се върнем и ще се справим.

- Чакай! Чакай! - Климент внезапно бе осенен от прозрение. -Ако не е отдолу, може да е отгоре!

- Къде отгоре? На главата му няма нищо.

- Не ме разбра - махна с ръка писарят. - Може да са пуснали чашата през устата на дракона! Статуята е куха, в устата би трябвало да има отвор. Могли са да вържат чашата с въже или нещо подобно, за да не се счупи, и внимателно да я спуснат през устата на дракона.

- Точно така! Това е!

Корсис бързо скочи, разрови се в торбите и скоро извади едно от въжетата, на което имаше навързани възли като стълба. Направи в края му примка и ловко го хвърли към главата на дракона.

При втория опит успя да я закачи за един от рогата на чудовището. Стегна я и увисна на нея, за да провери здравината й.

- Ще успеете ли да се качите? - попита той.

Климент кимна. Съблече кожения си елек, свали колана с мечовете и кинжала си, подскочи и се хвана за въжето. Краката му здраво стъпиха на един от възлите.

Бавно, без да бърза, писарят се заизкачва по импровизираната стълба. Под него Корсис го окуражаваше с викове и напътствия.

Най-накрая Климент стигна главата на дракона. Изтегли се за последен път и погледна в устата на животното.

Очакваше го разочарование.

Зад изплезения раздвоен език, стрелкащ се между извитите зъби, ясно се виждаше медната стена, в която свършваше устата на чудовището.

Писарят нещастно се залюля на въжето. Какво щяха да правят сега?

Миг преди да извика на Корсис, че устата е запушена, погледът му бе привлечен от нещо друго. На челото на дракона, точно в средата между двата рога, ясно се виждаха, старателно издълбани, един до друг два символа - IYIIYI.

„Две седмици? Какво по дяволите трябва да значи това?“ - запита се писарят и бавно огледа цялата глава на дракона. Нямаше нищо друго.

- Гърлото е запушено - извика Климент. - Но открих нещо друго - побърза да успокои младежа Климент и ловко се спусна на земята.

- На челото на дракона има изписани една до друга две седмици. Личи си, че не са били там от самото начало. Някой ги е добавил допълнително.

- Седмици ли? Но за какво?

Писарят сви рамене.

- Поредният знак.

- Какво ще правим сега?

- Трябва да помисля. Да си почина и да помисля какво може да значат двете седмици една до друга.

- Удвоена седмица! Нещо двойно по-божествено или двойно по-важно. Но какво?

Седем до седем. Седем до седем - повтаряше си Климент, докато прибираха нещата си в торбите. - Седем и седем е четиринайсет, седем по седем е четирийсет и девет. Това говори ли ти нещо?

- Абсолютно нищо - Корсис подаде бойния колан на писаря. -Може би все още си струва да повдигнем статуята. Може би отдолу има отвор. Може би означава, че за вдигането й са необходими седем по седем, тоест четирийсет и девет души. Възможно е, нали?

- Възможно е - уморено каза Климент и се запъти към изхода - Но това ще стане утре. Ще трябва да намерим помощници и техника. Както и правдоподобно обяснение защо го правим.

- Чашата е в статуята! Сигурен съм - настояваше на своето Корсис.

- Дано! - Климент се обърна, хвърли последен поглед на потъващия в сенките дракон и застина. С вдигнатите си криле към небето и двете колони под тях, скулптурата имаше съвършената форма на знака IYI.

- Още една седмица - мрачно си каза писарят. - Почнаха да стават прекалено много.

Двамата с Корсис бързо поеха назад.

Писарят усети как копнее да усети вятъра по бузите си и да вдъхне миризмата на тревата и цветята около града. Бяха изкарали в подземията целия ден.

- И не сме яли нищо друго освен малко сушено месо -напомни му Корсис, докато се изкачваха по дървените стълби към изхода.

Навън ги посрещна прохладата на нощта и тихото шумолене на тревите. Но не само това. Във въздуха се носеше някакъв друг, необичаен мирис.

- Какво е това? - попита Корсис и посочи с ръка в мрака.

Климент застана до помощника си. Пред очите му се издигна червено зарево.

Плиска гореше.

25

Възседнал бойния си кон, с окървавен меч в ръка, Иратаис крещеше с пълна сила. Войските на бунтовниците бяха срещнали по-ожесточена съпротива, отколкото бяха очаквали, но най-накрая си бяха пробили път с бой през портите и вече контролираха изцяло Външния град.

Макар да бяха отворили вратите, след като чуха паролите, войниците в караулните помещения на крепостната стена се бяха били неочаквано ожесточено. На Иратаис и поддръжниците му се наложи да впрегнат всичките си сили, за да успеят да пробият отбраната и да влязат в града. Ако не бяха предварително раздаденото оръжие и скритите сили вътре в крепостта, които да ударят защитниците в гръб, бунтовниците можеше и да не успеят да минат през портите.

В крайна сметка бяха успели. Схватките се бяха прехвърлили по улиците на Плиска и скоро целият град бе огласен от викове, команди и дрънчене на оръжие.

Там ги очакваше нова изненада. Аварите съвсем не бяха толкова пияни и отпуснати, колкото им се искаше на последователите на Тангра. Забавянето при вратите даде възможност на наемниците да се организират. Наложи се бунтовниците да се бият за всяка къща, за всяка педя от града, която аварите защитаваха до смърт.

В крайна сметка числеността си каза думата. След няколко часа улиците на Външния град най-после бяха прочистени.

Размахвайки дългия си меч, Иратаис бе препускал по каменните улици, посичайки враговете и увличайки последователите си след себе си. Мирисът на кръв и вихърът на битката го бяха изпълнили, единственото му желание бе да се потопи изцяло в нея, да сее и да търси смъртта.

След двучасовия бой най-накрая се бе срещнал с останалите. Липсваше само Вихтун, който бе паднал покосен от копие пред Западната врата. Останалите обаче бяха тук и бяха жадни за кръв. Дори в очите на пресметливия Вардас се бе разпалил див, необуздан пламък.

- Градът е наш! Сега какво ще правим? - Изот скочи от коня си и изтри кървавия си меч в дрехите на лежащия в краката му труп.

- Външният град е наш, но не и Вътрешният. Най-трудното предстои. - Шун намести шлема си, върху който личеше прясна вдлъбнатина.

Изот го изгледа кръвнишки, но не отговори.

- Аварите са избити! Борис е натикан като куче в бърлогата си! - Иратаис трескаво оглеждаше обстановката. Къде ли бе Недосегаемия? Дали щеше да им помогне? - Докладвайте точно какво е положението!

- Целият град, целият външен град - Изот изгледа свирепо Шун - е в ръцете ни! Аварите са избити до крак. Някои се опитаха да се спасят във Вътрешната крепост, но вратите й бяха затворени. Войниците от гарнизоните при четирите порти също са мъртви.

- Малцина се присъединиха към нас - Вардас скептично поклати глава, назовавайки най-големите страхове на Иратаис. -Дано не се окаже, че цялото ни начинание не си е струвало!

Въпреки очакванията им, че гарнизоните и жителите на Плиска ще ги подкрепят, щом чуят, че се бият в името на Тангра, малцина бяха подкрепили каузата на бунтовниците. Въпреки че армията им си пробиваше път напред под високо развятата конска опашка, въпреки че крещяха името на върховния Бог, жителите на града предпочетоха да останат по къщите и да залостят здраво вратите и прозорците си.

- Ще ни посрещнат като спасители, като победим! - ядно каза Иратаис.

- Ако победим - поправи го Вардас.

- Ще победим! - Очите на великия боил се наляха с кръв. -Борис няма къде повече да отстъпва. Войската му е сразена, останали са му само стражите в двореца! Не може да ни се противопостави!

- Така е! - съгласи се Шун. Изот се усмихна доволно. Вардас само поклати глава.

- Всички врати на Вътрешния град са блокирани от войските ни. Северната, Източната и Западната са препречени с каруци, пълни с камъни. Ако се опита да излезе, Борис може да го направи само през Южната врата.

- Където ще го чакаме ние!

- Точно така! - махна с ръка Иратаис. - Сега трябва да накараме това псе да се покаже. Да му подпалим задника!

- Стрелците са готови! - докладва Шун. - Ще ги подредя около стените на Вътрешния град. След няколко минути ще полетят първите огнени стрели!

- Изот, докато Шун подготвя стрелците, събери всички сили. Доведи и последните подкрепления на площада пред Южната врата - нареди Иратаис. - Ще атакуваме оттам. Среща след половин час на площада - великият боил размаха меча си и препусна, следван от охраната си.

* * *

Странно защо първата мисъл на писаря бе за Ирина.

Трябваше да намери византийката и да я защити, преди да й се е случило нещо лошо!

- Какво става, господарю? Защо гори Плиска? - Корсис се препъваше в полето след Климент.

- Не знам! Не знам! Но едва ли е за добро - отговаряше за пореден път писарят, проправяйки си път в мрака.

- Може ли да са византийците? Може ли да са ни нападнали, докато сме били в подземията? Дали Григорас не е изпълнил заканата си?!

- Не вярвам да са византийците! Няма как да се придвижат дотук, без някой да ги забележи.

- Кой е тогава? Разбойници? Печенеги?

- Съмнявам се! Никоя банда не е достатъчно голяма, за да може да нападне град като Плиска. За това трябва организация и голяма войска. Печенегите също не биха могли да стигнат дотук с армия, без съгледвачите ни да ги забележат.

- Тогава кой? Дали пък не е просто пожар?

- Дали? - Климент спря сред тъмното поле, изчака помощникът му да го настигне и го хвана за рамото. - Заслушай се, Корсис! Какво чуваш?

- Викове! Писъци! Бумтенето на огъня...

- И дрънчене на оръжие!

- Това е битка!

- Това е бунт! Няма друго обяснение!

- Бунт?! Не мога да повярвам!

- Помисли - Климент забави крачка, опитвайки се да успокои дишането си. - Ханът се покръсти. Вече не се казва Борис, а Михаил. Дори не е хан, а княз. Замени Тангра с Христос. На мнозина това въобще не им хареса. Присъствах на съвета, когато Иратаис и останалите се опълчиха на Борис.

- Но нали Дукум каза, че са се подчинили! Че са положили нови клетви за вярност...

- Явно великият боил се е излъгал. Заблудили са го. И него, и хана, и нас.

- Ами ако все пак са византийците? - попита отново Корсис.

Без да отговори, Климент продължи към града.

Пътят гъмжеше от бягащи хора. Натоварили кой каквото може на коне, магарета и каруци, нарамили вързопи на рамо, мъже и жени се спасяваха от пламтящия град.

Майки крещяха, викайки децата си, мъже обикаляха колоната, търсейки жените си, писъците на събудените бебета се смесваха с лая на кучетата и пръхтенето на конете. Отстрани,с високо вдигнати копия, като сенки препускаха въоръжени отряди, които бързаха да се включат в битката.

Климент няколко пъти се опита да заговори бегълците, за да разбере какво се случва, но те само гледаха уплашено оръжията му и продължаваха, без да му отговорят.

- Не си търсете белята! - извика накрая висок мъж на кон, докато подминаваше писаря и помощника му. - Всеки, който влезе в града, ще умре!

- Защо?! Какво е станало!? - извика Климент и се опита да хване конника за крака.

- Бунт! Боилите вдигнаха бунт срещу княза! Вече превзеха Външния град - извика мъжът, изтръгна се от ръцете на писаря и препусна нататък.

„Трябва да побързаме!“ - Климент понечи да хукне отново.

Корсис го хвана за ръката.

- Господарю? Къде отиваме? Какво ще правим там? - попита плахо младежът.

- Ще помогнем с каквото можем! - писарят ядосано задърпа ръката си. - Наш дълг е да защитаваме хана!

- Няма да можем да го защитим! Само ще изгубим живота си! Нека изчакаме.

- Не! - Климент се дръпна и тръгна към града. - Няма какво да чакаме! Нашето място е там!

- Господарю, почакайте! - Корсис го настигна отново. -Ако сега влезем в града, ще попаднем право в ръцете на враговете на хана. Как ще се отнесат те с нас?

Климент премигна. Корсис бе прав. Великите боили, които бяха въстанали, до един го мразеха.

„Вярното куче на Дукум“, така го наричаха зад гърба му. Едва ли щяха да се зарадват, като го видят. Освен ако радостта им не се свърже с възможността да го убият.

Климент въздъхна. Какво трябваше да направи? Сърцето му го влечеше към боя, бе готов да жертва живота си в името на хана. Разумът му казваше, че е безсмислено да умре напразно.

- Не казвам, че не трябва да отидем - продължи Корсис. Да отидем, но да се подготвим. Нека направим така, че ако ще умираме, поне да не бъде напразно.

Климент кимна. Младежът имаше право.

Двамата свърнаха встрани от пътя и скриха торбите си в близките храсти. Климент прекърши най-горните клони на един от тях, за да ги познаят, като се върнат да ги търсят.

„Ако се върнем въобще!“ - мрачно си помисли той.

Взеха всички оръжия, които носеха, и ги затъкнаха под наметките си. Корсис ловко отряза част от единия вързоп и направи нещо като качулка, с която писарят да закрие лицето си.

- Така ще ви познаят по-трудно - убеди Климент той.

И двамата намазаха лицата си с прах от пътя, за да изглеждат така, сякаш са връщащи се за вещите си бежанци. Натриха и дланите си, за да не се хлъзгат оръжията им. След което поеха към града.

Планът беше прост. Да се опитат да се промъкнат до двореца, след което да се включат в защитата му. Щяха да избягват осветените места, да крият лицата си и да се опитат да се смесят с тълпата. С малко повече успех никой не би трябвало да ги разкрие.

Разбраха грешката си още щом стигнаха до Южната врата. Застанали между запалените сигнални мангали, които осветяваха всичко наоколо като ден, новият гарнизон на вратата внимателно проверяваше всички.

Бягащите от града бяха принуждавани да дават откуп, ако искаха да излязат от града и да се спасят. Освен войници, други желаещи да се върнат обратно нямаше.

Близо до входа на караулната кула се издигаше купчина от всевъзможни торби, денкове и бохчи, кошници, мечове и гърнета с вино бяха безразборно нахвърляни.

Видимо подпийнали, войниците на бунтовниците се забавляваха с новата си роля. Без много приказки те вземаха това, което си харесваха, без никой да смее да им се противопостави.

Някои от тях похотливо дърпаха минаващите жени към вратата на кулата, докато те се дърпаха, пищейки.

„Дали Ирина е минала оттук? Какво ли й се е случило?“ -помисли си писарят и кръвта му кипна.

Заедно с Корсис се опитаха да минат незабелязано в суматохата, но чигатът, командващ отряда, ги забеляза.

- Хей, вие там! - провикна се той. - Кои сте? Къде отивате? Спрете веднага! - нареди военният и се запъти към тях.

Корсис пребледня.

- Идваме в града по работа! Какво се е случило? Пожар ли има? - започна да пелтечи той.

- Знаете ли новите пароли? - строго попита чигатът и насочи меча си към писаря.

- Ние... ние не знаехме, че са ги сменили - запелтечи младежът, чудейки се как да се измъкнат.

- Имам точни заповеди! Само хора, знаещи новите пароли, да бъдат допускани в града. Всички други да бъдат задържани. Хванете ги! - заповяда чигатът. - Завържете ги!

Войниците се втурнаха към писаря и помощника му.

- Спрете! - Климент свали импровизираната си качулка и високо вдигна ръката, на която блестеше пръстенът с герба на Дукум.

- Аз съм Климент, главният писар на хана! Нося важни новини! Трябва да ни пуснете незабавно!

Познали символа на ръката му, войниците сведоха копията си.

- Великите боили ни очакват! Трябва веднага да стигна до Иратаис!

Чигатът изглеждаше раздвоен.

- Не са ми казвали нищо! - каза той. - И защо криете лицата си?

- Ти идиот ли си?! - Климент сграбчи военния за раменете и приближи лицето си до неговото. - Нима очакваш да знаеш всичко? Може би господарят Иратаис споделя с теб най-съкровените си тайни?! Нима си от висок род или си толкова издигнат, че да знаеш какво са решили водачите на Великия съвет?

Климент изгледа чигата с пренебрежение и набута пръстена на Дукум в лицето му. Надяваше се, че в суматохата военният няма да съобрази каква е връзката между печата на кавхана и бунтовниците.

- Добре - протегна напред ръце Климент. - Хайде, вържете ни! Ще си починем с удоволствие след тежкото пътуване. Само че после се сърди на себе си, когато главата ти се окаже побита на кол пред вратата! Господарят Иратаис едва ли ще остане доволен, че си попречил на плановете му.

Чигатът облиза устни и огледа подчинените си. Войниците бяха свели копията си и гледаха в земята.

- Закъснявам! - настоя Климент и посочи с ръка пламъците. -Новините, които нося, може да ни помогнат да спечелим битката. Или да я загубим! Ти решаваш!

Чигатът отново ги изгледа притеснено, след което махна с ръка:

- Минавайте! Но след като всичко свърши, ще искам да се застъпите за мен пред великия боил!

- Разбира се! Стига да не пристигнем късно! - Климент хвана за лакътя Корсис и го повлече навътре към града.

Двамата забързаха по улицата.

- Чакайте! - настигна ги гласът на чигата.

Писарят се обърна и сърцето му замря. Трима войници тичаха към тях.

- Щом новините, които носите, са толкова важни, ще ви трябва охрана. Улиците на Плиска са опасни тази нощ. Не мога да рискувам нещо да ви се случи по пътя - военният изглеждаше доволен от мисълта, която му бе дошла.

- Да идват по-бързо! Нямаме време за губене - извика Климент, нахлупи отново качулката си и заедно с Корсис бързо поеха по улиците, охранявани от трима войници на бунтовниците.

Не бяха направили и няколко крачки, когато срещу тях се стрелна Алем. Битката се бе отразила дори на боязливия боил, чието лице бе сгърчено от напрежение и решителност. Той мина покрай Корсис и писаря, който побърза да наведе глава, за да не бъде разпознат.

- Болех, бързо събери всички войници и ги прати при Южната врата! - заповяда боилът. - Започва финалният щурм! Трябват ни всички налични сили!

- Готови сме, господарю Алем! Тъкмо пращах при великия боил Иратаис писаря Климент. Казва, че носи важни сведения, които ще ни помогнат в битката - чу зад гърба си гласа на чигата писарят.

- Кого? - попита Алем и бързо се заозърта. - Къде е той?

На Климент не му трябваше повече. Блъсна силно войника вдясно от себе си, завъртя се, удари този отпред, докато Корсис се бореше с третия. Използвайки смайването на пазачите си, двамата бегълци хукнаха по тъмните улички.

- Хванете ги! Хванете ги веднага, идиоти! - чу Климент виковете на боила и затича още по-бързо.

Няколко войници хукнаха по петите им, но писарят и Корсис имаха добра преднина и скоро преследвачите им ги загубиха в хаоса.

Колкото повече наближаваха центъра на града, толкова повече хора срещаха. Войници, дрънкащи с броните си, чигата, крещящи заповеди, мародери, стрелкащи се като сенки в мрака, уплашени лица, показващи се на прозорците, трупове на хора, животни и оръжия изпълваха улиците на Плиска.

Въздухът бе напоен с мирис на кръв, желязо, пот, дим и страх. Носеха се команди, крясъци и викове.

Корсис вдигна паднал на земята шлем и го подаде на Климент. Той също сложи един и с дългите си мечове и тъмни наметки двамата по нищо не се отличаваха от преминаващите войници.

За известно време бяха в безопасност.

Съвсем ясно личеше откъде бе минала битката. Прескачайки труповете на избили се един друг българи и славяни, Климент с ужас установи, че градът е на път да се разпадне.

Заети със собствените си битки, големците бяха забравили за обикновените хора, които ставаха лесна плячка на мародери, крадци и разбойници.

Няколко къщи горяха. Други, с изтърбушени врати и прозорци, изглеждаха така, сякаш през тях е преминал ураган. Носеха се писъци, вопли и молби за помощ, на които нямаше кой да отговори.

Някои от войниците на въстаналите боили също се бяха включили в разграбването, без да се интересуват от изхода на битката.

На една от улиците Климент и Корсис се сблъскаха с трима, въоръжени с дебели сопи, просяци. Те се бяха навели над паднала на земята жена, която умолително бе вдигнала ръце към тях. Единият я държеше за косата, другият тъкмо се канеше да разкъса дрехата й.

- Помощ! Оставете ме! Нищо лошо не съм ви направила - плачеше жената и Климент с ужас разпозна гласа на византийката Ирина.

Без да съзнава какво прави, отдавайки се на неистовата сила и гнева, лумнали внезапно в гърдите му, писарят се хвърли напред с изваден меч в ръка. Преди нападателите да разберат какво става, той посече първия от тях. Другите двама отскочиха пъргаво назад, като крещяха и заплашително и размахваха дървените си оръжия.

- Господарю! - провикна се Корсис, но Климент не му обърна внимание.

Наведе се, за да избегне удара от тоягата на единия просяк, хвана го за ръката и използвайки инерцията му, го завъртя около себе се, за да го пресрещне с удар на меча в корема. Без да спира, писарят дръпна обратно оръжието си и разперил ръце като крила на мелница, се завъртя, разсичайки гърдите на последния нападател, който тежко рухна на земята.

Оставяйки Корсис да провери състоянието на враговете им, Климент се наведе и внимателно хвана византийката за раменете.

- Не се бой Ирина - каза той с неочаквано спокоен глас. - Аз съм, Климент.

Жената го погледна със замъглени от страх очи, позна го, отпусна се в прегръдката му и се разхълца неутешимо.

- Спокойно, спокойно! Никой повече няма да те нарани. Аз ще те пазя - занарежда утешително Климент, люлеейки като малко дете тресящата се от ридания византийка. Изведнъж битката, ханът, войната на боговете изгубиха значение. Искаше му се да остане завинаги така, с Ирина в прегръдките си.

- Господарю! - нервният глас на Корсис извади Климент от унеса му. - Трябва да побързаме, господарю! Това място не е безопасно!

- Като че ли има някое, което е - измърмори писарят, докато се изправяше и помагаше на византийката да стане.

- Защо си излязла по това време, Ирина? - попита той. - Защо не си стоиш у дома?

- Баща ми изчезна! - отговори жената, докато бършеше сълзите си. - Излезе рано сутринта и повече не се появи. Притесних се! Чух, че е имало нападение, и тръгнах да го търся. Така и не го намерих. Не знам какво щях да правя, ако не ме бяхте спасили!

- Ще останем заедно! Няма да се делим - обяви писарят и силно стисна ръката на Ирина. Тя му отговори с измъчена усмивка, която накара Климент да се почувства изпълнен с непозната, непобедима сила.

Гледайки да не бият на очи, тримата се запромъкваха към вътрешността на Плиска. Заобикаляха тичащите войници, клатушкащите се след тях сенки и напускащите столицата. Градът бе в пръстена на смъртта, който се затягаше все повече и повече.

А центърът му бе пред Южната врата на Вътрешния град.

26

Скрит зад шлема като зад маска, Климент внимателно оглеждаше площада пред Южната врата на Вътрешния град.

Финалният щурм щеше да започне всеки момент.

От всички страни прииждаха въоръжени мъже, някои носеха стълби, други бутаха леки обсадни кули. Тежък таран с желязна муцуна, осеяна с шипове, се полюшваше в дъното на площада, окачен на дървено скеле.

По площада в железни котли бяха запалени огньове, чиито пламъци разпръскваха нощния мрак и изпълваха въздуха със сажди и пепел. Миришеше на кръв, пот и желязо.

Плътно скупчени един до друг, с тежки кожени ризници, щитове с гербови символи и извадени мечове, мъжете пред Южната врата се люшкаха като вълна, готова всеки момент да залее двореца.

От Вътрешния град към небето се издигаха пламъци. Пожарът все още не бе голям, но най-вероятно щеше бързо да се разрасне.

Нямаше никакво съмнение!

Борис беше обречен!

Писарят присви очи под шлема, и опитвайки се да спре стичащата се от челото му пот. Не смееше да открие лицето си, за да не бъде разпознат. Скрит зад един от ъглите заедно с Корсис и Ирина, той продължаваше да оглежда площада, търсейки начин да проникне в крепостта.

Бунтовниците не си губеха времето. Труповете бяха извлечени встрани, всичко най-ценно от тях свалено, след което бяха оставени на произвола на нощта и бездомните псета. Парчета от брони, оръжия и каруци, използвани като защитни валове, се търкаляха по земята.

„Дукум много ще се ядоса от целия този хаос. Кой ще почисти всичко това?“ - помисли си Климент и мигом се упрекна за глупавите си мисли. Много скоро и той, и Дукум, и ханът може да са мъртви!

Яхнал огромен кафяв жребец, на площада нахлу Изот, посрещнат от рева на войската. Той вдигна ръка, успокои коня си и бавно се запъти към останалите велики боили, които го чакаха в центъра на площада. Най-сетне всички заговорници се бяха събрали.

Наметнат с пурпурно наметало, като истински хан, Иратаис се отдели от групата и бавно започна да обхожда редиците на бунтовниците. Шун зае позиция вляво от вратата, готов да поведе атаката срещу стените. Изот скочи от коня си, свали шлема си и с изцапано от сажди и кръв лице започна да раздава заповеди. Вардас отстъпи назад, явно нямаше намерение да рискува. Дори Курт и Алем се споглеждаха неспокойни, очаквайки финалния щурм.

Иратаис пришпори коня си и се върна в центъра на площада.

- Войници! - извика той и вдигна високо меча си. - Мъже! Братя! Дошли сме тази нощ тук не за да вдигаме бунт, не за да покажем непокорство, не за да се опълчваме срещу боговете, а за да ги спасим от един самозабравил се хан!

Площадът му отвърна с яростен рев и дрънчене на оръжие.

- Този хан - продължи Иратаис и всички притихнаха, за да чуят думите му, - този хан предаде Тангра! Този хан предаде бога на дедите ни, без дори да ни попита! Този хан иска да ни превърне от войници в просещи милостиня страхливци в краката на Византия! Ще позволим ли това да се случи?!

- Неееее! - отвърна тълпата и започна да се блъска напред.

- Ще позволим ли Тангра да ни бъде отнет от един страхливец, който не спечели нито една битка!? Ще позволим ли да ни командва човек, който се крие в крепостта си, вместо да излезе с меч на бойното поле?! Ще позволим ли да ни командва подлец, който, вместо да се бие, сключва срамни договори само и само за да спаси собствената си кожа? Ще позволим ли да ни командва Христос, който иска добро за враговете си! - Иратаис размаха меча си. Изправен върху бойния си кон, озарен от пламъците, великият боил бе вдъхновяваща гледка. - Ще позволим ли всичко това?!

- Никогаааа!

- Затова сме се събрали тук тази нощ! Затова ще свалим хана! Нашето дело е свято! С Тангра напреееед! - извика великият боил и насочи меча си към крепостта.

С див рев първите редици се люшнаха към крепостта. Изстреляните запалени стрели като звезди озариха нощното небе. Множество стълби бяха изправени до стените. Със зловещо стържене таранът неумолимо тръгна към високата врата.

В този миг отнякъде зазвъня камбана.

Тежкият й стон разцепи нощта, издигна се към небето и се стовари обратно на земята. След нея забиха още камбани, чийто звън се смеси с песни, възхваляващи Исуса Спасителя.

Голямата врата на Южната порта бавно започна да се отваря, пропускайки в нощта лъч светлина.

Бунтовниците неуверено спряха.

Нима Борис все пак щеше да отговори на удара им?

Климент се промъкна напред и проточи враг.

„Борис не се е предал! - радостно си помисли писарят. -Ето - сега през вратата ще излетят верните му отряди!“

С тежко стържене високата порта най-накрая се отвори докрай. Звънът на камбаните изпълни площада, с тях дойдоха и песните.

Вместо конници, вместо въоръжени до зъби мъже към площада бавно се понесе литийно шествие.

Най-отпред, понесъл високо над себе си хоругва с образа на Мадоната и Младенеца, вървеше свещеник с дълга бяла брада. Очите му проблясваха предизвикателно в мрака, сякаш бе сигурен, че неговият Бог няма да позволи да му се случи нещо лошо и ще накаже неверниците.

Зад него, разтреперани, хвърляйки уплашено погледи встрани, бавно вървяха група свещеници и проповедници. Някои бяха вдигнали като защита високо над главите си позлатени икони, други носеха хоругви, трети размахваха кандилници с тамян.

Пацик, Кордил и Силвестър също бяха тук, окичени с маслинени клонки, носещи високи жезли със сребърни кръстове. Славяните час по час се оглеждаха, сякаш очакваха всеки момент да бъдат нападнати.

Климент погледна зад тях и ахна.

Бос, с дълга бяла ленена риза и с трънен венец на главата, зад групата бавно пристъпяше Борис. Князът бе свел глава над молитвено събраните си длани, но дори Климент успя да види светещите му като звезди очи.

Стъпващ леко във виещия се по земята пушек, Борис сякаш не вървеше, а плавно се носеше над нея. Черните му коси се вееха, ризата му се издуваше като платно от вятъра.

Князът спря и все така свел глава, без да поглежда враговете си, направи към тях кръстен знак.

Редиците на бунтовниците се люшнаха назад.

- Чудо! - извика някой и викът му бе подет от всички страни.

Стъписани от това, което виждат, нападателите спряха, не вярвайки на очите си.

Виковете замлъкнаха.

Оръжията се насочиха към земята.

Таранът спря.

Нима Борис се предаваше доброволно?

Или това бе Богът, слязъл на земята, за да ги накаже за бунта им?

Пеейки, шествието стигна до центъра на площада. Лицата на свещениците бяха изопнати, по челата им стичаха капки пот, но те продължаваха да вървят напред.

Най-накрая процесията спря. Редиците й се разтвориха и все така носейки се през дима, напред излезе Борис.

Князът бавно огледа тръгналите срещу него войници. След което вдигна ръка и отново направи кръстния знак.

Над площада се възцари пълна тишина.

- Защо сте се събрали тук? Защо? - попита Борис и ниският му плътен глас изпълни нощта. - Защо сте напуснали къщите си, защо сте оставили жените и децата си и сте извадили оръжията си? Може би градът е нападнат и сте се втурнали да го защитавате? Може би приятелите ви са в беда и сте дошли да им помогнете? - Князът замълча и се загледа в издигащите се пламъци. - Защо сте погубили братята си? Нима ви направиха нещо лошо? Нима искаха да ви излъжат или да ви напакостят? Защо разплакахте децата на ближните си, нагрубихте жените им, а самите тях предадохте на смъртни мъчения? Бог или дявол бе в сърцата ви?

Борис направи още една крачка напред и тълпата отново отстъпи. Някои от войниците започнаха да навеждат глави, други се заозъртаха притеснено.

- Нощта е за сън, не за насилие! Кой ви подучи да напуснете леглата си и да вършите злини? Защо сте дошли тук? Да убиете от Бога поставения ви владетел? Да нарушите свещената си клетва към небето? Затова ли дойдохте?! - Гласът на княза стана неочаквано твърд. - За да се доверите на хора, ламтящи за власт, които не ги е грижа колко човешки живота ще погубят, за да стигнат до нея? Затова ли дойдохте?! - повтори въпроса си Борис, обърна се с гръб и вдигна ръце към небето. - Ето! Аз съм тук пред вас!

Нали сте дошли за мен?

Нали искате да пролеете кръвта на хана?

Какво чакате!?

Убийте ме!

„Той е полудял! Къде е Дукум да го спре!“ - отчаяно си помисли Климент и отстъпи назад, дърпайки Корсис и Ирина след себе си. Трябваше да подготвят бягството си в предстоящата касапница.

Борис беше обречен!

За учудване на писаря никой от събралите се на площада войници не помръдна. Никой не вдигна меча си, не запрати копие и не пусна стрела срещу беззащитния владетел.

Суровите, облечени в брони мъже гледаха като хипнотизирани вдигналия ръцете си към небето господар, дошъл доброволно да се остави на мечовете им.

Дори Иратаис стоеше занемял на коня си, с провиснала челюст, без да знае какво да направи.

Борис бавно се обърна към враговете си:

- Погледнете в сърцата си! Погледнете в душите си! И ако в тях не е останала и капка милост, следвайте тези, които са ви довели тук! Следвайте тези, които въстават срещу жените, децата, владетеля и родината ви! Но ако в сърцата ви е останала капка вярност, ако в сърцата ви е останала капка истинска сила, ако сте си припомнили кое наистина е добро и кое зло, сега е моментът да си вървите. Идете си вкъщи, покайте се, разкрийте душата си пред Бога и всичко ще бъде простено и забравено!

Борис вдигна ръка и прекръсти за трети път враговете си.

Някъде издрънча оръжие. След това друго. Един по един войниците започнаха да пускат мечовете си на земята и да коленичат пред княза. Пред истинския си владетел.

- Не го слушайте! - изкрещя от другия край на площада Шун и се втурна през тълпата. - Убийте го!

- Напред! - изрева и Иратаис, внезапно излязъл от транса, и пришпори коня си.

Незнаещи какво да правят, част от бунтовниците се втурнаха към хана, други смутено се оглеждаха.

В този миг Борис рязко свали вдигнатите си ръце. Иззад гърба му се изсипа облак стрели.

След него още един.

И още един.

Докато ханът бе говорил, без да ги забележат, от Вътрешния град бяха излезли и заели позиции в сенките няколко отряда стрелци. Други се бяха показали над стената на крепостта и точно и безпощадно поразяваха враговете.

„Очевидно Борис не разчита само на Христос!“ - радостно помисли Климент и разгадал хитростта на княза, заедно с Корсис и Ирина побърза да се прикрие от летящите стрели зад вратата на близката къща.

Редиците на бунтовниците, и без това объркани и нерешителни, започнаха да се разкъсват. Част от нападателите лежаха мъртви или ранени на земята, другите се опитваха да се прегрупират.

- Предателство! Към мен! Към мен! - викаше с всичка сила Иратаис, опитвайки се да сплоти разпадащите се редици.

Като се отърсиха от първоначалния шок и осъзнаха, че са били изиграни и за тях няма да има милост, нападателите започнаха бързо да се групират около предводителя си. Те все още представляваха значителна сила и ако успееха да се организират бързо, можеха лесно да пометат незащитените стрелци.

В този миг във вътрешността на крепостта изсвири рог. Литийното шествие се отдръпна и през отворената порта на крепостта излетя елитната конница на хана.

Успял да сложи бронята си, начело на отряда се носеше Борис с високо вдигнат меч в ръка. Най-отзад тичаха тежко въоръжени аварски наемници.

Конете връхлетяха върху нападателите, които се разбягаха с крясъци. Някои се опитаха да окажат съпротива, но бързо станаха жертва на конете, копията и криещите се в мрака стрелци и авари.

Пищейки като жени, Алем и Курт станаха първите жертви на отмъщението на княза. Единият политна със забито в гърба копие, другият бе пронизан от няколко стрели.

Проправяйки си път с бой, Иратаис се опитваше да стигне края на площада и да се измъкне по малките улички. Хванал меч в едната и боздуган в другата си ръка, Изот се биеше и ревеше като ранена мечка, но най-накрая падна под напора на неприятелите. Като видя, че няма да се измъкне, Шун опита да се покатери по една от опрените на крепостните стени стълби, но бе надупчен на решето със стрели и падна в подножието на кулата.

Осъзнали, че за бунта им няма да има пощада, останалите боили се хвърлиха в боя, предпочитайки да умрат като мъже, отколкото да бягат като страхливци и предатели.

По-късно Климент педантично щеше да изчисли, че в сечта са паднали водачите на четирийсет и осем знатни български рода. Бащи, синове, дори и внуци намериха смъртта си тази нощ. Погром, който страната не бе преживявала досега.

Освирепял от гняв и по нищо не приличащ на християнския владетел, миролюбиво говорещ на тълпата допреди малко, Борис се хвърляше в най-яростните схватки, размахвайки ожесточено меча си. Гневът на княза срещу тези, които бяха въстанали против властта му, бе страховит и не след дълго защитата на бунтовниците рухна.

Борис стигна до Иратаис и преди великият боил да успее да се защити, го промуши в гърдите, след което с един удар отряза увенчаната му със златен шлем глава.

Тя полетя над озарения от пламъците площад, описа широка дъга и тупна в мръсна купчина със слама.

Това бе краят на водача на рода Вокил, мечтаещ да седне на трона на предците си.

С него умря и бунтът му.

27

Тишина бе обгърнала Плиска.

Не се чуваше дори плачът на жените, чиито мъже бяха загинали през нощта.

Пожарите бяха загасени, но над града продължаваха да се стелят пушек, прах, пепел и мирис на смърт.

Войници, въоръжени с дълги железни куки, товареха на каруци труповете. С всяка от групите имаше по един чигат, който внимателно проверяваше самоличността на мъртъвците. Ако беше от бунтовниците, отрязваха главата и дясната ръка, преди тялото да бъде натоварено.

Християнски свещеници опяваха загиналите.

Освен техните гласове и подвикванията на войниците не се чуваше нищо друго.

Борис бе сковал града в железен юмрук. Облечени в тежки брони, патрули проверяваха всеки дръзнал да излезе на улиците, претърсваха къщите за изплъзнали се бунтовници, методично завързваха ръцете на заловените и ги водеха към затворите на крепостта.

Гарнизоните на портите във Вътрешния и Външния град бяха възстановени, вратите - затворени. Никой не можеше да се изплъзне от хватката на хана, който тази нощ официално се бе превърнал в княз.

Пощада нямаше да има за никого!

Климент внимателно отвори вратата на къщата, в която се криеха с Корсис и Ирина, огледа улицата и след като се убеди, че са в безопасност, бързо излязоха навън и се насочиха към двореца. Няколко патрула ги спряха за проверка, но разпознали личния писар на владетеля и пръстена на ръката му, незабавно ги пускаха да продължат.

Пред Южната врата се бе събрала малка тълпа, искаща да проникне във Вътрешния град. Хора, които доскоро се бяха колебали или тайно бяха подкрепяли заговорниците, сега бързаха да поднесат почитанията си на победителя, опитвайки се да спасят живота и имуществото си.

Климент, Корсис и Ирина дълго чакаха пред вратата, преди да ги проверят щателно и да им разрешат да влязат. Тук, където щурмът бе най-яростен, бе пълно с трупове. Писарят трябваше да сложи ръка пред лицето си, за да смекчи поне малко ужасната миризма на кръв и смърт.

Изпратиха византийката до къщата й. Преди да се прибере и да залости вратата, Ирина погледна писаря в очите, благодари му отново и го целуна по устата.

- Дали ще се ожените? - опита се да се пошегува Корсис, но Климент уморено вдигна рамене. Не му беше до закачки.

Улиците на Вътрешния град бяха пълни с въоръжени мъже, които вдигаха наздравици за победата. Князът бе отворил избите си и сега всички празнуваха.

„За какво? - питаше се писарят, докато минаваше между полупияните войници. - Че са избили сънародниците си?“

След множество проверки Климент и Корсис най-накрая бяха допуснати до тронната зала. Помещението бе пълно с хора. Чигати, таркани и други военни се бяха смесили с боили и багаини. Най-отпред, доволен, седеше Склавун, на гърдите му лежеше тежък златен кръст. Свещеникът Павел, застанал от дясната страна на княза, леко се усмихваше и току се навеждаше да прошепне нещо в ухото на владетеля.

С блестяща корона на главата, облечен в дълга, извезана със злато роба, Борис мълчаливо седеше на високия си трон.

Зад него статуята на лъва, донесена от византийската резиденции в Свети Манант, безучастно гледаше ставащото с медните си очи.

Накичен със златните си отличия на властта, Дукум не из пускаше нищо от погледа си.

Борис стана и залата веднага стихна. Стотици очи се впериха във владетеля, неколцина вдигнаха наздравици в негова чест.

- Свалете чашите! - нареди Борис и огледа множеството пред себе си. - Няма с какво да се гордеем от случилото се тази нощ! Няма защо да празнуваме за това, че сме победили братята си. Мнозина от тях до вчера стояха в тази зала и също вдигаха наздравици!

- Те са предатели! - извика някой и всички зашумяха в знак на съгласие.

- Не! - гласът на Борис изпълни залата. - Те не са предатели! Те защитиха своя Бог, така както намериха за добре. Ако бяха победили, сега щяхте да славите Иратаис, а мен да наричате предател.

Насъбралите се замълчаха и наведоха глави. Всички знаеха, че князът е прав.

Борис седна на трона си.

- Никой загинал в тази битка няма да бъде считан за предател! Заловените ще бъдат освободени, след като се покръстят и се закълнат във вярност на хана. Който не го направи - ще умре! Останалите ще бъдат простени и ще започнат живота си отначало, като всички нас! - владетелят замълча, преди да обяви останалите си решения. - Великият съвет се разпуска, докато не бъде избран нов. Нито един от старите му членове няма да има право да участва в него!

- Но, господарю! - Склавун бе скочил на крака и невярващо гледаше към трона. - Ние се надявахме...

- Твоето място вече не е там, Склавуне! Всичко старо ще бъде забравено! Ще почнем наново. Начисто! Никой няма да разчита на предишни заслуги, а ще трябва да намери начин да се докаже отново. Аз на първо място - Борис изчака, докато всички осъзнаят думите му. - Ще изградим нова държава, с нова вяра и нови устои. Повече няма да има разделение между българи и славяни, между християни и тангристи! Всички ще бъдем равни пред нашия Бог Исус Христос!

- На колобарите ще бъде дадена възможност да изнесат реликвите си, след което светилищата на Тангра ще бъдат съборени, а на тяхно място ще бъдат издигнати храмове и църкви. Където всички ще се молим заедно! Такава е волята ми!

Борис се изправи и всички, отначало бавно, след това по-решително паднаха на колене пред княза и наведоха глави в знак на преклонение.

Климент също коленичи, гледайки изпод вежди как Борис, по-могъщ и величествен отвсякога, напуска залата.

Преди да излезе, кавханът Дукум кимна на Климент да го последва.

В покоите на хана, около маса, отрупана с чаши и бокали, Борис крачеше и ръкомахаше. Дукум седеше на една от пейките и наблюдаваше княза с гордост и любов, с каквито баща се радва на успехите на първородния си син.

Най-накрая князът бе свалил маската си на владетел и бе дал воля на чувствата си. Борис продължаваше да описва подробности от битката, от подготовката, от церемонията, сякаш имаше нужда отново и отново да преживее случилото се на площада.

Климент и Корсис седнаха на една от пейките до вратата.

- Не можеш да си представиш какво изпитвах в момента, в който им обърнах гръб! - Борис се надвеси за миг над Дукум. - Можеха съвсем лесно да ме убият. Някой трябваше просто да пусне една стрела, да хвърли едно копие... Но Бог ме спаси! - князът спря за миг. - От тази нощ наистина вярвам, Дукум! Може да ти звучи смешно, но там, на площада, докато чаках да се реши съдбата ми, почувствах Божията десница над себе си. Почувствах Христовата любов и знаех, че нищо лошо няма да ме сполети!

- Ти си избран да ни водиш! - обяви великият боил. - Макар още да твърдя, че планът беше прекалено опасен. Прекалено опасен! По-добре щеше да е направо да пуснем конницата.

- И да загинат още хора? Имахме преимущество! Изненадахме ги! Заслужаваше си да рискувам за това. А ако ме убиеха, всичко щеше да свърши само с една смърт. Нали така? Щяха да ме убият и да ме забравят!

Дукум само сви рамене.

- Вместо това сега имат чудо, което да славят. Не е минал и ден, а слуховете за това как князът се е изправил сам срещу бунтовниците и ги е победил с Божията сила вече обикалят града. Дори тези, които не вярват в Христос, ще има над какво да помислят.

- Те искаха потвърждение за правотата на пътя, по който ги водя, и аз им го дадох! - разпери ръце ханът. - Бог беше тази нощ с мен и направляваше десницата ми! Чувствах, знаех, че никой не може да ме спре. С меч или копие, с броня или само с плащаница, враговете се разбягаха пред мен!

- Всички видяхме това, княже! - увери го Дукум и отпи от чашата си.

- Лесно е да побеждаваш, когато с теб е Бог! Видя ли как се уплашиха?! Дори прехваленият Иратаис не можа да ми устои! -Борис стисна юмруци и затвори очи. - Това се казва битка!

- Е, вече нищо няма да е както преди - съгласи се Дукум. - Великите родове са заличени, водачите на бунта са избити или заловени, няма никой, който да се противопостави на волята ти.

Борис не каза нищо. Приближи се до един от прозорците на стаята си и се загледа в нощта.

- Твърде много убийства, твърде много смърт! Не исках да става така! - Настроението на княза неочаквано се промени. -Наистина не исках! Добър или лош, Иратаис ще ми липсва. Както и останалите - князът замислено се облегна на стената. -За добро или за лошо, тръгваме по нов път! Свещеници ще сменят колобарите, църкви и манастири - светилищата на Тангра, надгробни плочи - девташларите.

- Поне ще ни излезе по-евтино - засмя се Дукум. - Вместо няколко дузини камъни, сега ще слагаме само по един. Доста се озорихме, докато наредим всичките осемдесет и един за баща ти. Не че не ги заслужаваше... Но ако трябва, ще ги махнем! -боилът замислено отпи от чашата си.

- Те ще останат - махна с ръка Борис. - Безсмислено е да разрушаваме това, което имаме.

Дукум кимна. В дъното на стаята Климент стоеше като вкаменен.

- Е, писарю - попита Борис, - как ти се видя изпълнението ми на площада?

- Беше много смело. Искрено казано, не вярвах, че ще оцелеете - разсеяно отговори писарят. В главата му се гонеха други мисли, които го бяха отвлекли от разговора в стаята.

- Никой не вярваше - сериозно каза великият боил. - Никой не можеше да разубеди княза от това, което беше намислил. Или може би наистина видяхме чудо?

- Ти си по чудесата, Клименте - обърна се Борис и писарят видя колко тъжни са очите му. Само за една нощ владетелят се бе състарил с десет години. - Докъде стигна разследването ти? Разбра ли кой е убиецът? Кой е Неуязвимия? В безопасност ли съм вече?

Писарят кимна.

- Имам някои подозрения, които се надявам да докажа тази нощ. Както и да намеря чашата от черепа на Никифор.

Корсис погледна господаря си учудено.

- Нима? - плесна с ръце Борис и за миг очите му отново се изпълниха с плам. - Ето това вече би било истинско чудо! И няма да ми кажеш, преди да си напълно сигурен, нали?

Климент поклати глава.

- Няма да кажа!

- Какво чакаш тогава?! - подкани го Дукум и остави чашата си на масата. - Иди и довърши започнатото!

- Кой е убиецът? Къде е чашата от черепа на Никифор? Господарю! Трябва да ми кажете! - Корсис подтичваше след Климент, който с широки крачки бързаше по коридорите на двореца. - Господарю, моля ви!

Писарят забави ход и заговори, без да спира.

- Всичко става лесно, когато знаеш къде да търсиш и какво да гледаш - каза той. - Спомни си пръстена на Теофан. На него са изобразени Слънцето, отрязаната глава на предводителя, Юпитер и сграбчването й.

- Но тях вече използвахме в подземията! Пръстенът ни показа пътя, по който да стигнем до дракона - неразбиращо каза Корсис.

- Така е. В подземията пръстенът ни посочи пътя. Но той сочи и друг път! Той крие в себе си не една, а няколко карти! -Двамата излязоха от двореца и забързаха по улиците на Вътрешния град. - Просто и гениално! Част от знаците на едната карта се припокриват с тези от другата. Теофан е нагласил нещата така, че символите да могат да бъдат използвани няколко пъти. Не е толкова сложно, ако знаеш как да го направиш. Какво ни разкрива пръстенът, освен пътя в подземията?

- Нали вече говорихме за това - намусено отговори Корсис. - Отиди някъде, неизвестно къде, погледни към Юпитер и Слънцето и ще видиш отрязаната глава на предводителя. Безсмислено е!

- Не е! Забравяш това, което открихме на челото на дракона.

- Двете седмици?

- Именно! Двете седмици. Току-що, докато слушах Борис и Дукум да си говорят, разбрах къде водят те - към девташларите!

- Девташларите ли? - невярващо попита Корсис. - Как така?

- Много е просто. Спомни си това, което ни разказа Исбул за тях.

- Че са ги донесли джитове, жени великани...

- Не това - Климент нетърпеливо махна с ръка. - Спомни си какво точно каза той.

- Всеки знае какво представляват стражите в ханските гробници! -намусено отговори Корсис. - Квадратни каменни плочи, някои високи над два метра, подредени в квадрати. Символизират убитите от владетелите велики воини, които ще им служат в отвъдното.

- Какво друго?

Корсис завъртя очи.

- Всички са с различна големина, камъните са подредени в правилни редици, три по три, пет по пет...

- Или?

- Или седем по седем! - внезапно проумял извика Корсис.

- Точно така! Седем по седем! Както сочи знакът на челото на дракона! Там трябва да търсим - Климент бе изпълнен с оптимизъм. Спомни си какво още ни разказа Исбул!

Младежът озадачено вдигна рамене.

- Гробът на Крум единствено е на хълм. Девташларите около него са по седем в редица! Ориентиран е спрямо четирите посоки на света! И само той има каменен престол, обърнат на изток! Кой седи в трона на боговете?

- Юпитер! - отговори Корсис и се затича.

28

„Дали този път наистина не трябваше да поискам ескорт войници, които да ни охраняват?“ - помисли си Климент, докато с Корсис бързо крачеха по тъмните улици на Външния град.

Щом чуеха шум, двамата се скриваха в сенките, изчаквайки опасността да отмине. Не искаха да се срещат дори с патрулиращите войници на хана. Повечето от тях вече бяха пияни и трудно различаваха приятел от враг. Дори чигатите се бяха уморили да следят за реда и спяха или се подкрепяха с бира в караулните.

Притичвайки от улица до улица, Климент и Корсис най-после стигнаха до Източната врата. Портата зееше широко отворена, нямаше и помен от стражите.

„Спят или са пияни! - помисли си писарят. - Дано наистина сме победили, защото, ако врагът се върне, лошо ни се пише“.

Долепени плътно до стената, двамата се огледаха и бързо се шмугнаха през отворената врата. Въпреки предпазливостта им, те не забелязаха четиримата мъже, които ги следваха по петите откакто бяха напуснали двореца.

Три сенки, по-тъмни от нощта, загърнати с черни наметала и черни кърпи на лицата, от които се виждаха само очите, бързо се стрелнаха след писаря и помощника му през вратата в избледняващия мрак.

Четвъртата изостана назад, за да се увери, че никой няма да прояви интерес към писаря и помощника му, махна с ръка към останалите и бързо се стопи в мрака.

Малко след тях от стената се отлепи още една фигура. Набит мъж с неясни черти мина като дим през отворената Източна порта и нощта го погълна.

- Иди на гроба на Крум, седни на трона на Юпитер и погледни в небето, където изгряващото слънце ще огрее чашата от черепа на Никифор - повтаряше си Климент, докато тичаха през полето. Най-накрая бе сигурен, че е разбулил тайната. Теофан бе посочил съвсем ясно къде трябва да търсят.

Дълго тичаха в мрака. Небето постепенно започна да избледнява. До изгрева не оставаше много.

„Дано стигнем дотам преди слънцето“ - молеше се Климент и следваше подскачащия като сърна Корсис.

Най-после навлязоха в долината.

Огрени от бледата луна, пред тях се простираха гробовете на българските ханове. Около всеки, в стройни редици, подредени в идеална симетрия, се издигаха високи каменни плочи. Писарят усети как космите на врата му настръхват. Сякаш душите на убитите велики воини, които трябваше да прислужват в отвъдното на българските първенци, не бяха доволни от появата им.

- Девташларите! - благоговейно каза Климент и бавно заоглежда долината пред тях.

Камъните образуваха идеални квадрати. Напрягайки очите си в тъмното, писарят ясно различи групите от по пет, седем и девет каменни плочи.

- Тези от по девет са на Аспарух и Тервел - обясни Корсис и дръпна Климент след себе си надолу по склона. - На доста народ са видели сметката, спор няма - младежът се засмя.

В центъра на долината, върху невисок широк хълм се издигаше отделена от останалите каменна група. Климент бързо преброи камъните от всяка страна. Бяха точно по седем. Пред тях, обърнат на изток, се издигаше висок каменен трон.

- Ето го гроба на Крум - Корсис посочи с ръка хълма.

- Да вървим! - кратко отговори писарят и двамата безшумно се спуснаха в долината.

Отблизо камъните въздействаха още по-силно. Климент изведнъж се почувства малък и незначителен, недостоен да се мери с тези около него.

- Погледни това! - писарят прокара ръка по грапавата, покрита с мъх повърхност на един от девташларите, който се издигаше над главата му. - Духът на кой ли велик воин е заключен тук? Дали ни виждат? - продължи като замаян да обикаля около каменните плочи Климент. - Дали не са сложени, за да пазят мъртвите си господари от такива като нас?

- Господарю! Нека просто продължим! Не е сега моментът да се бавим и да задаваме въпроси - притеснено каза Корсис, стискайки здраво амулетите с лявата си ръка. Дясната бе на дръжката на меча.

Двамата бавно продължиха между каменните плочи, които скоро ги обградиха отвсякъде.

- Тук някъде трябва да има пътека. Не ми харесва да ходим между девташларите - притеснено се огледа Корсис.

- И ти ли имаш чувството, че те гледат? - попита писарят.

Помощникът му кимна и бавно продължи напред.

- Никога не съм предполагал, че могат да въздействат по този начин - призна си Корсис. - Винаги съм си мислил, че са обикновени камъни.

- Много ни се събра! Първо катакомбите, след това бунтът, сега и това - Климент уморено прекара ръка по челото си. -Уморени сме и затова ни се струват разни работи.

- Когато човек е уморен, сетивата му се изострят допълнително! Затова усещаме душите на мъртвите - отговори Корсис и продължи да върви.

- Вижте! - неочаквано се провикна той и гласът му проехтя в тишината. - Тук пише нещо! - Младежът бе спрял в центъра на голяма група камъни и прокарваше ръка по неравната повърхност на висок гранитен блок. - Мисля, че е име!

- Име ли? - Климент се приближи и напрегна очи. - Наистина е име! Пише „Маслама“.

- Маслама? Що за име е това?

- Арабско - отговори писарят. - Къде се намираме?

Корсис посочи с ръка.

- Това са камъните около гроба на Тервел.

- Така си и мислех! - каза писарят. - Маслама е бил брат на халифа Сюлейман. Под негово ръководство е бил нападнат Константинопол.

- Константинопол ли? И какво прави тогава този арабин на гроба на Тервел?

- Не знаех, че ханът е победил брата на халифа и гробът му е тук - писарят благоговейно обикаляше около черния камък, вдигнал поглед към небето. - През 717 година арабите нападнали Константинопол. Предвождал ги Маслама, брат на халифа Сюлейман. - Климент си припомняше какво бе учил в Магнаурската школа. - Тогава Византия имала нов император - Лъв III, и халифатът се надявал, че ще успее да го победи.

- Но не успял? - предположи Корсис.

- Не успял! - потвърди Климент. - Въпреки че преминал през Дарданелите и обкръжил Константинопол с повече от двеста хиляди войници, не успял да го превземе.

Корсис подсвирна.

- Доста народ са били.

- Така е. А имал и над две хиляди и петстотин кораба на разположение. Невиждан дотогава флот! Гръцкият огън спасил византийците. С него запалили корабите.

- Гадна работа е гръцкият огън! Баща ми ми е показвал изгаряния, които е получил при обсадата на Средец - лоша работа. - Гласът на младежа потрепера при спомена за убития.

- Не гръцкият огън обаче спасил византийците! Спасил ги хан Тервел! Българската конница ударила войската на халифа и я разпиляла като сламки! Нищо че били доста народ, както сам се изрази. Арабите обаче искали и Константинопол. Изкарали цялата зима в бой с българите. Казват, че преди да побягнат, Тервел и войската му избили над сто и петдесет хиляди от тях!

- Страховита битка ще да е било!

- Така е! - потвърди писарят. - Но не знаех, че и Маслама е паднал в боя, а душата му служи на българския хан.

- Е, добре си е Тервел - усмихна се Корсис. - Този арабин трябва да е имал на сметката си мнозина. А и арабките, разправят, че били приказно красиви...

- Не се размечтавай много - махна с ръка Климент. - Имаме работа за вършене. Малко остава слънцето да изгрее.

Долината се оказа много по-широка, отколкото изглеждаше. Погледнати отдалеч, каменните редици изглеждаха близо една до друга, но в действителност не бе така.

Писарят и помощникът му бяха вървели почти час, когато Корсис внезапно забави крачка.

- Не се обръщайте, но съм сигурен, че някой ни следи! -прошепна младежът.

Климент потисна желанието си да се огледа и стисна здраво дръжката на меча си.

- Сигурен ли си?

Младежът вдигна рамене.

- Така ми се струва!

- А ако грешиш?

Вместо отговор Корсис му показа бързо преточваща между камъните сянка.

- Знаех си, че ще ни трябва помощ! Защо ли не взех няколко войници да ни ескортират!? - ядоса се сам на себе си писарят. -Какво ще правим сега?

- Ще продължим и ще търсим удобно място за засада. Ще стане лошо, ако са повече и ни обградят. Ако се скрием от един, другите ще ни видят.

- По дяволите! - изруга писарят. - Ами ако побегнем?

Корсис отново сви рамене.

- Само ще станем по-лесна мишена за стрелите им!

- Какво ще правим тогава?

- Ще се разделим! Така ще им е по-трудно да ни проследят.

- Не искам да се делим! - уплашено прошепна Климент. -Не съм сигурен, че ще мога да се справя.

- Господарю! - Корсис се обърна и погледна Климент в очите. - Вие се биете добре! Знам това, защото лично съм ви обучавал! Видях и какво направихте в криптата. И на улицата в Плиска. Ще се справите!

- Ами, ако...

- Преследвачите едва ли са много. Иначе досега щяха да са ни нападнали!

- Добре, добре - с нежелание се съгласи писарят. - Ти тръгни наляво, аз надясно. Ще се движим през една редица девташлари, за да можем да си помагаме в случай на нужда.

Корсис кимна.

- Разделяме се, но ми обещай, че ако те извикам за помощ, веднага ще дойдеш - помоли Климент.

Младежът подаде ръка на писаря.

- Обещавам! Е, това ще ни е вторият бой за по-малко от денонощие. Без да броим бунта. А като си помисля, че доскоро не бях участвал в истинска битка... Интересно е човек да ви служи - засмя се Корсис.

На писаря съвсем не му беше до шеги. На помощника му бой срещу превъзхождащ ги двойно противник можеше да му се вижда шега, но не и на него.

- Бих предпочел да го караме по-спокойно - каза той. - Къде според теб са преследвачите.

Корсис не успя да отговори.

Глух вик внезапно разцепи тишината.

Климент и помощникът му се спогледаха стреснато. Какво бе това? Знак за нападение?

Нямаха възможност да разсъждават много по въпроса. Четири тъмни фигури изскочиха от камъните пред тях и с извадени мечове се хвърлиха отгоре им.

Климент никога нямаше да забрави омразата, която бликаше от очите на нападателите. Макар да ги видя само за миг, той ясно разбра, че пощада няма да има. Те или тези срещу тях трябваше да умрат тази нощ.

Ако Корсис не бе усетил убийците, атаката им щеше да е смъртоносна. Макар и само четирима, нападателите бяха добре въоръжени и бързо стигнаха до жертвите си.

Корсис плавно се обърна, вадейки меча си в движение, опитвайки, изненадвайки го да съсече единия от убийците. Мъжът ловко отскочи встрани и на свой ред нападна.

Климент бе в по-тежко положение. Двама от облечените в черно мъже се хвърлиха срещу него и той с мъка успя да избегне мечовете им. Писарят се прикри зад камъка, пред който бе стоял досега и чу как нечие острие изтрака по твърдата повърхност.

Климент побягна между девташларите, търсейки по-добро прикритие. Противниците му го последваха. Мъжете се разделиха. Единият тръгна отдясно, другия от ляво, така че жертвата им да не може да се измъкне.

- Не бягайте, бийте се! - проехтя някъде в далечината гласът на Корсис, но Климент нямаше време за това.

Светът се бе свил, а в центъра бе бумтящото му сърце. Единствената му цел бе да се отдалечи колкото се може повече от мечовете на убийците.

Писарят се втурна между тъжните камъни, бягайки на зиг-заг и рязко сменяйки посоката. Зад гърба си чуваше стъпките на единия от преследвачите, който яростно ругаеше, опитвайки се да го настигне. Покрай лицето му профуча кама, която с дрънчене отскочи от един от камъните и падна в черната трева.

Корсис бе прав. Трябваше да предприеме нещо. С бягане нямаше да се спаси.

- Няма да ми се изплъзнеш! - изкрещя преследвачът, чиито стъпки звучаха все по-близо и близо.

Климент зави зад поредния девташлар, обърна се рязко под прикритието на камъка и насочи меча си напред.

Преследвачът се появи след секунда, опита се да избегне острието, но увлечен от скоростта си, не успя и оръжието се заби дълбоко в гърдите му.

Очите му се изцъклиха изненадано, той опита да се хване за писаря, но изпусна меча си и се строполи на земята.

- Ти ще умреш! - изсъска с последни сили мъжът. - Господ ще те порази! Ти ще умреш! - повтори той, тялото му потрепери в предсмъртна конвулсия и застина.

Тресящ се от уплаха, все още с кървав меч в ръка, Климент се облегна на един от камъните и бавно се свлече в основата му.

Някъде някой извика. Нечии стъпки бързо приближаваха. Вторият убиец бе съвсем близо.

Използвайки прикритието си зад девташлара, писарят запълзя на четири крака. Претърколи се зад съседния камък, след това зад този до него. Надзърна и видя преследвача си. Душещ като хрътка, облеченият в черно мъж бавно се приближаваше. Поучил се от смъртта на другаря си, той внимателно проверяваше камъните, преди да мине зад тях.

В едната си ръка държеше меч, в другата кама.

- Няма да ми се изплъзнеш, писарю! - изсъска непознатият и оръжията му проблеснаха на лунната светлина. - Този път няма да се измъкнеш! Успя на два пъти, но сега идва и твоят ред. Излез и се бий като мъж, страхливецо! - изкрещя внезапно убиецът и сърцето на Климент подскочи. - Не се крий! Виждам те! - заплаши го мъжът и удари с меча си по един от девташларите.

Стреснат, писарят се запровира между каменните редици. Сухата трева дращеше ръцете му, ноктите му се нащърбиха от камъните, но той не усещаше нищо.

Неочаквано се озова на върха на малък хълм. Без да си дава сметка, се бе изкачил до гроба на Крум. Висока колона с надпис обявяваше това, плашейки със смърт и вечни мъки всеки, който оскверни гроба на хана. В горния край на колоната бе гравиран дракон, по средата лъв, в основата мечка.

Без да обръща внимание на знаците, писарят прекоси приведен хълма и се скри зад висок гранитен девташлар. Сърцето му блъскаше силно в гърдите, не можеше да си поеме дъх.

Протегнал меча си напред, за да се предпази от изненади, преследвачът му бавно се изкачи на хълма. Очите му проблясваха под черната превръзка, докато се оглеждаше.

- Не можеш вечно да се криеш, писарю! Не и от мен - тихо изсъска убиецът.

Климент притисна силно тялото си в каменния девташлар, събра всичката смелост, която му беше останала, и издебвайки момента, в който мъжът бе с гръб към него, безшумно се хвърли отгоре му с вдигнат меч.

Въпреки нападението отзад, въпреки оскъдната светлина и изненадата, убиецът реагира мълниеносно. Мечът му се вдигна над главата и парира атаката на писаря. От силата на удара и двете оръжия отхвърчаха от ръцете на собствениците си и издрънчаха на земята.

Писарят светкавично извади кинжала си и парира последвалия удар на убиеца.

- Биеш се добре за книжен плъх - присмя му се облеченият в черно мъж, приклекна и бавно започна да обикаля около Климент, прехвърляйки ножа си от ръка в ръка. - Добре се биеш, но това няма да ти помогне! Животът ти ми принадлежи така, както моят принадлежи на Бога.

- Кой си ти? Махай се! - извика писарят и се опита да наръга противника си в корема.

Мъжът леко отскочи назад и се разсмя.

- Няма да е толкова лесно, обещавам ти! Огледай се добре, защото това е последната ти гледка. Последното, което ще видиш от този свят!

Без предупреждение убиецът се стрелна напред.

Климент се опита да парира удара, подхлъзна се, политна и падна по гръб на земята. След миг нападателят му бе върху него.

Писарят сграбчи ръката с ножа, опитвайки се да го спре. Пробва да блъсне назад главата му, но пръстите му се хлъзнаха и в тях остана само черната маска.

Лицето на непознатия бе нашарено от белези, точно между очите му имаше татуиран голям черен кръст.

- Водачът на „Архангелите“ - ахна Климент и се опита да се претърколи встрани.

- Точно така! - озъби се мъжът и показа гладките си остри като на куче зъби. - Самият той! А сега ще умреш!

Михаил вдигна високо ръката си с ножа, за да я забие в гърдите на писаря.

Дали защото убиецът я ритна с крак, дали защото бе изгнила в основата си, или може би такава бе волята на хана, колоната на Крум неочаквано се заклати, падна и удари „архангела“ точно в средата на гърба.

Михаил изненадано изкрещя, изпусна ножа и падна настрани, затиснат под тежкия камък.

Без да губи и миг, писарят скочи на крака, вдигна изпуснатия в тревата кинжал и го заби във врата на „архангела“. След това политна назад и се строполи на земята.

Климент остана да лежи върху влажната трева, дишайки тежко. Гадеше му се, имаше чувството, че всеки момент небето ще падне отгоре му!

„Да пада и да приключваме! Вече взе да ми омръзва!“ - каза си той, докато се опитваше да се изправи.

Силен вик разцепи нощта.

Някъде в далечината Корсис викаше за помощ!

Ужасът отново се завърна. Какво ли се бе случило! Жив ли беше помощникът му?

„В какво го забърках!“ - помисли си писарят, вдигна падналия си меч и побягна по посока на вика.

Зад един от девташларите се натъкна на нечие тяло. Със свито сърце обърна трупа и въздъхна с облекчение. Облеченият в черно мъж гледаше с невиждащ поглед звездите. Гърлото му бе прерязано с чист, силен удар.

Някой извика отново и Климент скочи на крака. В далечината различи сенките на двама биещи се мъже и се втурна към тях.

Малко преди да ги достигне, единият нанесе силен разсичащ удар, но другият направи крачка напред и встрани, вдигна меча високо над главата си и разсече противника си през корема.

Нападателят падна, но победителят му се залюля и също се свлече на земята.

- Неее! - изкрещя писарят и побягна напред.

С извита под неестествен ъгъл ръка, Корсис лежеше на земята. Тялото и лицето му бяха опръскани с кръв, гърдите му се повдигаха учестено, но на лицето му се появи усмивка.

Климент се отпусна на земята и сложи главата на пострадалия на коленете си.

- Добре ли си?! Добре ли си!? - писарят силно разтърси помощника си. - Кажи нещо, Корсис!

- Ръката ми е счупена! Боли ме, като ме тресете така - отговори младежът. - Други рани нямам, но се наложи доста да се поизмъча с тези двамата.

Огромен товар падна от гърдите на писаря. Неочаквано и за себе си, Климент усети как по бузите му се стичат сълзи, а той все по-силно притиска ранения към гърдите си.

- Ще ме задушите, господарю! Пуснете ме, добре съм!

- Ами ръката ти?

- Ще се оправи! Подхлъзнах се и паднах върху нея. Не е нещо кой знае колко страшно. Само трябва да я наместим и стегнем с дървени шини - младежът храбро се изправи и с помощта на писаря здраво намота парче от ризата си около счупената ръка.

- Трябва ти помощ! Трябва да се върнем в крепостта! Сигурен ли си, че нямаш други рани? - нареждаше Климент, докато оглеждаше помощника си от всички страни.

- Господарю, вижте! - извика Корсис и посочи небето.

Дълъг слънчев лъч бе окъпал в розово долната страна на облаците. Всеки момент слънцето щеше да изгрее.

- Трябва да побързаме, господарю!

- Гробницата на Крум е натам - посочи мястото на последната си битка Климент и двамата бавно закуцукаха към хълма.

Точно пред центъра на крайната Източна редица от тежки мрачни девташлари се издигаше каменен трон. Мъх и лишеи бяха превзели част от високия камък, но Климент лесно различи символите и надписите по него.

- Виж тук! - посочи той на Корсис двата, издълбани близо до основата, символа IYI. - Това е двойната седмица. А това - знакът на дракона, символът на Крум! - писарят вдигна очи. -Виж, Корсис - посочи той, - на гърба на облегалката пише Анищар, Юпитер!

- Знаех си, че сме на прав път - уморено каза младежът и приседна от дясната страна на престола, облягайки се на студения камък. - И какво ще правим сега?

- Седни на престола на Юпитер, погледни към изгряващото слънце и сграбчи отрязаната глава на Никифор, която то ще ти покаже - каза Климент и бавно се качи на каменния трон. - Седни на престола на Юпитер...

Слънцето изгря.

Първите му лъчи бавно докоснаха земята, осветявайки високото, обърнато срещу Климент, плато в далечината.

- ...и изгряващото слънце ще ти покаже отрязаната глава на Никифор!

Най-накрая слънцето изгря с целия си блясък и ясно освети изсечения в далечната скала Мадарски конник!

29

- Значи чашата е там? - попита Корсис, сочейки скалите срещу тях.

Двамата с Климент бяха приседнали в основата на каменния престол, гледаха изгряващото слънце и дъвчеха парчета сушено месо, което младежът бе намерил в джоба си.

- Да! Там е! - потвърди писарят. - През цялото време е била там!

Независимо кого или какво точно изобразяваше конникът, отдавна се знаеше, че от мястото си в скалата той пази България. Какво по-нормално от това в него да бъде вграден още един защитен символ? Теофан и Крум наистина бяха свършили работата си както трябва.

Климент много добре познаваше атрибутите на воина, бдящ над Плиска - орел, лъв, копие и чаша. Теофан се бе възползвал от барелефа. Мястото бе идеално избрано: пред очите на всички, но без някой да може да види скритото в него, освен ако не търси специално.

- И какво ще правим сега? Ще вземем ли чашата? - попита Корсис и пристегна ранената си ръка.

Писарят кимна и се изправи.

- Ще я вземем! Но няма да е днес. Ще отида да огледам мястото. По-късно ще се върнем с необходимите съоръжения и помощ и ще я свалим от скалата.

- Но, господарю! - Корсис също стана, придържайки се със здравата си ръка за престола. - Искам да дойда с вас!

- Корсис! - каза Климент и сложи длан на рамото на помощника си. - Ти направи повече от достатъчно! Виж се само, едва се крепиш на краката си. Прибери се в Плиска. Имаме нужда от помощ.

- Вие също сте изморен!

- Да, но ръката ми не е счупена. И не получих съвсем наскоро рана от стрела в бедрото - писарят се усмихна. -Направо ти се чудя как още се крепиш на краката си. Върни се в Плиска, кажи на Дукум какво сме открили, вземи кон и се върнете всички заедно. Ще ви чакам на платото.

- Нека заедно отидем за подкрепленията. Може да имате нужда от помощта ми!

- Не можем да чакаме. Не знаем докъде е стигнал Неуязвимия. Ако се забавим още, може да ни изпревари. Ще огледам мястото и ще се опитам да го спра, ако се появи. След като слухът, че сме открили чашата, се разчуе, убиецът сам ще дойде в ръцете ни. Ще иска да завърши търсенето си. И тогава ще го заловим!

- Но...

- Нима не искаш да отмъстиш за смъртта на баща си? -попита Климент.

- Разбира се, че искам!

- Тогава прави това, което ти казах! Остани тук, събери достатъчно сили и се върни в града за помощ.

Мърморейки под нос, Корсис седна обратно на земята.

- Кажи на Дукум какво сме открили. Кажи му от какво ще имаме нужда.

Намръщен, младежът кимна.

Писарят вдигна наметалото си от земята, изтупа дрехите си, потупа успокоително Корсис по рамото и тръгна към скалите.

Пътят бе дълъг, но вярата на Климент, че наближава краят на търсенето, му вдъхваше сили.

Полето бавно започна да се събужда. Слънцето огря с пълната си сила и писарят с наслада усети как лъчите му галят лицето му. Изведнъж се почувства силен, бодър и щастлив.

Радваше се, че бе оставил Корсис до каменния престол. Не би си простил, ако нещо се случеше с младежа в това, което предстоеше. Ако успееше да доведе подкрепленията навреме, може би все пак щяха да спасят чашата. Ако не...

Скоро барелефът, издълбан в скалите, ясно се очерта пред погледа му. Възседнал здравия си кон, с лъв в краката и орел, кръжащ над главата му, хан Тервел препускаше по високата скала. Високо над главата му бе чашата на победата, чаша, която искреше на лъчите на слънцето.

Или това бе богинята Кибеа, обикаляща владенията си?

Или Тангра, загрижен за поданиците си?

Или някой още по-стар бог, пазил тукашните земи от незапомнени времена.

Климент бавно тръгна по пътеката, виеща се към барелефа.

Мина покрай двете древни пещери в основата, чу ромона на свещения поток. Открай време тук се бяха извършвали тайнства. Традицията продължаваше и до днес.

Климент се усмихна отново при мисълта колко добре бяха избрали мястото Крум и Теофан. Ако в цялата страна имаше място безспорно изпълнено със сили, то това бе Мадарското плато.

Как бяха закрепили реликвата на скалата?

Какво трябваше да направи, за да я свали?

Щеше ли да изпревари убиеца?

Или Неуязвимия бе разгадал загадката преди него?

Климент поклати глава. Това не бе възможно!

Чашата от черепа на Никифор бе там и го чакаше.

Достоен ли бе писарят за нея?

Криеше ли наистина тя силата, която убиецът се надяваше да намери?

Най-накрая пътеката свърши.

Писарят излезе на малка поляна, точно под изображението на препускащия конник. Дори оттук, ако човек не знаеше какво точно да гледа, никой не би предположил, че чашата в ръката на ездача не е издълбана в скалата, а е истинска.

- Добре си се справил, Теофане! Много добре! - каза на глас Климент, загледан в каменното изображение.

- Ти също се справи отлично, писарю! Очаквах го!

От храстите зад него като утринна мъгла се появи едър мъж, наметнат с дълга тъмна наметка. Ниско спуснатата качулка закриваше лицето и очите му.

- Най-накрая търсенето свърши, нали, писарю? - попита новодошлият и Климент потрепера от мощта в гласа му. - Най-после търсенето свърши! Справи се блестящо! Знаех си, че си способен да разгадаеш тайната на Теофан. За което ти благодаря!

- Ти си Неуязвимия, нали? - Климент твърдо погледна мъжа и разхлаби ръкохватката на меча си. - Очаквах те! Макар и не толкова скоро!

Закачуленият повдигна мощните си рамене.

- Е, всички правим грешки! Твоята ще се окаже фатална!

- Аз също искам да ти благодаря! - каза Климент и пристъпи крачка напред. - Ти спаси живота ми и този на помощника ми три пъти.

- Така ли? - засмя се Неуязвимия. - И защо мислиш така?

- Първо в полето, на връщане от имението на Исбул. Ти си бил този, който е избил наемниците. Ако не беше се появил, те щяха да ни довършат със стрелите си!

- Нищо работа - небрежно махна мъжът. - И бездруго си заслужаваха да умрат!

- Ти ни предупреди в катакомбите вчера, дрънчейки с оръжието си, за което ние решихме, че е на преследвачите ни. Ти ни помогна и тази нощ. Викът, който чухме в гробището малко преди да ни нападнат, е бил на последния преследвач, на когото си прерязал гърлото. За да ни предупредиш за опасността. Ти си бутнал каменната колона, която затисна Михаил на гроба на Крум!

- Винаги на вашите услуги! - маскираният се поклони иронично. - Пазих ви, признавам. От самото начало. Непрекъснато съм около теб, още откакто Дукум те извика да ти възложи разследването на убийството на миника Вардан. Знаех, че мога да разчитам на теб, писарю. Бях сигурен, че ще направиш връзка между отрязаните глави на жертвите. Че ще откриеш легендата за чашата от черепа на Никифор. Както и стана. Знаех, че ще разрешиш загадката, измислена от Теофан. И ще ме доведеш при чашата!

- Сам не можа да се справиш!

- Така е! - Неуязвимия направи крачка напред. - Не че не се постарах! Претърсих библиотеката и храма на Тангра. Дори покоите на предателя Борис! Посетих и онзи глупак Исбул, който дори не подозира каква велика тайна носи на пръста си. Няма какво да крия - не ме бива много със загадките. Затова те оставих спокойно да действаш.

- Защитавал си ни, докато мислех, че искаш да ни убиеш. За да ти свършим работата! Но не ме лъжи! Следил си мен и „Архангелите“ не само за да ме защитиш от тях. Искал си да бъдеш сигурен, че нито те, нито аз ще открия преди теб чашата. Това е била основната им задача, нали? Това е било нещото, което е търсил Атанасий и което е щяло да му донесе вечна слава. Византиецът е повикал фанатиците да му помагат в търсенето, а ти си го убил! За да нямаш конкуренция.

Неуязвимия се изкикоти:

- Е, с един удар два заека! Хем се отървах от досадния византиец, който си пъхаше носа там, където не му е работата, хем се сдобих с черепа му, който, да си призная, бях запланувал да притежавам отдавна. Но и теб ми се налагаше да пришпорвам понякога, както онази вечер на площада. Няма какво да се лъжем, под напрежение работиш най-добре. Но наистина има за какво да си ми благодарен. Ако не бях аз, отдавна да си мъртъв. Колкото и да е добър с меча помощникът ти, нямаше да имате никакъв шанс срещу „Архангелите“ без помощта ми. Но да, не съм искал да те убия. Поне до този момент! - Закачуленият замълча. - Сега нещата се променят. Аз съм тук, чашата е над главата ми. Страхувам се, че повече не можеш да разчиташ на закрилата ми. Колкото и да ми се иска, е невъзможно да те оставя да си тръгнеш жив.

Климент кимна.

- Убий ме, но не закачай Корсис!

Неуязвимия поклати глава.

- Съжалявам, но е невъзможно! Малкият ти приятел знае прекалено много! Но ти обещавам всичко да свърши бързо. Дори няма да разбере какво се е случило.

- Е, този път май си объркал сметките! Пратих го в Плиска при Дукум, той ще го защити!

- Така ли? - раменете на убиеца се разтресоха от смях. - Не ставай глупав, писарю! Как Дукум ще защити слугата ти?! Самият той има нужда от закрила. Както и Борис. Съвсем скоро ще дойде и техният ред. Искаш ли да знаеш какво ще направя? -попита Неуязвимия и продължи да говори, без да дочака отговор. - Няма да взема чашата веднага. О, не! След като приключа с теб, ще отскоча до двореца. Там имам сметки за уреждане! Глупакът Иратаис се провали, но какво пък, и сам ще взема това, което ми трябва. Не си забравил, нали? Още имам нужда от шестата чаша. От главата на хана! Едва след това ще се върна тук и ще сваля тази от черепа на Никифор!

- Едва ли ще се получи! До Борис не се стига толкова лесно!

Мъжът се засмя.

- Не разбираш, нали? За мен прегради няма! Мога да постигна всичко! Та те дори не знаят кой съм аз!

- Но аз знам! - не му остана длъжен Климент. - Няма защо да се криеш под качулката! По-добре покажи лицето си, Шун!

Неуязвимия отстъпи назад, сякаш някой го бе блъснал в гърдите, но бързо възвърна самообладанието си.

- Е, ти излезе дори по-умен, отколкото те мислех - призна той и рязко дръпна качулката си назад. - Но това няма значение! Защото ще умреш съвсем скоро!

Климент стреснато се вгледа във великия боил. Страните му се бяха изкривили, лицето му губеше очертанията си, очите му се бяха разширили, зениците изпълваха ирисите.

- Но преди да умреш, преди да те пратя в отвъдното, ми се иска да знам как ме разкри?

- Не бе трудно да се досетя! Таях съмнения към теб отдавна. Но вчера след бунта разбрах, че подозренията ми са били основателни. Видях те да падаш от стълбата пред Южната стена, надупчен със стрели, но след това тялото ти го нямаше! Дълго чаках, докато ме пуснат в крепостта, и гледах как събират труповете. Тези на знатните бяха отделени от останалите. А твоят не беше сред тях. Всичко е било преструвка от самото начало!

Иратаис е нямало да се разбунтува. Ти си го подтикнал заради собствените си цели. Откраднал си паролите от покоите на Борис, докато си търсил чашата на Крум. Накарал си сина си да краде от ханските оръжейници, за да имаш брони и оръжие, които да раздадеш на подкупените от теб хора във Външния град. Но ти е било все едно дали Аеций ще оцелее или не. Бил е просто пионка в плана ти! Собственият ти син!

Шун само вдигна рамене.

- Още по време на съвета ми се видя странно, че не ме обвини за смъртта му. Тогава реших, че не си имал възможност заради необичайните новини, които донесе ханът, но съм грешил!

- Какво значение има! Синът ми изпълни задачата си! Това бе по-важното!

- И стана причина за провала ти! Преди да се самоубие, за да те защити, Аеций каза, че не иска да предава великия си род! Тогава не обърнах внимание на думите му, но по-късно се замислих над това, което каза. Ти не си от известен род, Шун. Поне никой не знае да си от такъв. Дошъл си от Константинопол, твърдейки, че си избягал, след като преди години баща ти е бил пленен. Издигнал си се благодарение на способностите си, не заради кръвта си. Но това не е цялата истина, нали? Таил си в себе си истинския си произход, истинската причина, поради която си се върнал. И си казал само на сина си. Той е знаел кой си и какво правиш! Предпочете да умре, отколкото да те предаде.

- Защото беше слаб! Винаги е бил слаб! - гневно изсъска Шун.

Климент го изгледа с презрение.

- Той беше силен! Много по-силен от теб, колкото и мистични ритуали да извършиш! А ти? Ти си позор за семейството си! Позор за великия си дядо!

- Какво! - изрева боилът и очите му се наляха с кръв. - Какво знаеш ти за дядо ми, нещастнико!

- Знам всичко! Ти си внук на Теофан! Няма друго обяснение! Просто е! Единият му син се е върнал в България, другият е останал в Константинопол и следите му се губят! Всички са мислели, че е умрял, без да остави потомство, но са грешили. Той е имал син, и този син, Шун, си ти. От него си разбрал кой е дядо ти, научил си за чашата на Крум. Въпреки че не беше запомнил как изглеждаш, Исбул каза, че тайнственият посетител му изглеждал смътно познат. Той не те е виждал никога, но между вас има прилика. Защото сте братовчеди! Дошъл си и търпеливо си изчаквал своя час. Постепенно си разширявал властта и търсенето си. Накрая си включил в него и византийския логотет Атанасий! Не е било трудно да го убедиш. След което си го използвал, за да тьрсите заедно чашата. На него му е било изгодно. Ако успеел да я намери, щял да развали пророчеството, че Византия няма да ни победи, докато чашата от черепа на императора й е в наши ръце. Щял е да се издигне още повече. Но след това нещата са се объркали, нали?

Шун облиза устни, но не каза нищо.

- Атанасий е станал прекалено приказлив! Писал е в Константинопол с какво се занимава и се е превърнал в заплаха за плановете ти. Убил си го, но е било късно. Вече и други са искали чашата. Фотий е пратил „Архангелите“. Които си манипулирал и използвал за целите си заедно с Григорас. И него ли смяташ да убиеш?

- Първо теб, после него. Всяко нещо по реда си! Но не се заблуждавай, писарю, думите няма да ти помогнат. Може да си разбрал много неща, но не и най-важното: че днес ще умреш! Виж се само! - присмя му се Шун. - Виж се как стоиш тук пред мен и трепериш! Виж как животът ти изтича! И защо? Защото аз посмях да посегна и да взема това, което никой друг не смее!

- Оренда!

- Оренда! Да! - Очите на великия боил блеснаха. - Ти не можеш да си представиш какво означава да контролираш тази сила! Да чувстваш как тече във вените ти, как изпълва дробовете ти, как издува мускулите ти и ти дава безгранична мощ! Какво означават тук няколко човешки живота? Какво означава тук дори животът на хана? Аз съм Неуязвимия! Мога да правя каквото си поискам! Да постигна каквото си поискам! А сега, с чашата от черепа на Никифор, ще придобия сили, каквито не можеш да си представиш и в най-смелите си мечти! Аз ще стана Бог!

- Ти си луд, Шун! Напълно побъркан!

- Луд! Не мисля! В крайна сметка получих това, което искам, нали? Чашата е моя и нищо не може да ми попречи да я взема!

- Вземи я тогава! - изкрещя Климент. - Вземи я и всеки път, когато пиеш от нея, си мисли за всички, които си пожертвал, за да я получиш! Ти си прокълнат, Шун! Прокълнат! Не разбираш ли!? Прокълнат от Вардан! Прокълнат от Кормесий и Атанасий! Прокълнат от приятелите, които предаде и остави да умрат пред Южната порта на Вътрешния град! Прокълнат от тези, чиито мъже загинаха тази нощ! Прокълнат от собствения си син, когото обрече на смърт! Прокълнат дори от дядо си Теофан, след като си на път да провалиш това, за което се е борил цял живот.

- Не съм прокълнат от никого! - Шун захвърли наметалото си и тръгна с широки крачки към Климент. Гърдите му се вдигаха и спускаха забързано, боилът бе извън себе си от ярост. - Не съм прокълнат, нищожество!

- Прокълнат си! - извика Климент, приклекна, извади дългия кинжал, който криеше в ботуша си и го запрати към приближаващия Шун.

Боилът вдигна ръка и ножът падна с дрънчене на земята.

Без да спира, Шун стигна до писаря и го удари в гърдите.

Климент полетя назад, удари се в скалите и падна на земята. От устата му потече кръв.

- Добър опит! - каза Шун и се засмя. Яростта му се бе изпарила и той гледаше отвисоко лежащия на земята писар. - Добър опит, но безсмислен! Сам видя стрелите, които ме „пронизаха“ при Южната врата. Всички видяха как паднах. Нима мислиш, че ще успееш да постигнеш нещо повече от това с нещастния си нож? Аз наистина съм Неуязвим! И непобедим, бих добавил. Или съвсем скоро ще бъда! Но ти не вярваш в оренда! Нали, писарю? Всичко това са глупости за теб! Бълнуване на болния ми мозък!

- Вярвам! - отговори Климент и избърса кръвта от устата си. - Вярвам в оренда! Но не вярвам, че сила, дошла от небето, силата на Бога, може да бъде използвана по толкова варварски начин, но който се опитваш да я използваш ти, Шун! Тя ни е дадена, за да сразим враговете си в честна битка, а не за да се промъкваме подло зад гърбовете им! Вярвам, че тя съществува, за да напътства десницата ни в труден момент, а не за да ни кара да вършим зли неща! Вярвам също - писарят се задъха, - вярвам също, че оренда могат истински да владеят хора с чисти сърца, а не такива като теб, които се опитват да я използват за личните си цели! Ти никога няма да можеш да управляваш тази могъща сила, Шун! Независимо от това колко души си убил и колко чаши от черепи притежаваш!

- Така ли?! Мислиш, че не мога да я контролирам? Че не мога да я използвам? Какво ще кажеш тогава за това?! - боилът протегна ръцете си напред. Пръстите му, свити като орлови нокти, сочеха писаря. Климент почувства как въздухът излиза навън през гърдите му, как няма сила да си поеме нова глътка, как бавно започва да се задушава. Пред очите му започна да причернява.

Шун разхлаби хватката.

- Стига толкова демонстрации! - делово обяви великият боил. - Все пак ще взема главата ти. Ти наистина си необикновен, Клименте, и днес го доказа. Ще се радвам част от твоята сила да се прелее в мен.

Шун извади меча си и приближи към падналия на земята.

Писарят заопипва зад себе си, с надеждата да намери нещо, с което да се защити, но напипа само гладката скала.

- Приготви се! Сега ще умреш! - Шун вдигна меча си. - Ти ще умреш, а аз ще си остана неуязвим!

- Съмнявам се! - нечий вик проряза въздуха.

Застанал с високо вдигнат над главата меч, Шун се олюля. От гърдите му се показа дълго, почерняло от кръв острие.

Боилът невярващо погледна стоманата и залитайки, тръгна към скалата пред него. От устата му излязоха кървави мехури. Неуязвимия протегна ръката си нагоре, сякаш все още се опитваше да стигне чашата на Крум.

- Избегни това, ако можеш! - Корсис замахна, мечът му описа искряща дъга и се стовари върху врата на убиеца. - То е за баща ми, нещастнико!

Главата на Шун отхвръкна и падна в прахта миг преди и тялото му да се стовари до нея.

Великият боил бе мъртъв!

- Радвам се, че те виждам, Корсис! Нямаш представа колко се радвам, че те виждам! - каза Климент и бавно се изправи.

Епилог

Малко по малко Плиска се връщаше към нормалния си начин на живот. Улиците се оживяваха, хората отново излизаха на пазар, други се събираха по ъглите или кръчмите, за да обсъдят на чаша бира това, което бе станало и предстоеше да се случи.

Косите на набучените на колове глави на Иратаис и последователите му се вееха над Южната врата на Вътрешния град, за да напомнят на всеки, който дръзне да оспорва думата на хана, какво го чака.

„Нищо тук вече няма да е същото! - помисли си Климент, докато двамата с Корсис бавно влизаха в града. - Всички ще трябва да се променим! И аз, и ханът, и градът. Дори Дукум ще трябва да се промени, независимо дали го иска или не“ - усмихна се писарят, представяйки си как старият воин се кръсти и пали свещи в църквата.

Въпреки протестите на Корсис бяха оставили чашата от черепа на Никифор на мястото й.

„Стояла е тук толкова години, нека продължава да стои занапред и да ни пази! Не е моя работа да се меся в плановете на великите“ - бе заявил Климент, докато с куцукане слизаше надолу по хълма.

Корсис неохотно го бе последвал.

Писарят не съжаляваше за решението си. Нямаше нужда от чашата, нито искаше да попада в ръцете на някой друг.

Ханът се бе покръстил, бе се врекъл на нов Бог и можеше спокойно да остави миналото на спокойствие.

А и Неуязвимия нагледно бе показал докъде може да стигне човек, обсебен от идеята за оренда.

Климент нямаше да каже дори на Дукум какво се бе случило под Мадарския конник. Убиецът бе мъртъв, това бе най-важното.

Корсис бе отмъстил за смъртта на баща си, Неуязвимия нямаше да преследва повече никого.

Въпреки умората писарят не се прибра. С широки крачки мина покрай войниците, разчистващи последните следи от среднощната битка, влезе във Вътрешния град и забърза по улиците му.

Искаше да види Ирина, да се увери, че не е пострадала, че тя и баща й са добре и...

Климент не беше наясно какво точно смята да прави. Знаеше само, че трябва да види византийката, да се потопи в очите й, да й каже всичко, което чувства към нея.

Каменната улица бързо се издигна нагоре, зави и най-накрая изведе писаря и спътника му пред резиденцията на Атанасий. Ясно се виждаше къде няколко от запалителните стрели бяха паднали върху покрива, за щастие без да нанесат сериозни щети.

Писарят дълго блъска по вратата, преди един намусен слуга да му отвори.

- Господарят и господарката тръгнаха рано сутринта за Константинопол - сърдито каза той. Искаха лично да съобщят на императора какво се е случило тук. Не вярвам да остане особено доволен.

Слугата продължи да говори, но Климент не чуваше думите му. Бе заловил убиеца, но бе изпуснал Ирина.

Кое от двете бе по-важно?

С натежало сърце, писарят бръкна в джоба си и подаде медна монета на вратаря.

Мъжът ловко я прибра, огледа двора зад себе си и бръкна под окърпената си риза.

- Това е за вас! - подаде той малка сгъната бележка на писаря. - Господарката ме помоли да ви го предам, преди да тръгне. Само, моля ви, нека си остане между нас. Ако господарят разбере, ще си имам неприятности - слугата се огледа отново и бързо затръшна вратата пред носа на писаря.

Развълнуван, Климент разгърна малкия пергамент.

Най-накрая всичко бе ясно. Нямаше загадки, нямаше главоблъсканици.

На гръцки, с красиви букви Ирина бе написала:

„Чакай ме! Ще се върна!“.

Бележки

1

Чигат - мечоносец, средна по ранг прабългарска военна титла.

2

Багаин - средна по ранг прабългарска военна титла.

3

Боил - високопоставен благородник

4

Логотет - византийска титла с ранг на министър в правителството на императора.

5

Миник - средна по степен прабългарска военна титла.

6

Плиска е била разделена на две - Външен и Вътрешен град. Във Вътрешния са се намирали дворецът, главното светилище на Тангра, вероятно и къщите на великите боили. И двата града са били защитени с крепостни стени, като около тази на Външния град е имало и ров.

7

Кавхан втори след хана, един вид негов заместник.

8

Колобар - шаман.

9

Южната стена се е смятала за свещена при българите от Първото царство.

10

Кумис - кисела напитка от мляко на кобила.

11

Тълкуването на руните е дадено според статията на Борислав Иванов „Прабългарски условни знаци и монограми“.

Content

Николай Пенчев
Главата на хана
(книга 2 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Епилог

Бележки