Николай Пенчев

Кръв по снега

(книга 3 от "Старобългарски загадки")

Пролог

Стоя пред него,

но не виждам лицето му.

Вървя зад него,

но не виждам гърба му.

Висок мъж, загърнат с тежко черно наметало, бе застанал близо до каменната стена. Стоеше напълно неподвижен в сянката, хвърляна от пълната луна, без да обръща внимание на снега, студа и ледения вятър, който духаше около него. Снежинките се гонеха около мъжа, падаха по раменете му и бавно се разтапяха, оставяйки мокри петна по дрехите му. На главата си непознатият носеше висока кожена шапка с пришити към нея две вълчи опашки. Краката му бяха обути в тежки ботуши с дебели подметки, с железен обков и шпори.

Мъжът стоя близо час, без да помръдне. Само очите му проблясваха от време на време и показваха, че е буден.

Внезапно чакащият се раздвижи. Отдръпна се още по-назад в сенките и стана напълно незабележим.

По пътеката в снега идваше някой. Също бе мъж, също бе загърнат в дълго тъмно наметало. Пред лицето си носеше маска, косите му бяха скрити под кожен шлем. В дясната ръка стискаше дълъг меч.

Новодошлият спря пред каменната стена и внимателно се огледа. От устата му на пресекулки излизаше пара. Може би от дългото изкачване в нощта по стръмната пътека. А може би от страх.

- Тук съм, господарю! - каза първият и пристъпи напред.

Новодошлият подскочи, обърна се по посока на гласа и насочи напред меча си. С лявата ръка стисна още по-силно маската пред лицето си.

- Не се безпокой, господарю! Аз съм! - мъжът излезе от сенките, поклони се присмехулно и погледна маскирания. За миг очите му - тъмночерни и налети с кръв, проблеснаха злобно на лунната светлина. - Няма ли да свалиш меча? Не ме интересува кой си. Искам само да знам дали носиш парите.

- Донесох ги! - потвърди маскираният. Гласът му леко потрепери, но ръката му продължаваше твърдо да стиска насочения меч. - Друг път не се крий така в сенките! Може да те сбъркам с някой друг и да пострадаш!

- Повече няма да го правя, господарю - обеща мъжът и вдигна облечената си в черно ръкавица към устата, за да прикрие усмивката си. След това внезапно скочи напред, премина с лекота покрай насочения към него меч и опря кинжал в гърлото на събеседника си. Маскираният извика изненадано, изпусна меча си на земята и замаха с ръце, опитвайки да се освободи от хватката на противника си.

- Никога не ме заплашвай, господарю! Никога! - изсъска мъжът. - Иначе може да прережа твоето гърло вместо това на врага ти!

Сетне рязко пусна жертвата си и отстъпи в снега. Маскираният падна на пътеката, разтривайки гърлото си. Кървава следа показваше мястото, където кинжалът се бе допрял до гърлото му. Посегна към меча, но се отказа да го вземе. Вместо това бръкна под наметалото си и извади оттам тежка кесия.

- Това е половината сума - гласът на маскирания свистеше от омраза. - Свършете работата и ще получите останалото. Ако всичко е наред, за теб ще има отделна награда!

Мъжът с кожената шапка взе кесията, погледна в нея и доволно кимна с глава. Докато повдигаше наметалото си, за да я прибере, луната за миг освети къс меч и два извити ножа.

- Ще бъде направено, господарю! Ще заслужим останалата половина! Наградата - също!

- Избийте ги! - злобно изсъска маскираният. - Избийте ги до крак и това, което сториха, ще бъде забравено и простено!

- Ще ги избием, господарю! Не се съмнявай в това! Все едно вече са мъртви! - обеща мъжът и се отдръпна в сенките.

Оръжията му тихо издрънчаха.

1

Климент мразеше да язди. Писарят ненавиждаше друсането, болките в гърба, претърканите бедра, неудобното седло, страха, че всеки момент ще падне на земята и ще си счупи кокалите, докато всички му се смеят. Предпочиташе да се придвижва на собствените си крака или, най-добре, да не ходи никъде.

Как му се искаше да е в малката си спретната стая, пред бумтящия огън с чаша добро вино в ръка, вместо да се опитва да се задържи на гърба на коня, лицето му да се вкочанява от студ, а от косата му да стърчат ледени висулки.

Ездата го изпълваше с необяснимо безпокойство. Нямаше доверие на конете, които му отговаряха със същото.

Бяха тръгнали от Плиска преди седмица. Минаха през Никопол, прекосявайки планината на път за Средец.

Зимата ги бе застигнала на слизане в един от проходите. От север внезапно бе налетял студен вятър, подгонил със себе си ниски тъмни облаци. Заваля сняг, който бързо започна да затрупва пътищата и направи придвижването им бавно, опасно и още по-неприятно.

Бяха се измъкнали на косъм. Малко преди снегът да затвори проходите, чигатът[1] Севар, който водеше колоната, успя да ги изведе в равнината; каменните зъбери, високите мрачни скали и зейналите пропасти останаха зад гърба им.

В полето ги налетя студен вятър, който режеше като с нож. Войниците, увити в наметалата си, непрекъснато мърмореха, че измръзват, хвърляйки боязливи погледи към кавхана Дукум, който яздеше начело на отряда, и подмятаха злобни шеги на измъчения от снега, вятъра и ездата писар.

Пътищата бяха заснежени и безлюдни. С наближаването на Сердика започнаха да срещат хора, бягащи към вътрешността на страната. Натоварили покъщнината си върху скърцащи дървени каруци, закрили лицата си с мръсни парчета плат, те със страх наблюдаваха приближаващите конници и въздъхваха облекчено, щом разпознаеха вдигнатата конска опашка.

Климент дълго се взираше в изморените очи на тези уплашени хора, които въпреки зимата и снега бяха решили да потърсят по-добър живот другаде, прогонени от изгубената война.

Борис отново беше победен. Армията, която бе изпратил в Сърбия, бе разбита, първородният му син Расате и дванайсет от боилите бяха пленени, а набезите откъм Ниш ставаха все по-чести.

Разбойници, печенеги, кумани и сръбски дезертьори, организирани в банди, се бяха възползвали от българското поражение, грабейки всичко, което се изпречи пред очите им. Боритарканът[2] на Сердика - Керам, непрекъснато пращаше послания с молби за подкрепления до столицата, но така и не бе получил исканата помощ. Войниците, с които разполагаше, не можеха да разчистят бандите от мародери, които безчинстваха из околността.

Средец ги посрещна мрачен и унил, с криви миришещи улици и схлупени къщи с изпочупени огради и продупчени покриви. Хората бяха малко, притичваха бързо между вратите, сякаш се страхуваха да останат по-дълго навън. Войници с очукани ризници и дълги копия патрулираха по ъглите, криейки се от студа, без да обръщат много внимание на Климент и неговия отряд.

- По границата животът е труден! Нямам нито достатъчно войници, нито достатъчно пари да плащам дори на тези, които са на служба. Почти всеки ден има дезертьори - бе им казал по време на вечерята, дадена в тяхна чест, боритарканът Керам.

След това им разказа как, предвождани от тримата си млади князе Стоймир, Мутимир и Гойник, сърбите бяха причакали конницата на Расате между хълмовете на Ниш, бяха ги обградили и избили безпощадно. Първородният син на българския хан бе паднал в ръцете на сърбите, което им бе дало самочувствие, което доскоро нямаха. Въоръжените им отряди продължаваха да преминават границата. Гойник бе обсадил за кратко крепостта Рас, Мутимир набираше наемници, а Стоймир открито се обявяваше за поход срещу България, с който да я подчини.

Из страната бяха плъзнали сръбски и византийски шпиони. Подрънквайки кесиите си със злато и подигравайки се на слабия Борис, те организираха бунтове, предателства и убийства. Сякаш сам Тангра бе отвърнал глава от България, а злият Морзана - богът на смъртта, се бе настанил на негово място, сеейки навсякъде разруха, престъпления и реки от кръв и пепел. Бяха организирани и вдигнати няколко бунта, които бе все по-трудно да се потушават. Лично братът на хана Докс бе изпратен да се справи с последния от тях в Охрид. Но нямаше никаква гаранция, че след него няма да има и други.

Климент стисна по-силно юздите, вдигна ръка пред очите си и се загледа към предната част на колоната. Ясно се различаваше масивната фигура на кавхана[3] Дукум, загърнат в дебел черен кожух и възседнал едра кобила; дрехата му беше красиво обшита по раменете и ръкавите със сребърни нишки. Обръснатото му до голо теме бе скрито под кръгла шапка от заешка кожа, опасана от широки метални плочки. Дукум яздеше мълчаливо, с вдигната глава, сякаш вятърът и бръснещият сняг не съществуваха.

Далеч напред, с копие, на което се вееше конска опашка, бе Севар. Чигатът обикаляше войниците и приемаше сведения от съгледвачите, след което ги отпращаше обратно. Въпреки че бе нисък и набит, Севар изглеждаше внушително на високия си черен жребец, който с лекота си проправяше път в снега. Дори от мястото си в края Климент виждаше как чигатът се оглежда внимателно. Знаеше какво търси Севар. Всеки момент трябваше да стигнат до мястото на срещата и той се притесняваше да не го пропусне в падащия сняг.

Климент се зави по-плътно в наметалото в опит да се предпази от студа и отново му се прииска да е в подредената си и топла стая в Плиска. Откакто бе разрешил загадъчните убийства на християнски свещеници, хвърлили в паника столицата, и бе станал личен писар на кавхана Дукум, животът му се бе променил.

Вече не му се налагаше да стои в сумрачната зала на библиотеката и да си разваля очите, преписвайки списъци с продукти от складовете, маловажни документи или да заработва допълнително, пишейки любовни стихчета за някой влюбен богаташ. Имаше достатъчно пари след щедрата награда и заплата, които бе получил. Бе се преместил от невзрачната страноприемница до външните стени, където живееше по-рано, в широка стая в една от пристройките на двореца. Вече не се притесняваше дали ще може да си плати квартирата и храната; носеше хубави дрехи и имаше оръжия.

Непрекъснато бе зает. През деня работеше в канцеларията на хана, където се изготвяха важни договори и документи, а в свободното си време правеше частни проучвания.

След разкриването на убийствата мнозина решиха, че може да им свърши лична работа. Наемаха го с различни поръчки, най-вече да издирва изчезнали хора или откраднати вещи и стоки. Търсеха го както обикновени търговци и занаятчии, така и аристократи, разчитащи на дискретността му.

Само за няколко месеца писарят си бе спечелил репутацията на човек, който може да реши всяка загадка бързо и точно, не взима много и си държи устата затворена. Освен пари работата му носеше уважение и респект, а и удоволствие.

Въпреки това не бе успял да си намери истински приятели. Бившите му колеги, с които така и не бе намерил общ език, не можеха да му простят внезапното издигане. Климент се бе опитал да ги предразположи, срещайки се с тях няколко пъти, но бързо осъзна, че те идват само защото им плаща виното.

Писарите се държаха предизвикателно, надменно и сърдито или му се подмазваха, надявайки се по някакъв начин да им помогне. След като разбраха, че няма да се уредят с доходни длъжности покрай него, те започнаха да идват все по-рядко, а накрая съвсем престанаха, оправдавайки се, че имат много работа.

Може и наистина да бе така.

В Плиска напоследък бе напрегнато.

Сменяха се военни гарнизони, пристигаха и заминаваха пратеници, някои чак от Рим. Говореше се, че Борис е решил да се покръсти и иска да реши към коя църква да се присъедини - към папата във Ватикана или към патриарха в Константинопол.

Решението му, заедно с неуспехите на бойното поле, беше породило опасни настроения.

Мнозина от боилите не приемаха идеите на хана. Те не искаха да сменят великия Тангра, бога на дедите си, с миролюбивия Христос. За всички бе ясно, че покръсти ли се Борис, ще е само въпрос на време, преди религията да бъде наложена и на останалите.

Родовете Угаин, Кюригир и Кубиар вече гласно негодуваха. Всеки момент към тях можеше да се присъединят и влиятелните Вокил и Дуло. Ако това станеше, с Борис щеше да е свършено.

Плиска бе натежала от слухове и интриги. Никой не смееше да се довери на никого, защото не бе сигурен какво ще донесе утрешният ден. Шпиони и доносници слухтяха по кръчмите и питиепродавниците, платените убийци имаха повече работа от всякога, по пътищата бяха плъзнали шамани, вещери и магове, вещаещи края на ханството.

Бяха се натъкнали на един от тях точно преди да тръгнат към Средец. Докато Дукум и отрядът му минаваха през западната порта, на пътя изскочи старец, стиснал дълга тояга в тънката си ръка. Сивите му мазни коси бяха скрити под осеяна с кръпки качулка, краката му бяха омотани в парцали. Лудият имаше заострена мръсна брада, ръцете и вратът му бяха окичени с костни амулети, които зловещо потракваха, удряйки се един в друг.

- Смърт! Чака ви смърт! - закрещя шаманът, вдигайки двете си ръце към небето и плашейки минаващите покрай него коне. Робата му се разтвори и отдолу се видя мръсна превръзка, омотана около голо, изпито, почерняло от студ и рани тяло.

- Всички ще умрете! Щом се отказвате от вярата си, Тангра ще ви накаже! Смърт! Смърт! Смърт! - пищеше лудият, а минаващите войници му се подиграваха и се опитваха да го ударят с дръжките на копията си.

Шаманът падна на земята и запълзя към стените, за да се предпази от конските копита, като продължи да ругае хана, желанието му да се покръсти и всичките му сподвижници. Климент често бе мислил за християните и влечението на Борис към тях. За разлика от задачите, които получаваше в работата си, не бе сигурен, че е разбулил тази загадка.

Писарят и сам виждаше изгодите, ако България се покръсти. Ханството щеше да бъде официално признато от останалите европейски владетели, силата на Борис щеше да се увеличи още повече, като дадена му от Бога, и той щеше да може да седи като равен заедно с византийския василевс и краля на франките. Договорите, които се сключваха с чуждите владетели, щяха да са като между равнопоставени, защото в момента никой не зачиташе особено думата, дадена на варварин езичник, пък бил той и българският хан.

Търговията също щеше да потръгне, защото християните предпочитаха да търгуват с християни, каквито бяха повечето из Европа. Но най-важното бе, че в държавата нямаше да има разделение. Сега славяните се кланяха на Перун, бога на светкавицата, прабългарите - на Тангра, бога на небето. Това пораждаше много проблеми, които новата обща религия би преодоляла.

Но Климент не бе сигурен, че това е всичко. Дълбоко в себе си той вярваше, че Борис е привлечен от Христос не заради политическите и икономическите изгоди, които щеше да извлече от приемането му, колкото от благите му думи, от мъченическата му смърт на кръста и вярата в доброто у хората.

Та не беше ли такъв и самият Борис?

Ханът предпочиташе да разрешава споровете на масата вместо на бойното поле. Където в името на истината не постигаше никакви успехи.

Климент тръсна глава и се огледа.

Бяха напуснали Сердика рано сутринта, а отдавна минаваше обяд. Слънцето се бе скрило и през високите облаци се процеждаше сива светлина. Едри снежинки се сипеха към земята, правейки очертанията на хълмовете и дърветата наоколо неясни и размити. Коловозите на пътя едва се различаваха в преспите, които бързо се увеличаваха. Самотни зайци притичваха пред колоната, измръзнали гарвани обикаляха по снега, търсейки нещо за ядене, и накъсваха тишината с грозното си грачене.

„Ако продължава така да вали, скоро няма да се вижда накъде да яздим“ - мрачно помисли писарят и придърпа още по-ниско качулката, за да пази лицето си от налитащия сняг.

В ранния следобед ездата най-после приключи.

Севар се изправи на коня си, вдигна ръка и извика високо да спрат. Бяха пристигнали на мястото на срещата. Всеки момент от Охрид трябваше да пристигне Докс, братът на хана, и да се присъедини към тях.

Бяха подранили малко, но Севар не искаше да рискуват. През дългия си войнишки живот бе видял какво ли не и се отнасяше подозрително към всичко, включително и към зимата, която ги заобикаляше със студа и снеговете си.

- По-добре да сме внимателни! Знаеш как внезапно пада мракът по това време на годината, а не съм сигурен, че горите наоколо са безопасни - каза той на Климент, докато двамата слизаха от конете си в центъра на малка поляна, на която щеше да се разположи лагерът им.

Писарят кимна с глава, свали дисагите от коня си, пусна ги на земята и подаде юздите на притичалия войник. Протегна се, за да раздвижи схванатото си тяло, разтри изтръпналите си колене и се огледа наоколо.

Намираха се в малка падина, приличаща на паница, добре защитена от режещия вятър. Поляната бе обградена от стръмни хълмове, между които се виеше затрупаният от сняг път.

„Мястото е добро. На завет е и може да се охранява лесно. Достатъчно е да сложим постове в двата края на пътя“ - помисли отнесено Климент и се заслуша в командите, които Севар бе започнал да издава.

В центъра на поляната бе издигната голямата кожена шатра на Дукум, а около нея и останалите палатки. Войниците работеха бързо, закачаха един за друг предварително подготвените пръти и ловко опъваха по тях дебелите парчета кожа, които закрепяха едно за друго с малки медни куки.

Скоро бе издигнат кръг от шатри. Около тях набързо бе натрупан импровизиран насип от сняг и клони, запалиха няколко огъня.

Дукум лично заби копието с конска опашка в центъра на поляната, малко пред собствената си шатра. Тя бе по-широка от останалите, тъмносиня на цвят, стените - подсилени с леки медни пръти. Кожата й бе цяла, без куки за закачване - съставена от множество по-малки парчета, здраво зашити едно за друго.

Свикнали с организирането на подобни лагери, войниците бързо се заеха със задълженията си. Едни почистваха снега между шатрите, други отидоха да насекат дърва, трети сложиха казани над запалените огньове, в които започнаха да разтапят сняг, който да използват вместо вода. Ругаейки, готвачът се зае с вечерята. Севар обиколи с бързи крачки лагера, без да спре да дава нареждания, няколко пъти провери постовете и прати патрули да огледат околността.

Климент се помота из лагера, попита кога ще е готова храната и се зачуди дали да не посети Дукум. При него трябва да е топло и уютно, ако се съдеше по пушека, който излизаше от кръглата дупка в покрива на шатрата му. Завари кавханът да крачи напред-назад из шатрата си, свил ръце зад гърба си — знак, че е притеснен и ядосан.

- Къде ли се бави още Докс? - бе единственото, което попита той и без да дочака отговор, отпрати Климент, нареждайки му да си почине добре.

„Как ли ще си почина въобще в този студ? - помисли си ядно писарят - Земята е ледена, нямаме достатъчно дебели завивки. Сигурно ще се разболея след цялото това пътуване и препускане. И тоя скапан меч е замръзнал! Удря ме по краката и скоро съвсем ще ги вкочани. Защо ли ми трябваше да го взимам!?“

Пред шатрата на кавхана гореше голям мангал, до който бе застанал Севар. Чигатът също изглеждаше напрегнат. Смуглото му лице бе изпънато, дълбока бръчка прорязваше челото му.

- Щях да съм по-спокоен, ако Докс и отрядът му вече бяха дошли! - повтори думите на Дукум Севар. - Чудя се защо още го няма? Дано не му се е случило нещо лошо.

- Че какво може да му се случи? - попита Климент. - Отрядът му е достатъчно голям.

- Така е! Лудост беше да тръгваме толкова малко хора от Сердика и да разчитаме на него. Трябваше да го изчакаме там. Но все трябва да бързаме! Какво ще правим, ако не дойде? - мрачно обяви чигатът.

- Все ще измислиш нещо! - опита се да го успокои Климент. - А и Докс сигурно ще се появи всеки момент. Най-вероятно пътят е бил затрупан от сняг и затова се бави.

Севар кимна.

- Дано да е така. Но все пак ще се почувствам по-спокоен, след като дойдат.

Климент само сви рамене.

- Съвсем не сме в безопасност - продължи чигатът, подразнен от безразличието на писаря. - Сам видя бежанците. Чу какво каза боритарканът на Сердика. Кой знае колко разбойници и сръбски наемници дебнат наоколо. Да не говорим за крадците и мародерите, които се влачат след всяка войска.

- В този сняг? Едва ли? Пък и ние не сме малко.

Севар поклати глава и се огледа в падналия мрак.

- Дано не ни се налага! Не бихме издържали на истинско нападение.

Климент остави чигата и страховете му. Мина през походната кухня, където получи гореща каша от просо и няколко парчета прегоряло месо, и се отправи към шатрата, в която щеше да нощува.

Някой бе разпалил малък мангал и помещението приятно се бе затоплило. Климент приклекна в един ъгъл и бавно изяде храната си. Макар да не бе особено вкусна, горещата каша го засити. Един от войниците му подаде мех с вино. Питието бе кисело и разредено, но сгряваше добре и скоро писарят реши, че положението може би не е чак толкова лошо.

Оттегли се в единия от ъглите, намести се в наръча клони, които щяха да му служат за легло, сложи чантата си под главата, зави се плътно с наметалото и си припомни как бе започнало всичко.

Преди няколко седмици Дукум бе изпратил да повикат писаря. В това нямаше нищо странно. Кавханът често се срещаше с Климент, за да му възлага различни задачи или да приема отчетите и писмата от тайната си кореспонденция. Срещите им бяха кратки и делови, но между двамата се бе създала връзка, която ако не можеше да се нарече приятелство, бе поне взаимно доверие.

Въпреки това Климент бе нащрек. Откак походът в Сърбия се бе провалил, а Расате и боилите бяха пленени, обстановката в двореца се бе променила. Борис се бе затворил в покоите си, понякога не излизаше с дни, карайки да му носят храната там, а когато все пак се появеше за кратко, се държеше сприхаво, заядливо и язвително.

Поставяше задачи, които отменяше, искаше сведения, които не използваше, оставяше голяма част от започнатата работа недовършена.

Носеше се слух, че ханът прекарва повечето от времето си, гледайки през прозореца, без да прави нищо, без да обръща внимание дори на делата, които имаха спешна нужда от неговата намеса. По-голямата част от работата бе паднала върху Дукум, който сега се занимаваше почти с всичко, като се почне от административните и се стигне до военните въпроси.

Никой не знаеше какво точно прави Борис и какво е намислил. Носеха се слухове, че планира мащабен поход в Сърбия, за да спаси първородния си син и да отмъсти за поражението, че събира злато и скъпоценности от всички краища на ханството, за да откупи Расате, дори че е готов да предаде на сърбите Сердика, за да си върне сина.

Настроението на хана се бе прехвърлило върху всички. Никой не знаеше какво точно да прави. Боилите не смееха да свикат сами Великия съвет, пратеници стояха неприети по странноприемниците, търговията вървеше все по-вяло, гарнизоните се бяха разпуснали. Из града вилнееха престъпни шайки, убийци, крадци и джебчии се спотайваха по ъглите, възползвайки се от ханската слабост. Търговците гледаха да затварят колкото се може по-рано сергиите си, за да не стават жертви на нападения, а по-заможните се бяха снабдили с охрана, която да пази тях и домовете им. Дори слугите в двореца се бяха умърлушили и занемарили задълженията си, се събираха по ъглите, разнасяйки клюки и сплетни.

Климент завари Дукум надвесен над купчина пергаменти и свитъци. Кавханът му махна неопределено с ръка, след което продължи да чете един от документите.

- Отвсякъде само лоши новини! - Дукум хвърли папируса на масата и изгледа писаря под тежките си черни вежди. - Двама от шпионите ни в Ниш са намерени убити - кавханът уморено разтърка очи, след което внезапно удари с юмрук по масата. - Убити! Намерили са ги с прерязани гърла в странноприемницата, където се криели, а вещите им са изчезнали. Жертва на грабеж - Дукум се изсмя саркастично. - Странно защо ръцете им са били вързани, а по телата им е имало следи от горене с желязо.

- Предателство? - попита Климент.

Кавханът мрачно кимна с глава.

- Представяха се за търговци на вълна. Бяхме ги пратили да огледат внимателно обстановката, да проучат как може да се помогне на Расате. Само аз и Борис знаехме какви са в действителност. Но някой ги е предал. И сега са мъртви! - едрите рамене на Дукум увиснаха. - Всъщност ханът сам ще ти обясни!

Дукум се надигна от масата и, последван от притеснения писар, излезе от стаята.

Докато вървяха по коридорите, писарят слушаше с едно ухо обясненията на кавхана. Досега не се бе срещал с хана и предстоящата визита го изпълваше с боязън. За какво го викаше Борис? Дали бе недоволен от нещо, или искаше да му постави нова задача? Обикновено това ставаше чрез Дукум, който казваше на Климент какво трябва да прави.

„Сегашното поръчение трябва да е много важно, за да иска сам ханът да ми го възложи“ - помисли си писарят и се затича, за да настигне бързащия напред Дукум, който не спираше да говори.

- Трябва да бъдеш внимателен, защото настроенията му се менят непрекъснато. Дори аз не мога да ги отгатна, колкото и добре да го познавам - тъкмо казваше кавханът. - Много се промени след поражението в Сърбия. Не вярва, че е наследил воинските умения на предците си и това го потиска. Доста му се насъбра. Само погроми и загуби! Тази неувереност носи опасност за всички. Никой няма да търпи на престола слаб владетел.

Подтичвайки зад Дукум, Климент кимна в знак на съгласие. Така беше. Никой нямаше да търпи слаб владетел. Както и писарите му.

- Държи се непоследователно. Дори обидно. Няколко дни кара византийските пратеници да го чакат, докато ги приеме. Сега прави същото със сърбите. Дошли са трима техни жупани - Венда, Деян и Мугел - пратеници на сръбските князе. Защо са тук? Преговори ли ще има? И кой ще ги води? Не ни чака нищо хубаво - помни ми думата - обяви кавханът точно в момента, в който стигнаха до покоите на Борис.

Пред вратата стояха група войници в медни ризници, които веднага скочиха на крака, виждайки Дукум и придружителя му. От погледа на Климент не убягна, че дори личната стража на Борис бе започнала да изоставя задълженията.

Писарят поклати глава. Както бе казал Дукум, не ги очакваше нищо добро.

Завариха Борис да крачи в тронната зала, сновейки между огромния си трон с медния лъв зад него, до масата в средата и обратно, все едно не знае къде точно да отиде. По стените бяха окачени тежки гоблени, повечето от тях с ловни сцени, а в средата, точно зад трона, бе изобразено падането на Константинопол.

Борис махна на двамата да се приближат и дълго се взира в коленичилия на земята писар. Черните очи на хана бяха загубили част от блясъка си, страните му бяха бледи с избили по тях червени петна, косата му, спускаща се някога елегантно до раменете, сега бе разрошена и сплъстена на челото и тила. Накрая Борис подаде ръката с пръстена си на писаря за целувка и Климент разбра, че може да стане.

Борис се прояви като внимателен домакин. Настани гостите си около кръглата маса, на която обикновено се събираше Великият съвет, след което се появи слуга, носещ сребърна кана с вино и две високи медни чаши. Самият хан пиеше от позлатен бокал, обсипан с камъни, които проблясваха на светлината при всяко поднасяне към устата.

Пиха мълчаливо, без да вдигат наздравици. Ханът остави виното си на масата и отново започна да снове из стаята, сякаш се чудеше как точно да постъпи. Накрая спря до стената и точно както се говореше из двореца, започна замислено да гледа през прозореца.

Климент погледна Дукум, търсейки нещо, което да му подскаже какво да прави, но кавханът просто си пиеше виното и не даваше признаци, че възнамерява да предприеме каквото и да било.

Накрая Борис се обърна, върна се обратно до масата и седна на един от столовете. Погледът му отново се задържа върху писаря, след това се премести върху Дукум, който едва забележимо кимна и отново се обърна към Климент.

- Сигурно се чудиш защо съм те повикал? - попита Борис, докато Климент кимаше отривисто. - Ще говоря направо - владетелят стоеше, без да отмества поглед от писаря. - Знам какво говорят всички в Плиска. Че съм станал слаб и нерешителен, че не мога да се меря с прославените си предци. Говорят за провала ми на бойното поле и се питат дали имам нужните качества, за да управлявам ханството.

- Това е държавна измяна. Всеки, който твърди подобно нещо, трябва да бъде екзекутиран! - надигна се от мястото си Дукум, но Борис продължи, без да му обръща внимание.

- Знам, че в тези думи може и да има истина! Но също така знам, че за да направя това, което искам, имам нужда от хора, на които да мога да се доверя? Ти такъв ли си, Клименте?

Писарят отвори уста, след което преглътна и само кимна с глава. Всякакви клетви за вярност щяха да звучат глупаво. Ханът едва ли би го извикал в тронната си зала, ако мислеше, че не може да му се довери.

- Дукум е сигурен, че може да ти се вярва - кавханът кимна с глава. - Но аз исках да се убедя с очите си. Исках да те видя и да преценя дали си човек, който заслужава доверие.

- Можете да ми вярвате, господарю!

- И аз така мисля - каза Борис и за първи път се усмихна. - Имаш открито лице и добри очи. Пък и, честно казано, нямам голям избор - ханът махна с ръка. - Нямам голям избор - повтори замислено Борис. - Нямам и много време. Не и докато Расате е в плен и всеки ден забавяне може да стане причина за смъртта му - ханът провлачи крака и отново се загледа през прозореца. - Аз съм предаден! - внезапно обяви Борис и гласът му прокънтя в празната зала. - Предаден! - ханът почти викаше. - Предаден в собствената си страна! В собствения си дворец! Предаден от някого, на когото имам пълно доверие! Някой, който знае какво мисля, какво правя и какво възнамерявам да направя! Някой, който е предал душата си на мрака, а сърцето си - на враговете ни!

Борис удари длани една в друга, очите му се наляха с кръв, лицето му пребледня. Климент се сви на мястото си, поразен от внезапния изблик на ярост у владетеля.

- Те знаеха за плановете ни - продължи тихо Борис като на себе си. - Знаеха колко отряда пращам. Откъде ще минат, къде ще се срещнат, кои са командирите им. Знаеха каква тактика ще използваме, къде смятаме да ги нападнем и с колко хора. След това бе лесно да примамят Расате и да избият войниците му! Те знаят дори кои са шпионите ни и ги избиват, преди да са успели да съберат каквито и да е сведения.

Ханът спря пред един от гоблените и бавно прокара ръка по везания плат.

- Оттук го изпратих, когато тръгна на война. Бях толкова горд. Ризницата му блестеше, озарена от слънцето, гребенът на шлема му се вееше, той ми помаха, докато укротяваше бойния си кон. А сега е пленен! - Борис ритна с крак стената като ядосано дете. - Обграден съм от мрак и предателство! Душата ми е в смут! Не смея да предприема нищо, защото врагът ми веднага ще го узнае.

- Но кой? - попита писарят. - Кой е предателят?

- Да! Кой е предателят? - Борис остави въпросът да виси във въздуха, след което продължи: - След една седмица с Дукум ще тръгнете за Сърбия. Сутринта приех сръбските жупани. Ще се срещнете с тях в имението на местен търговец, Добрин, близо до Ниш. Сърбин е, но иска работите му по границата да вървят добре. При него ще договорите условията на мира. Трябва да си върнем Расате и пленените боили колкото се може по-бързо! Едва тогава сърцето ми ще бъде свободно.

Климент кимна.

- Сърбия се управлява от трима братя, наследниците на княз Войтимир - Гойник, Маламир и Стоймир - продължи ханът. - Старият княз успя да покори и обедини под волята си всички сръбски племена. Настани се и укрепи столицата Достиника, откъдето командваше страната си. Засега тримата му синове управляват заедно, но споделената власт не е истинска власт. Плетат интриги един срещу друг, имат различия по много въпроси. В това число и за България. Маламир иска мир. Гойник настоява заловените пленници да бъдат избити, а войната да продължи. Стоймир се колебае.

- Но нали ние няма да се срещнем с тях? - попита Климент. - Каква всъщност е задачата ми?

- Ще се срещнете с техните представители - потвърди Борис. - Това ще са предварителни преговори. Но не се заблуждавай, на тях ще бъде договорено всичко. Понеже няма да участваме аз и сръбските князе, ще имате по-голяма свобода на действие. Ще можете да се лъжете, заплашвате и изнудвате, без от това да пострада нечий авторитет или чест. Важното е да постигнем крайната си цел - Расате трябва да се върне в Плиска!

Дукум се размърда на мястото си, но не каза нищо. Дори и да бе изненадан от поставената му задача, кавханът не даде по никакъв начин израз на мислите и чувствата си.

- Правосъдие! Знам, че те бива да разрешаваш загадки. А тази... тази не е обикновена загадка. Животът на първородния ми син, на мен самия и на държавата ми може да се окажат в ръцете ти. Ще можеш ли да го направиш, Клименте?

- Да, господарю!

Писарят излезе от покоите на хана като замаян. Задачата, която бе получил, не можеше да се сравнява по нищо с досегашните му разследвания. Преди да се опомни напълно, Дукум го хвана за лакътя.

- Ханът поръча да ти покажа нещо - неопределено каза той и тръгна по каменния коридор.

Излязоха от двореца и с бърза крачка тръгнаха през Вътрешния град. Чигатът Севар с отряд войници, въоръжени с копия и дървени палки, се присъединиха към тях. Кавханът се движеше бързо, почти тичаше, и на писаря бе трудно да го следва. По пътя си срещаха боили и багаини[4], облечени в скъпи кожени дрехи, подплатени и поръбени със заешка и катерича кожа, зад които подтичваха слуги, носещи покупки или водещи за юздите расови коне. Избраните търговци, допуснати във Вътрешния град, стояха по ъглите с количките си, продавайки топли гевреци, пайове и кумис[5], други предлагаха фини платове, подправки и деликатеси. Облечени в леки железни ризници, войници лениво патрулираха, закачайки излезлите на пазар слугини и прислужници. Няколко колобари[6]-шаманите на Тангра - в бели роби разпалено обсъждаха нещо пред един от олтарите на божеството.

Кавханът и свитата му профучаха по улиците, без да обръщат внимание на поздравите, и излетяха през Западната порта на крепостта, разделяща Вътрешния от Външния град на Плиска.

Разликата се усети веднага. Каменната улица се превърна в добре отъпкан земен път; тълпата, шумът и миризмите се увеличиха многократно. Боси деца, облечени в мръсни изпокъсани ризи, преследваха с пръчки проскубани кучета, които се криеха под количките на месарите, от които капеше кръв. Нахлупили кожени калпаци, продавачите на саздърма и медовина високо хвалеха стоките си, докато чираците им гонеха бездомниците, опитващи се да откраднат от храната. Група войници с леки метални шлемове водеха трима осъдени за кражби крещящи разбойници, които щяха да бъдат бити и дамгосани. Парцалив разказвач на приказки се опитваше да привлече вниманието на тълпата, но се сби с просяк, който пробва да задигне торбата му. Улицата ставаше все по-тясна и криволичеща, къщите и от двете й страни бяха криви и паянтови, с надвиснали над пътниците прозорци, от които всеки момент можеше да полети някоя мръсотия.

Войниците от отряда на Дукум с викове и ругатни разпръскваха тълпата, а когато се налагаше, ползваха дървените си палки. Климент се движеше в средата на улицата, опитвайки се да стои далеч от тесните, преливащи от нечистотия канавки в двата й края.

С бърза крачка минаха през площада, където пазарният ден току-що бе приключил. Калфи и чираци разглобяваха импровизираните сергии, докато господарите им на групички отиваха към близките кръчми да пропият част от спечеленото през деня. Полуголи просяци обикаляха на четири крака земята, търсейки паднала храна, тъпчеха каквото намерят в устите си и ловко избягваха ритниците на охраняващите тържището войници. Шумни, облечени с мазни кожени престилки чистачи се опитваха да съберат на куп боклуците, които по-късно да запалят, докато няколко деца им пречеха, тичайки наоколо.

Облечен в светлозелен елек с висока позлатена яка, сбърчил гнусливо нос и възседнал черния си кон, един боил, воден от нисък дебел слуга, тържествено прекосяваше мръсния площад.

Колкото повече се отдалечаваха от червените стени на Вътрешния град, толкова повече къщите ставаха по-ниски и схлупени, хората - по-окъсани, а караниците пред пивниците - по-гръмогласни.

Внезапно Климент осъзна къде го води кавханът и изтръпна. Отиваха към затвора в западната част на града.

Скоро стигнаха високите дървени порти, омотани с потопени в катран въжета, и високата каменна ограда със солидни каменни кули в четирите края. Севар заблъска с юмрук по вратата, викайки да отворят в името на хана, с което подплаши няколко гарвана и те полетяха с грачене в небето.

Докато тежката порта се открехваше, Климент с ужас видя провесените на въжета висящи глави на екзекутирани престъпници, които висяха окичени по оградата.

Отвори им мръсен войник с безочлив вид, който ги попита какво искат. Без да му отговаря, Севар му показа печата на кавхана, избутвайки го встрани, и всички влязоха в дългия кръгъл двор на затвора. Ужасна миризма блъсна писаря в носа и той почувства как почва да му се гади. Покрай стените в безпорядък бяха пръснати дървени клетки, в които се гърчеха същества, които някога са били човеци. От закритите с дъски ями, където бяха натъпкани част от затворниците, се носеха вопли и стенания. Войници с износени черни дрехи обикаляха затворниците с бичове и копия с ръка, удряйки, без да подбират, докато жертвите им се свличаха с писъци на земята.

Без да обръща внимание на адското място, в което бяха попаднали, Дукум влезе в ниската каменна постройка в края на двора, като махна с ръка на писаря да го последва. Севар и войниците, на които гледката не правеше впечатление, останаха да си подхвърлят шеги и остроумия с охраната на затвора.

Кавханът и писарят не вървяха много. Бързо стигнаха до широка, ниска подземна зала. Дори в сумрака по стените личаха следи от кръв, от гредите висяха вериги, по пода бяха разхвърляни различни инструменти. Малко огнище хвърляше зловещи отблясъци върху гола фигура, завързана с дебели въжета за една от наредените покрай стената маси.

Миришеше на страх, пот и повръщано и писарят усети как стомахът му се обръща.

От един ъгъл излезе висок едър мъж. Черна качулка скриваше наполовина лицето му, предната част на кожената му престилка бе изцапана със засъхнала кръв и мръсотия. Палачът бе обут с най-хубавите ботуши за езда, които Климент бе виждал, а позлатените им шпори весело подрънкваха в тишината. В тях беше затъкнат износен панталон, от чийто колан висяха различни по големина ножове, клещи и други инструменти, за чието предназначение писарят не искаше и да помисля.

- Проговори ли? - попита Дукум и посочи към тялото на масата.

- Не каза това, което ни интересува, господарю. Знаем, че е бил сръбски шпионин, но нищо повече - палачът се изплю на калния под. - Опитах всичко, но без успех. Твърди, че не знае кой е предателят.

Дукум кимна. Хвана за ръка писаря и с твърда стъпка го заведе до масата.

Климент се напрегна, затаи дъх, опитвайки се да овладее стомаха си, и се загледа в измъченото тяло пред себе си. Вързаният мъж бе покрит със синини, засъхнала кръв и следи от изгаряния, едната му ръка бе извита под неестествен ъгъл, няколко от пръстите му бяха отрязани.

Най-страшно бе лицето на пленника.

Едното му око бе извадено и отдолу се виждаше белият череп, другото бе пришито с дебели конци за кожата на превърнатото в кървава пихтия лице.

Мъжът нямаше сили дори да стене и само проплакваше тихо от време на време.

Дукум се доближи до него, клекна до ухото му и бързо му заговори. Пленникът се заизвива, мускулите му се изпънаха в опит да се освободи от въжетата и безсилно се отпусна обратно. Накрая устата му се отвори и от нея излезе едно име:

- Мутимир.

Дукум се изправи и кимна.

Палачът се приближи с котешка стъпка, извади тънко въже, метна го през врата на пленника и силно го стегна. Мъжът издаде хриптящ звук, бузите му се издуха, от изваденото му око потече кръв.

Миг по-късно безжизненото му тяло се сгърчи на масата.

Климент не издържа, обърна се и повърна.

Ужасът му не премина дори когато се върнаха в покоите на кавхана, седнаха на високите му столове с меки плетени седалки, а слугата им донесе вино. Макар в стаята да бе топло, а в камината да гореше буен огън, Климент не можеше да спре да трепери. Дукум не се опита да го успокои.

- Не те заведох случайно да видиш това - твърдо каза кавханът. - Искам да разбереш колко сериозно е положението. Трябва на всяка цена да освободим Расате, а ти да намериш предателя.

- Кой беше мъжът в подземието?

- Сръбски шпионин. Заловихме го преди около седмица. Надявахме се, че ще успеем да измъкнем от него името на предателя. Както сам видя, постарахме се подобаващо. Но той не знаеше нищо. Този, който издава тайните ни, е много внимателен. Предполагам, че малцина знаят кой всъщност е той.

Климент надигна бокала с вино.

- Сърбинът не знаеше кой е шпионинът - продължи кавханът. - Но знаеше друго - на кого е предавал сведенията си предателят. Сам го чу. Обещах му бърза смърт и разбрахме кой стои зад всичко това - сръбският княз Мутимир!

2

- Вълци! Вълциии!

Някой крещеше с пълно гърло.

Климент стреснато надигна глава и се огледа. В първия момент не разбра къде се намира. Беше потен, главата му бучеше, краката му бяха замръзнали, ребрата го боляха там, където се бе впила чантата му, върху която бе лежал.

Мангалът в шатрата беше загаснал. Наоколо се движеха неясни сенки, чуваше се дрънчене на оръжие и ругатни, конете цвилеха, някой крещеше ядосано по часовите, чуваше се ръмжене и джафкане, глухи удари и тропот.

Все още замаян от съня и виното, писарят се надигна, опитвайки се да разбере какво става. Един от войниците запали факла с прахан точно в момента, когато огромен сив вълк влетя в палатката. Климент се опита да скочи на крака, замота се в наметалото си, с което се беше завил, падна на земята и се изтърколи на пода.

Дали привлечен от движенията му, или уплашен, че го нападат, вълкът се обърна към писаря и светкавично скочи върху него.

- Помощ! - изпищя Климент и вдигна чантата пред лицето си в опит да се защити. - Помогнете ми! - извика отчаяно той, опитвайки се да прикрие гърлото си с ръце.

Писарят усети тежестта на вълка върху себе си, подуши миризмата на развалено, която лъхаше от устата му, видя пламтящите му очи точно над лицето си.

- Помощ! - извика отново Климент и се претърколи на една страна, опитвайки се да отхвърли животното от себе си.

Някой изкрещя. Писарят усети как зъбите на вълка пробиват чантата му, лапите дращеха по гърдите му, късайки наметалото, палтото и елека му. Климент сви крака и се опита да изрита животното, но не улучи и ботушите му се плъзнаха отстрани по мократа от пот и сняг козина на звяра.

Вълкът се дръпна назад, за да има място за нова атака, ръцете на писаря се стрелнаха напред и сграбчиха муцуната му. Пръстите му се разраниха, но хватката му успя да изненада и удържи животното за няколко секунди. Раздразнен до краен предел, вълкът се хвърли стръвно върху лежащия на пода човек. Главата му удари силно опитващия се да се изправи писар и го повали обратно на земята. Устата на звяра се стрелна към гърлото на писаря, който само успя да изпищи.

Внезапно вълкът потрепери, опита се да обърне глава и се отпусна върху тялото на жертвата си. По челото на Климент се стече топла кръв, която попи по разкъсаните му дрехи, докато му помагаха да се измъкне изпод трупа на звяра.

- Добре ли си? - попита го застаналият до него войник, докато го придържаше да не падне.

Писарят кимна с глава и изтри челото си с ръка, която потъмня от кръв.

Дотичаха още войници с факли, които осветиха помещението. В средата лежеше сив вълк. От гърба му стърчеше забито копие.

- Всичко наред ли е? Чух писарят да вика! Надявам се това по него да е кръвта на вълка, а не собствената му - Севар бе влязъл да провери какво става. - Ще можеш ли да ходиш сам?

Климент кимна.

- Съберете се при огъня - нареди на останалите Севар. - Трябва да видим дали няма и други пострадали. Най-добре изчисти кръвта със сняг, преди да е засъхнала. Тъкмо ще видим имаш ли рани - предложи той на писаря и излезе от палатката.

Климент последва останалите навън.

Сърцето му продължаваше да бие лудо, коремът му се свиваше в нервни спазми. Загреба с шепи сняг и натърка лицето си. Повтори го няколко пъти, докато по снега спря да остава кръв. Внимателно опипа лицето си, но откри само няколко малки драскотини и подутини, които вероятно бе получил при падането на земята.

След като се увери, че всичко е наред, писарят се присъедини към останалите.

Застанал около набързо стъкмен огън, Дукум бе напълно облечен и буден, с изваден меч и обграден от няколко войници. Част от останалите проверяваха лагера за изостанали или скрили се вълци, други се тълпяха около кавхана и един през друг си разказваха какво се е случило. След като първоначалната суматоха бе преминала, войниците се смееха на неочакваното нападение на глутницата, чудейки се колко ли трябва да са изгладнели вълците, за да ги нападнат.

- Радвам се да те видя жив, писарю! Разбрах, че един от вълците едва не те е разкъсал. Толкова силно си викал за помощ, че си прогонил останалите - посрещна го Дукум сред одобрителния смях на останалите. - Докладвай, Севар! Има ли други пострадали?

- Не! - въпреки че опасността бе преминала, чигатът не спираше да се оглежда. - Не мога да разбера какво точно се случи. За първи път виждам вълци да нападат укрепен лагер. Сигурно са освирепели от глад - Севар облиза устни. - Всъщност не нападнаха никого. Просто прелетяха през лагера и избягаха в гората. Предполагам, че този, който нападна писаря, погрешка е влязъл в шатрата.

- Как са конете?

- Всичко с тях е наред, макар да са неспокойни.

- Това е добре! Не ни трябват проблеми с конете точно сега - Дукум потри ръце, за да се стопли. - Защо постовете не ни предупредиха навреме?

- Извикахме, но всичко стана много бързо - един войник излезе напред и се поклони. - Животните просто ни връхлетяха. Изскочиха от гората и докато се усетим, бяха в лагера. Толкова са изгладнели, че дори огънят вече не ги плаши. Хукнахме след тях, посякохме един или два от последните и дадохме сигнал за тревога.

Дукум кимна с глава.

- А съгледвачите? Те защо не забелязаха глутницата навреме?

- Не знам. Още не са се върнали - докладва Севар - или са отишли прекалено далеч, или не са видели вълците, или са решили, че не представляват заплаха. Ще ги разпитам веднага щом се появят.

- Добре! - Дукум затропа с крака. - Станалото - станало. Важното е, че няма щети, конете са добре и всички сме живи и здрави. Време е да спим. Севар, за всеки случай удвои постовете.

Чигатът кимна и започна да дава разпореждания с високия си глас. Останалите почнаха бавно да се разотиват, като си разказваха кой какво е правил в момента, когато вълците са връхлетели лагера.

- Чакайте! - гласът на писаря се стрелна в нощта. -Чакайте!

- Какво има, Клименте? - попита Дукум. - Не може ли да го оставим за утре. Студено е и всички имаме нужда от сън.

- Ако си легнем, може и да не се събудим!

- Какво? - Севар пристъпи напред, впил поглед в писаря. - Какви ги говориш? Заплахата отмина!

- Помислете! - Климент усети как погледите на всички се отправят към него. - Помислете малко как се държаха вълците. Не са нападнали никого! Нито хора, нито конете са пострадали. Защо? Ако бяха толкова обезумели от глад, за да не ги е страх от огъня и лагера ни, не биха се държали по този начин, нали? Щяха да нападнат. Или поне да опитат. Поне един кон щеше да бъде повален и нахапан. Но вълците просто минаха през лагера, създадоха малко бъркотия и избягаха, без да се опитат да отмъкнат нещо за ядене.

- Какво искаш да кажеш? - Дукум се бе върнал и също застана пред писаря.

- Съгледвачите ги няма. Би трябвало вече да са се върнали, нали?

Севар мрачно кимна.

- Казах ти! Сигурно са се отдалечили повече, отколкото трябва.

- В нощ като тази? След виковете, които са чули? Съмнявам се! Нещо е подплашило вълците. Уплашило ги е толкова много, че не са се побояли да минат през лагера ни, който се е оказал на пътя им. Огледайте се - ако нещо ги е изплашило, не са имали друг път откъде да минат освен през долчинката, където са се натъкнали на нас. Съгледвачите ги няма! Нищо чудно да са мъртви. Нещо или някой приближава лагера и е достатъчно опасно, за да изплаши глутница вълци.

- Какво, по дяволите... - започна Дукум, но Севар бе разбрал и го изпревари.

- Писарят е прав! Вълците не нападнаха никого! Всички обратно в шатрите - изкомандва чигатът с тих, но ясен глас. - Въоръжете се и бавно се изтеглете в гората на хълма отзад при конете. Бъдете внимателни, защото може да ни наблюдават! Ако писарят е прав, тези, които са подплашили вълците, сега чакат да се успокоим и да заспим, за да ни атакуват.

- Дано не бъркаш, Клименте! - сърдито измърмори Дукум и се прибра в шатрата си. - Не ми се стои повече в този студ.

Останалите последваха примера му. По двама, по трима започнаха да се прибират в шатрите. Там бързо се въоръжаваха и, плъзвайки се тихо в сенките, се оттеглиха назад в гората.

Севар остана последен. Заедно с писаря постоя в бързо опразващия се лагер, без да дава признаци на уплаха.

- По време на боя стой в средата на групата - съветваше го чигатът, за когото вече нямаше съмнение какво ще се случи. - Ако те нападнат, гледай да се прикриеш зад някого или просто падни в снега и се пази от копитата на конете и случайни удари. В това няма нищо срамно, повярвай ми. Бих те оставил горе на хълма, но не мога да рискувам да попаднеш на някой резервен отряд. Просто стой в средата и внимавай. Изненадата ще е на наша страна, така че всичко ще свърши бързо. Сега тръгвай и се приготви.

Климент кимна и бавно се отдалечи. Нямаше с какво повече да се въоръжава. Мечът беше в ръката му, броня така или иначе не носеше. Огледа се няколко пъти, бавно тръгна по отъпканата в снега пътека между шатрите и, опитвайки се да не привлича вниманието на евентуалните вражески съгледвачи, тихо се насочи към гората.

Намери останалите събрани на хълма точно над лагера. Някой вече бе довел конете. Мълчалив войник му подаде поводите на кобилата и писарят я възседна с въздишка.

Нямаше отърване от това яздене дори през нощта.

Севар дойде последен. Чигатът внезапно изникна в тъмнината, яхнал черния си кон, който се сливаше с тъмнината на нощта. Без да каже нищо, застана начело на смълчания отряд.

Стояха притихнали около час. Никой не издаваше звук и писарят скоро се почувства сам сред останалите. Макар всички да мълчаха, Климент ясно усещаше враждебното им настроение. Той бе виновен, задето вместо да почиват в топлите шатри, войниците да замръзват в нощта. Дори Дукум излъчваше необичаен хлад. Нима и кавханът се съмняваше в него?

„По- добре малко да помръзнем, отколкото да ни прережат гърлата, докато спим!“ - опитваше се да утеши сам себе си Климент и продължаваше да се взира в нощта.

Дали не се бе излъгал?

Дали вълците не бяха имали някаква друга причина да минат през лагера им, без да ги нападат?

Някъде избуха бухал. Друг му отговори. Луната се показа иззад облаците и освети лагера под тях. Студът стана още по-нетърпим.

А те продължаваха да стоят и да чакат.

Тъкмо когато бе решил, че е сбъркал и трябва да се връщат обратно, нещо се промени. Въздухът се изпълни с напрежение, над лагера надвисна невидима заплаха. Бухалите бяха замлъкнали, останалите шумове - също.

Стана необичайно тихо.

Дори вятърът бе спрял да духа.

Конете изпънаха вратове, но не запръхтяха. Бяха добре обучени да разпознават опасността. Ездачите им се наведоха и започнаха да ги милват по вратовете с ледените си пръсти. Писарят усети как се стягат хълбоците на собствената му кобила, чу учестеното дишане на войниците около себе си.

Изведнъж тишината бе разцепена от силен крясък.

В див галоп, прегазвайки всичко по пътя си, на поляната, където бе разположен лагерът, нахлу група конници.

Предвождаше ги огромен мъж с черно наметало и висока кожена шапка с две вълчи опашки. От него се излъчваше самоувереност и жестока сила, която Климент усети чак горе, в тъмнината на хълма.

Нападателите знаеха много добре какво да правят. Бяха облечени с дебели кожи, под които проблясваха ризници. Разделиха се на малки групи, светкавично наобиколиха шатрите и с бързи удари на мечовете прерязаха поддържащите въжета.

Постройките се срутиха. Нападателите прекараха през тях конете си, които ги тъпчеха с копита, докато те мушкаха наслука кожата с късите си копия. Ако под падналите платнища имаше хора, никой нямаше да оцелее.

Предводителят се насочи към шатра в центъра, където би трябвало да е Дукум, и я подпали от единия край. След това посече копието с конската опашка. Двете вълчи опашки на шапката му се развяваха като бойни знамена.

- Печенеги! Мръсни кучета и убийци! - презрително изсумтя войникът вдясно от Климент и плю на земята.

В лагера нападателите не си губеха времето. Стиснал меча си в ръка, предводителят на печенегите съсредоточено оглеждаше разрухата, която бе причинил отрядът му за по-малко от минута. Мъжът рязко извика и останалите наскачаха от конете. С извадени мечове започнаха да порят кожените стени на падналите шатри, търсещи оцелели. Някои от нападателите започнаха да подвикват учудено, не намирайки нищо, други започнаха да събират изоставените оръжия и да ги товарят на конете си.

На хълма сред дърветата Севар вдигна ръка. Замръзна за секунда върху коня си и рязко посочи напред.

Надавайки боен вик, малкият отряд връхлетя печенегите като вихър. Сега преимуществото бе на страната на българите. Нападателите бяха неподготвени, изненадани и разпръснати. Най-голямата им грешка бе, че бяха слезли от конете си и попаднаха под копитата на връхлитащата ги конница, която ги помете.

Без да спира, отрядът премина през лагера, сипейки удари наляво и надясно, блъскайки противниците и крещейки с пълно гърло. Нощта бе огласена от дрънчене на оръжие, тропот на копита, удари и викове.

Съвсем неочаквано писарят установи, че крещи наравно с останалите, стиснал здраво юздите на кобилата си. Мечът му летеше на всички страни, в гърдите му разцъфна неподозирана сила, която вля енергия в ръцете му и го накара да удря и удря отново. Вече не се чувстваше неудобно на коня, не се страхуваше, че може да падне на земята. Единственото му желание бе да се бие.

Конницата направи полукръг и атакува отново. Крещейки, печенегите се опитаха да се прегрупират. Водачът се опита да надвика шума, давайки резки заповеди на хората си, които се скупчиха в кръг и насочиха копията си към българите.

Тактиката им не бе особено успешна. Макар да успяха да повалят няколко коня, Севар прекара отряда точно в средата на нападателите, с което им нанесе сериозни поражения и ги раздели на две. Част от печенегите се втурнаха да бягат, търсейки прикритието на нощта, но бяха съсичани от преследващите ги българи.

Някой се вкопчи в крака на Климент, дръпна го от коня и писарят се оказа на земята. С очи, пълни със сняг, той размаха меча си, за да се защити, но нападателят му бе посечен от връхлитащия отзад конник. Забравяйки всякаква предпазливост, писарят се хвърли с вик към враговете.

Като на шега отби един отправен му удар и заби меча си дълбоко в корема на човека пред него. Печенегът хвана оръжието с две ръце и кривейки грозно лицето си, се опита да сграбчи писаря. Тесните му очи се бяха разширили от болка и злоба, по висящите му мустаци се стичаха капки кръв.

Климент пусна меча, завъртя се и ритна печенега в гърдите. Разбойникът разпери ръце, от гърдите му се разнесе сподавен стон, залитна напред и падна по очи в снега, който мигом почерня от кръвта му.

Писарят преобърна с крак мъртвия враг и издърпа меча си. Крещейки с пълно гърло, той се хвърли към друг от нападателите, но преди да го достигне, някой го превари и прониза с копие разбойника.

Климент завъртя меча си в кръг и се огледа наоколо, търсейки нов враг. Видя как Дукум разсича през гърдите хвърлилия се срещу него нападател, как войниците пронизват със стрели опитващите се да избягат. Най-накрая Севар посече предводителя на печенегите. Той се строполи на колене на земята, чигатът вдигна меча си и с един удар му отряза главата. Тялото на огромния главатар се срина в снега, а кожената му шапка полетя в черното небе, бавно описа красива дъга и падна на един от все още стърчащите прътове от шатрите.

С това битката приключи.

Дишайки тежко, Климент огледа малката поляна. Всички нападатели бяха мъртви. Потъналите им в кръв тела лежаха в безпорядък в снега. Счупени копия, захвърлени мечове и кинжали се търкаляха между срутените шатри, от които стърчаха колове и въжета.

Войниците обикаляха труповете и ги мушкаха с копията си, за да са сигурни, че всички са мъртви. Други надаваха победни викове, надигайки мехове с вино, трети тежко се подпираха на копията си или направо седяха в снега, доволни, че са оцелели. Въздухът бе напоен с миризма на пушек, мръсотия, желязо, кръв и смърт. Климент усети как главата му се люшка, краката му внезапно омекнаха и той се строполи в снега. Еуфорията, която го бе обзела, внезапно го напусна.

Писарят с благодарност усети студения сняг по лицето си, разтърка очи и се загледа в нощта. Всичко си беше както преди. Звездите грееха високо в небето, някъде избуха бухал. Погледът на Климент бавно се залута над околните хълмове. На един от тях, по-черна от нощта, се извисяваше нечия сянка. Конник с кожен шлем гледаше по посока на току-що завършилата битка, след което ядно удари седлото си и се стопи в нощта.

Писарят се опита да извика, сочейки към хълма, но от устата му излезе само протяжен стон.

- Ето го! - извика някой до него и миг по-късно нечии силни ръце го хванаха под мишниците. Писарят се изправи все още с натежала глава и отмалели крака; поддържан от двама войници, бавно тръгна към разрушения лагер. В центъра стоеше Дукум, изпръскан с кръв и заобиколен от войниците си. Лицето му се отпусна, като видя вървящия към него писар. По заповед на кавхана Климент бе настанен на кожен походен стол, някой пъхна в ръцете му чаша с вино, а след като я изпи - и още една. Едва след второто питие Климент се почувства по-добре и бавно заоглежда какво се случва наоколо.

Войниците бяха започнали да изнасят труповете извън лагера и да ги трупат на купчина, която по-късно щяха да запалят. Оръжията на печенегите бяха внимателно събрани и поделени между войниците.

- Наметни се с това, нощта е студена - Дукум хвърли върху раменете на писаря широкото си наметало, което, незнайно как, бе излязло напълно невредимо от битката.

- Там имаше някой - Климент посочи към един от хълмовете. - Конник.

Дукум се обърна и дълго се взира в тъмнината. Накрая просто сви рамене.

- Не виждам никого. Но ще пратя няколко войници да проверят. Оттук нататък ще приемам всичко казано от теб за чиста монета - Дукум се усмихна криво. - Спаси ни живота, писарю!

Думите му сгряха сърцето на Климент по-добре от изпитото вино.

3

Повече никой не заспа. Войниците прибраха каквото бе останало от шатрите и го натовариха на конете. Пострадалите бяха превързани, готвачът раздаде топла храна и горещ кумис.

Неколцина войници се метнаха на конете и след час се върнаха с телата на убитите съгледвачи. Изкопаха плитки гробове в студената земя и ги погребаха заедно с падналите в битката.

Севар обикаляше постовете, повтаряйки, че е най-добре да напуснат колкото се може по-бързо мястото. Разпалиха някои от преобърнатите мангали, както и множество факли, които забиха в снега. Входът и изходът на долчинката бяха преградени с набързо издигната ограда от изпочупените колове, боклуци и сняг.

Климент се включи в укрепването на лагера. Макар и замаян от виното и все още леко залитащ, никой вече не му се подиграваше. Войниците го гледаха с уважение, втурваха се да му помагат, когато нямаше нужда от това, или просто му отказваха да работи, пращайки го да си почине. Накрая Дукум дойде и му връчи шапката с двете вълчи опашки, която предводителят на печенегите бе носил.

- Вземи я, Клименте! Носи я с чест като символ на спасението ни, в което се превърна. Пък и ще ти топли на ушите - засмя се кавханът и нахлупи шапката, която му беше възголяма, на главата на писаря.

Двамата се върнаха в лагера, където нервният Севар докладва, че няма нови произшествия и отново отиде да проверява постовете.

В същия миг се разнесоха викове. Предните постове даваха сигнал за тревога.

Всички наскачаха, извадиха оръжията си и се заоглеждаха неспокойно.

„Не е възможно да ни нападат за трети път!“ - помисли си писарят, докато нервно се изправяше. Две битки за нощта му се виждаха повече от достатъчни.

Оказа се, че няма място за тревога.

Докс, братът на хана, най-после бе пристигнал.

Със силни викове той и конният му отряд изскочиха на поляната. Личеше, че всички са препускали бързо. Очите и лицата на новодошлите бяха зачервени, косите и мустаците им - замръзнали.

- Какво става тук? - Докс бе скочил от коня си, преди да е спрял, и подхвърли юздата в ръцете на един от стоящите наблизо войници.

За разлика от Борис, който бе среден на ръст и с фини черти, Докс бе масивен, направо огромен, с едри кости, широк гръден кош и изпъкнала челюст като на борците, които писарят бе виждал на арената в Плиска. Голата му глава му бе гладко избръсната, на щръкналите му уши се поклащаха масивни златни обици.

Братът на хана беше облечен с дебело кожено палто, висок калпак и подковани с желязо ботуши, които оставиха дълбоки следи в снега. На кръста му висеше най-големият меч, който писарят бе виждал.

Сякаш за да оправдае напълно името си[7], братът на хана започна енергично да обикаля в кръг, да рие ядно с крака в снега и да задава въпрос след въпрос, които изстрелваше като стрели изпод дебелите си, побелели от скреж, мустаци.

Дукум спокойно прие този разпит, отговаряйки на въпросите на Докс колкото се може по-изчерпателно. Скоро всичко бе разказано - и походът през планините, и срещите с бежанците, и нападението на вълците, и битката с печенегите. Климент също не бе пропуснат. Кавханът няколко пъти повтори колко добре се е представил писарят му. Докс като че ли не се впечатли от това.

- Ах! - провикна се братът на хана, изтегли огромния си меч и го размаха към изгряващото слънце. - Ах, защо не пристигнах по-рано да избия тия кучета! Да разпоря вонящите им тела и да отрежа грозните им глави! - Докс яростно заби меча си в една пряспа.

- И сами се справихме! - успокои го Дукум и посочи един от кожените столове, които войниците бяха изправили до запаления манган. - Сигурно си уморен, почини си. Може би ще ми кажеш защо се забави? Проблем ли имаше в Охрид?

- Лесно се справих с тази измет. Бунтовници! Пфу! -братът на хана се изплю в снега. - Видях им сметката веднага щом пристигнахме. Сега Охрид е най-спокойното място в ханството, което не може да се каже за тукашните земи!

Докс седна на предложения му стол, взе бокала с вино, който един от войниците му поднесе, изпи го на един дъх, захвърли чашата в снега и веднага пак скочи на крака.

- Трябва да благодарите на Тангра, че сте се спасили! - провикна се той. - Били са поне двойно, ако не и тройно повече от вас. Ах, каква битка! Защо ме е нямало!

На Докс му бяха необходими още няколко чаши с вино, докато се успокои и отпусне огромното си тяло на походния стол. Дори и след това братът на хана не спираше да ръкомаха, искайки подробностите от битката да му бъдат повтаряни отново и отново.

Успокоени от пристигането на големия отряд, войниците се бяха насъбрали на групички и също обсъждаха с новодошлите боя с печенегите и победата на българите.

Откъдето и да минеше писарят, го сочеха с пръст. Хвалеха съобразителността му, предлагаха му вино, радваха се на новата му шапка.

Накрая, позамаян от вдигнатите наздравици, Климент се спря при Севар, който говореше с висок, жилест мъж, който също като него носеше отличителните знаци на чигат. Непознатият беше облечен с традиционна стоманена ризница, изплетена от халки, която стигаше малко над колената му. Носеше странен извит дълъг меч, какъвто писарят бе виждал у арабите в Константинопол, а очите му бяха искрящо сини.

- Нямаше да се забавим толкова, ако Докс не бе решил да ловува мечки в снега. Язди като хала дори и в това време. Загубихме го вчера на обяд и го търсихме почти до края на деня. Намерихме го, седнал под едно дърво, да пече заек. Науми ли си нещо, никой не може да го спре. Но след като осъзна колко сме закъснели, препуска като луд цяла нощ. Едва го настигнахме -тъкмо казваше непознатият.

- Това е Стрез. Чигат в отряда на Докс - каза Севар, виждайки приближаващия писар.

- Аз съм Климент - писар на кавхана Дукум - представи се писарят.

- Отлично си се справил! Няма съмнение, че си спасил всички! - похвали го Стрез, гледайки го студено. - Макар че ако бяха нападнали нас, щяхме да ги избием и без да се крием в гората. Сега, след като сме тук, няма от какво да се страхувате!

Климент объркано погледна към Севар, но чигатът отклони погледа си.

- Наистина е добре, че дойдохте. Така ще се чувстваме по-сигурни - сухо отговори той.

Макар и трудно, разговорът потръгна. Стрез им разказа как са потушили бунта край Охрид, как са заловили водачите и са ги екзекутирали.

- Замалко до попаднем в капан - обясни чигатът. - Някой бе издал плановете ни на бунтовниците и само промяната на маршрута в последния момент ни спаси от засада.

- Предател? - попита писарят.

Севар кимна мрачно.

- Предател ще трябва да е бил. Няма друг начин. Чуждите шпиони вършат чудесна работа напоследък. За разлика от нашите. Разбрах, че двама от тях са били убити преди около месец в Ниш.

- И аз мисля, че сме били предадени - писарят вече бе обмислил въпроса. - Печенегите знаеха много добре къде сме, колко сме, а вероятно и кои сме. Сигурен съм, че някой им е казал всичко за маршрута ни.

- Те са просто разбойници - вдигна рамена Севар. - Нападат, без да мислят за последиците. Сигурно са ни видели по-рано през деня и са ни последвали. Биха изкарали добри пари от оръжията и конете ни.

Климент кимна, но не бе убеден в казаното от чигата.

Двамата военни бързо намериха общ език. Обсъдиха маршрута, снега, който ако не спреше да вали, можеше да направи пътищата непроходими, предпазните мерки, които трябва да вземат по време на похода. Стрез не престана да хвали себе си и господаря си.

- Докс има доверие само на мен - каза чигатът с доволна усмивка. - Натоварил ме е с какви ли не задължения. Много трудно се доверява на когото и да е. Последно искаше да посече готвача, който не бе приготвил храната както трябва. Едва го спасих! Сега всеки месец обикалям тържищата, за да осигурявам прехрана за отряда, но не се оплаквам.

Разговорът им бе прекъснат от гръмогласните команди на Докс, който заповядваше отрядът да тръгне незабавно.

- Очевидно е кой ще команда оттук нататък! - надменно обяви Стрез. - Той си е такъв. Където и да отиде, всичко трябва да стане по неговия начин. Може да не е най-лесният, но накрая винаги излиза победител! Ние сме му свикнали, но някои хора много се дразнят от маниера му! Дано вие не сте от тях

- Все пак е брат на хана! - отбеляза Климент.

- Помнете го непрекъснато! - отговори чигатът, намигна неопределено, завъртя се на пети и на свой ред започна да дава команди на войниците си.

- Големи воини, няма що! Дай им да се надуват, а когато трябва да помогнат, отиват на лов за мечки - Севар махна с ръка и също се отдалечи.

Скоро всички бяха готови и след като отдадоха последна почит на загиналите си другари, отрядът потегли.

Продължаваше да вали, а пронизващият вятър ставаше все по-силен. Слънцето изгря високо в небето, но лъчите му трудно си проправяха път. Яздеха, без да бързат. Не искаха да насилват конете в лошото време и трудния път, а и очакваха да стигнат целта си - имението на Добрин, някъде около обед. Напред бяха изпратени вестители, които да уведомят сърбина за скорошното им пристигане.

Постепенно дърветата намаляха и гората остана зад гърба им. Климент се почувства по-спокоен, след като излязоха от дългите сенки и преспите сняг, навени между дърветата. Макар да обичаше да скита в гората, особено напролет, сега се радваше, че излиза от нея.

Малко преди обяд отрядът спря за кратка почивка. Климент се присъедини към Докс и Дукум, които заедно с двамата чигати обсъждаха положението в средата на колоната.

- Имението на Добрин е на половин час път - уведоми го кавханът. - Скоро ще стигнем.

- Дано са ни приготвили добро посрещане! Гладен съм като вълк. И от мен няма да се отърват толкова лесно - пошегува се с нощните премеждия на писаря Докс, след което добави сериозно: - Дано наистина се представят както трябва. Не харесвам печенегите, но сърбите са ми още по-омразни. Винаги са готови да те нападнат в гръб, когато най-малко очакваш. Дай им на тях да правят засади по пътищата. Друго не умеят! Нищо чудно да ни изколят в леглата ни, докато спим. Непрекъснато трябва да сме нащрек с тях.

- Не трябва да забравяме за мисията си - тактично му напомни Дукум. - Животът на Расате и боилите е в ръцете ни.

- Не трябваше да се оставят да ги победят! Още по-малко да ги пленяват! - ядно изсумтя Докс и се заклати на седлото си. - Аз не бих се оставил да ме хванат жив насред бойното поле! Това е позор за всички ни! За тях - най-вече. Смъртта може да е достоен изход от това положение!

- Нима искаш да удушат Расате в килията му? Това ли наричаш достойна смърт? Борис едва ли ще остане доволен.

- Борис, та Борис! - тросна се Докс. - Ясно е защо им кляка ханът. Няма какво да прави. Пленили са сина му. Първородният! Къде ти у сърбите такъв късмет всеки ден. Истината е, че този плен замъглява трезвата му преценка. Ние сме много по-силни от тях. Даже в Константинопол се страхуват. Трябва ясно да им дадем да разберат, че ако много знаят и не правят каквото им кажем, ще ги смажем! - Докс удари ръцете си една в друга. - Още повече ако посмеят да пипнат и с пръст престолонаследника или някои от останалите пленници. Ще ги попилеем като сламки!

- Както ги разпиля Расате ли? - попита Дукум.

Лицето на Докс се зачерви, той се приближи съвсем близо до кавхана и го попита:

- Започвам да се съмнявам с кого всъщност си ти, Дукум.

- Правя това, което ми е наредил ханът! И искам да го свърша добре! Независимо какво мисли брат му по въпроса! - очите на великия боил гледаха ледено, гласът му беше твърд. - Ти си брат на Борис, но аз съм водач на тази мисия и ще я водя както намеря за добре! Което означава да се държим любезно с домакините ни, когато това се налага! Ако не си съгласен, свободен си да си тръгнеш!

Докс не отговори нищо, само стисна дръжката на меча си и се изправи на седлото. Стрез и Севар също се хванаха за мечовете, гледайки внимателно двамата си господари. Разговорите секнаха, напрежение заля околните. Всички стояха и чакаха какво ще се случи между двамата благородници.

Внезапно Докс се наклони напред и каза:

- Ще правим каквото кажеш! Ти си водачът на тази мисия и както аз, така и хората ми ще ти се подчиним. Ти водиш дипломатическа мисия, аз съм войник! Няма да преча по никакъв начин на преговорите, дори ако трябва да преглъщам мнението си. Но ако се стигне до битка...

Дукум протегна ръка.

- Имаме си достатъчно проблеми. Нека не се караме. Напрежението от изминалата нощ си казва думата. Двамата заедно ще ръководим тази мисия. В нея има място и за теб, и за мен. Важното е да си върнем Расате и боилите. След това винаги можем да ударим сърбите!

- Точно така! - съгласи се Докс. — Първо ще си приберем Расате и останалите, след това ще им видим сметката! Харесва ми! Ей, накъде е пътят? - провикна се той, но очите му още хвърляха мълнии. - А ти по-добре махни смешната си шапка, за да не вземеш да уплашиш сърбите. Само като я видя, и ми става лошо - провикна се братът на хана, перна писаря по гърба и препусна като луд в снега.

- Дано не направи някоя глупост! На бойното поле се бие като лъв, но не става за дипломатически мисии. Защо ли Борис го прати с нас? - въздъхна Дукум, загледан в гърба на отдалечаващия се.

Писарят оправи шапката, която се бе накривила от удара на Докс, но не каза нищо.

- Ще трябва да го държим под око - продължи Дукум. - Войниците се връщат още днес. Ще останем само аз, ти, Стрез и братът на хана.

- Защо е това бързане?

Дукум сви рамене.

- Сръбските князе не искат наши части на своя територия. Може би се опасяват да не ги изиграем по някакъв начин. Не че не се е случвало...

- Да не униваме, писарю! Живи сме, а това е най-важното! Нека се подготвим за предстоящата среща.

Двамата пришпориха конете и се присъединиха към колоната.

Скоро пътят се разшири и рискуваха да пуснат конете в галоп. Стрез и Докс, които яздеха начело на колоната, скоро се изгубиха от поглед, препускайки като бесни сред облаци сняг, вдигнат от копитата на конете.

Преспите ставаха все по-високи, натрупани от двете страни на пътя, който някой се бе опитал да разчисти безуспешно. Срещнаха няколко от местните жители, които с мъка си пробиваха път в снега, понесли торби и вързопи, с високи калпаци от нещавена овча кожа и тежки кожуси. Сърбите боязливо спираха, оглеждайки приближаващия отряд, някои вадеха оръжията си на показ, сякаш да покажат, че няма да се дадат без бой. С вдиганата високо дясна ръка, показваща, че идва с мир, Севар ги питаше за пътя към имението на Добрин и получаваше сърдити отговори.

„Дори езикът им е като нашия - мислеше си писарят. - Защо тогава се мразим толкова много?“

Малко преди обяд, запотени и зачервени, Стрез и Докс се върнаха обратно, за да известят, че наближават крайната цел на пътуването си. Братът на хана и чигатът изглеждаха доволни и развеселени, явно бързата езда им се бе отразила добре. Към имението бяха изпратени конници, които да обявят идването на българите. Отрядът се построи в стегната колона, начело с Докс и Дукум, а копието с конската опашка бе вдигнато високо.

Скоро конниците излязоха на билото на малък хълм. Под тях се издигаха стените на голямо, укрепено имение, с излизащ от комините пушек. Широките каменни зидове бяха високи над пет метра, а над вратата около голям, пълен със замръзнала вода, ров се издигаха осмоъгълни кули. Централната сграда - красива каменна къща на два етажа, бе обградена от различни помощни постройки, от чиито комини също излизаше пушек. В задната част се виждаха просторни конюшни, обори и складове, около които се щураха приличащи на мравки хора.

„Но това е цяла крепост? - помисли си писарят. -Сърбинът добре се е погрижил за безопасността си.“

- Вижте! - извика в този миг Севар и посочи с ръка.

Високата, обкована с желязо, врата на имението се отваряше, мостът над рова вече бе спуснат. Група конници, също с развети знамена, се отправиха, без да бързат, към спрелите на хълма българи.

Климент присви очи и огледа идващите сърби, докато поемаха срещу тях.

В средата, яхнал голям червеникав боен кон, яздеше висок едър човек. Макар да бе значително по-дебел от обичайното, той направляваше животното си с вещина и умение. На главата си ездачът носеше висока кожена шапка с червени пискюли, които се вееха от вятъра, кръстът му бе пристегнат с дебел вълнен пояс, върху който имаше кожен колан, обкован със сребро, а на себе си бе облякъл кожух от лисичи кожи. Дълъг широк меч се поклащаше на бедрото на ездача, а рубинът на дръжката му проблясваше отдалеч.

„Това трябва да е Добрин. Изглежда внушителен“ — помисли си Климент.

Като всички дебели мъже, и сърбинът изглеждаше добронамерен, но когато срещна очите му, Климент неволно се стегна — толкова сини и твърди бяха те. Дълги черни мустаци и козя брадичка се спускаха под месестия нос на сърбина и придаваха на лицето му комичен вид.

Плътно до Добрин, присвил малките си кафяви очи, яздеше среден на ръст, добре сложен мъж в пълно бойно снаряжение. Лицето му бе като изсечено, с тънки изкривени устни и къси, подсечени мустаци. Косата му бе ниско подстригана отпред, задната й част бе сплетена в тънка опашка, която се спукаше до средата на гърба му, прикрита под кожен шлем. Начинът, по който стискаше дръжката на меча си, и вниманието, с което оглеждаше околността, говореха, че е военен. Името му, както се разбра по-късно, бе Явица, и освен че отговаряше за безопасността на господаря си, бе и комендант на имението.

Следваше го слаб на вид човек на средна възраст, в когото Климент безпогрешно разпозна колега писар. Ратомир, секретарят на Добрин, бе млад мъж, може би на възрастта на Климент. Сърбинът бе с тясно лице, тънък прав нос и също беше с мустаци. Постоянно присвиваше очите си - навик, добит след дългото взиране отблизо в пергаментите.

Двете групи се срещнаха, размениха си обичайните любезности и бавно поеха към каменните стени. Отрядът българи, който ги охраняваше, щеше да се подкрепи в кухните на домакина, след което, командван от Севар, да поеме обратно.

Климент съжали, че Стрез, а не Севар ще остане с тях. Макар да бяха яздили заедно само няколко дни, той бе харесал мълчаливия и готов да помогне чигат. За разлика от него, Стрез, също както господарят му Докс, му се струваше надменен самохвалко, желаещ да блесне на всяка цена с военните си подвизи.

„Не ни стигат проблемите, които може да забърка Докс, ами сега и този!“ - помисли си писарят, докато наближаваха високите стени на имението.

От бойниците с любопитство надничаха войници. На кулата се вееха знамена; викове, команди и заповеди се носеха зад стените.

Процесията мина по моста и спря в широк, изчистен от снега двор. Зад тях войници чевръсто затвориха врата, чиято медна решетка прогърмя зловещо в настъпилата тишина.

„Като в капан“ - мрачно си помисли писарят и неочаквано се сети за проклятието на лудия шаман, когото бяха срещнали на излизане от Плиска. „Имам лошо предчувствие! Дано се измъкнем живи от това място!“ - потръпна той и се загледа в оловносивото небе над тях и неспиращия да вали сняг.

- Още веднъж добре дошли! - провикна се Добрин, скочи неочаквано пъргаво от коня си и театрално се поклони на новодошлите.

На широките стълби пред входа на имението, което приличаше повече на пограничен замък, един до друг стояха трима души. Двама от тях бяха много високи, третият бе нисък и пълен. И тримата бяха облечени с тежки палта и ботуши от мека кожа, а на главите им бяха нахлупени кожени калпаци. Върху фините им ръкавици проблясваха пръстени. Физиономиите и на тримата бяха надменни и горди и писарят не се затрудни много, за да разпознае пратениците на сръбските князе.

Встрани от тях, търсейки закрилата на стрехите срещу студения вятър, стоеше най-красивата жена, която писарят бе виждал. Висока и стройна, с мека тъмна кожа и искрящи кафяви очи, от нея се излъчваше сила и страст, която писарят усети въпреки разстоянието и ледения вятър.

„Това е жена, която може да влуди всеки мъж! - помисли си писарят, без да може да откъсне очи от непознатата. - Така да го подлуди, че да го накара да извърши всичко! Дори убийство!“

Макар да бе прехвърлила трийсетте, жената спокойно можеше да засенчи всяко младо момиче - като това до нея, което стоеше от дясната й страна, заметнато с хубава зелена пелерина. То също беше красиво, макар да не можеше да се сравнява с майка си. Присвитите му очи внимателно изучаваха новодошлите, но устата му се разтегна в усмивка като на дете, което се забавлява. Луничав юноша с кафяво вълнено палто се бе сгушил от другата страна на жената, гледайки подозрително новодошлите. Писарят се зачуди дали е редно толкова голямо момче да се крие в полите на майка си, след което мислите му бяха прекъснати от домакина.

- Позволете да ви представя съпругата си Хелена. Господарка на моя дом и сърцето ми! - извика Добрин и посочи към жената, която се усмихна приветливо. -Както и двете си деца - дъщеря ми Биляна и синът ми Зоран.

- Какви смешни хора - неочаквано заяви момчето, изсмя се силно и се скри зад гърба на майка си.

По лицето на Добрин за миг мина сянка, след което посочи застаналите на стълбите мъже:

- А това са почитаемите жупани Венда, Деян и Мугел. Пратеници на князете Мутимир, Стоймир и Гойник.

Триото се поклони, без да сваля изкуствените усмивки от лицата си.

- Кавханът Дукум и братът на хана, Докс - посочи българите Добрин, които също се поклониха на свой ред.

- Радвам се да се срещнем - обяви единият от двамата високи мъже, безпогрешно разпознал Дукум като водач на делегацията и му подаде ръка: - Аз съм Венда. Тук съм да водя преговорите от името на прославения владетел Мутимир - високопарно обяви той, а късият му меч се оплете в дебелата му кожена наметка.

- Не по-прославен от владетеля Стоймир! - ядно обяви вторият висок мъж и също се приближи. - Аз съм Деян! За мен ще е чест да водя разговори с вас -каза той.

- Хайде, не почвайте да се припирате сега. Ще измръзнем до смърт, ако почнем да изясняваме кой владетел е по-велик и прославен - засмя се третият мъж и въпреки огромното си шкембе, което коженото палто трудно прикриваше, бързо пристъпи напред: - Аз съм Мугел. Тук съм по заповед на княз Гойник, който също е много велик и прославен - дебеланкото се изсмя. - Хайде да влизаме, че вятърът се усилва.

Другите двама се усмихнаха любезно и всички поеха към сградата, но на Климент не убягнаха гневните погледи, които тримата жупани си размениха.

4

Настаниха Докс и Дукум в задните стаи на втория етаж. Прозорците им гледаха към стената на крепостта.

Така българите нямаше да могат да виждат кой влиза и излиза в имението, а ако се наложеше, можеха лесно да бъдат заловени. Климент и Стрез бяха пратени в двата противоположни края на коридора.

„Отдалечават ни колкото се може повече един от друг. Защо?“ - помисли си писарят.

Бе оставил Дукум в стаята му - просторно помещение с дървен под и наскоро измазани стени, с красиво резбована маса, поставена близо до прозореца, столове и ракла.

Писарят бе настанен в малко, но подредено и уютно помещение. В единия ъгъл, точно до прозореца, имаше високо легло, застлано с кожена покривка. Сандък за дрехи, малка маса с два стола и широк запален манган завършваха обзавеждането. Подът бе от широки дървени летви, от които се носеше мирис на смола, стените бяха измазани и боядисани в светлозелено. На масата някой бе оставил мастило, пера и пергамент и което бе по-важно, пълна с вино оловна кана и две очукани чаши до нея. До тях под глинен капак имаше паница с варени картофи и месо, което още вдигаше пара. Явно официалностите щяха да се разменят на вечеря, а засега всеки трябваше да се подкрепи в стаята си.

Климент се усмихна и усети как лошото му настроение се изпарява. Метна чантата на леглото, закачи бойния колан на една от куките на стената, наля си чаша вино, седна пред масата, отряза си парче месо и започна да се храни.

Изведнъж се почувства добре.

Въглените разпръскваха приятна топлина, печеното бе превъзходно, бяха достигнали крайната си цел.

„Най-после нещо различно от препускане в снега и набързо приготвена каша. Да се надявам, че оттук нататък всичко ще бъде наред“ - писарят изхлузи ботушите си и се просна на леглото с чаша вино в ръка. Нахлупи новата си шапка, погали с ръка двете й дълги опашки.

Постепенно изпитият алкохол, топлината и умората от пътуването си казаха думата. Писарят се протегна няколко пъти, отпусна се в леглото, мислите му се отнесоха и без да усети, заспа.

Събуди се няколко часа по-късно, схванат и вкочанен. В стаята бе станало тъмно, мангалът бе изгаснал, от стените лъхаше студ. След като разтри ръцете и краката си, за да стопли и запали няколко свещи, писарят извика на един слуга да донесе нови въглени за мангала и леген с вода. Едва след като се изми и подсуши, замайването от тежкия следобеден сън отмина. Преоблече се в тесен черен панталон и бяла поръбена с червена нишка вълнена риза, нахлузи си дебел елек и куртка, които да го пазят от студа, обу ботушите си и седна пред масата.

Подостри перото, натопи го в мастилото и почна да записва всичко, което знаеше дотук и което трябваше да изясни.

Първо. Расате тръгва от Плиска, сигурен в победата. Престолонаследникът е изненадан на хълмовете около Ниш. Българите са предадени, в последвалата битка Расате и дванайсет боили са пленени. Останалите са избити.

Второ. Борис е сигурен, че е предаден, че някой е издал на сърбите плановете му и е станал причина за погрома на Расате. Предателят е от най-близкото обкръжение на хана.

Писарят се облегна назад в стола си и се замисли. Докс и Дукум бяха от най-близките на Борис. Беше ли някой от тях предателят? Затова ли ханът бе пратил брат си и кавхана в Сърбия? Тук ли очакваше да се разреши загадката?

Климент се наведе напред, премести една от свещите по-близо и продължи да пише.

Трето. Българските шпиони са разкрити и избити. Това случайност ли беше, или отново бе дело на предателя?

Четвърто. Как предателят се свързва със сърбите? Как им предава съобщенията си? Среща ли се с тях, или им пише? Имаше ли посредник? Един ли беше изменникът или няколко? Заедно ли действаха, или всеки работеше за себе си, без да подозира за другия? Какво очаква да получи в замяна?

Пето. Щеше ли наистина Борис да се покръсти? Преговаряше ли с папата и патриарха, или това бяха само слухове? Знае ли за плановете му предателят?

Шесто. Кой и защо бе организирал нападението над отряда им от печенегите в гората? Имаше ли това нещо общо с мисията им? Или сърбите бяха получили сведения за придвижването им и бяха решили да се възползват от случая, без лично да си цапат ръцете?

Седмо. Какви бяха отношенията между сръбските князе? Скарани ли бяха, както се твърдеше? Щеше ли Мутимир да вземе превес над братята си? Това щеше ли да се отрази на преговорите? Какви бяха отношенията между изпратените на преговорите жупани?

Осмо. Кой бе конникът, чийто силует бе видял на хълма след боя с печенегите...

Някой започна да тропа по вратата и писарят изпусна перото, с което пишеше. Стреснат, Климент стана, извади дългата си кама и рязко отвори вратата. На прага стоеше бледият сърбин с дългия нос.

- Дано не съм те уплашил - извини се той, гледайки оръжието в ръката на писаря и без да чака покана, влезе в стаята. - Аз съм Ратомир, секретар на господаря Добрин и негов личен помощник. Дойдох да проверя дали всичко е наред. Ако имаш нужда от нещо, ти или господарите ти, само кажи.

Климент объркано кимна с глава.

- Аз съм Климент, писар на кавхана Дукум - представи се той, прибирайки ножа в канията му. - Заповядай да изпием по чаша вино.

Сърбинът махна с ръка.

- Знаем кой си, както и кои са останалите. Няма да крия - внимателно ви проучихме, преди да дойдете.

- И какво разбрахте? - любопитно попита писарят.

Ратомир седна на единия стол, наля си чаша вино, отпи, премлясна като познавач и едва тогава отговори.

- Ще го кажа накратко - Дукум е дясната ръка на Борис, ханът ви му има пълно доверие. Както се договорим с него, това ще е. Докс е страшилище на бойното поле, обича лова и ездата, нито една девица не е в безопасност в неговата компания. Импулсивен и емоционален е, но може да бъде опасен съперник, който не бива да се подценява.

- Много си откровен!

Ратомир вдигна рамене.

- Едва ли ти казвам нещо, което сам да не знаеш. И аз, и господарят ми мислим, че в случая няма нужда от преструвки. Колкото по-бързо и по-успешно завършат преговорите, толкова по-добре за всички - сърбинът отпи от виното. - Стрез е умен, верен на господаря си, който споделя с него. Ти - Ратомир размаха закачливо пръст - си се издигнал сам благодарение на способността си да разрешаваш различни загадки. Дукум те ползва като писар, но се възползва и от останалите ти умения. Възложил ли ти е сега някоя специална задача?

Климент усети как се изчервява.

- Не разбирам за какво говориш.

- Както искаш - секретарят се протегна и стана. - Вечерята започва след час, но като гледам как си се издокарал, предполагам, че си се досетил и сам за това.

Климент кимна с глава.

- Ще се радвам да те считам за приятел - сърбинът протегна ръка. - В тези размирни времена не се знае кога ще ти е нужна помощ.

Писарят объркано стисна подадената му десница.

- Това само твое послание ли е или и на господаря ти? - попита той.

- Аз и господарят ми сме едно цяло - Ратомир се усмихна за пореден път. - Ще се видим на вечеря. И благодаря за виното.

Климент седна на леглото и се загледа в затворената врата. Защо бе дошъл Ратомир? Защо се бе държал толкова открито? Това едва ли бе случайно! Какво искаше Добрин?

Писарят стана и приглади кожената си куртка. Отдавна трябваше да е отишъл при Дукум. Кавханът може би имаше нужда от него.

Факли, поставени в широки метални мрежи, осветяваха празните коридори. Някъде отдалеч се чуваше приглушената гълчава на слугите, тропане на чаши, чинии и столове, но Климент не срещна никого по пътя си.

Бързо стигна до стаята на Дукум. Почука, никой не му отвори, а когато натисна дръжката, вратата се оказа заключена. Писарят се огледа притеснено и потропа отново. Дали пък не бе объркал стаята?

- Какво правиш? - стресна го глас зад гърба му.

Климент подскочи, обърна се и застана очи в очи със Стрез.

- Търсиш ли някого? - осведоми се чигатът.

- Кавханът Дукум!

- Той е при господаря ми. Ела, ще те заведа - предложи Стрез и се обърна: - Няма нужда да вдигаш толкова шум.

Засрамен, писарят тръгна след военния, който бързо закрачи по коридора. Качиха се по вита стълба, стигнаха до широка площадка с една-единствена врата на нея. Явно това бе пристроен полуетаж към къщата.

Стаята бе малка, с високи залостени с капаци прозорци и тясна камина. В нея весело припламваше огън, осветяващ седналите до четвъртита дъбова маса Докс и Дукум. Стените бяха голи, ако не се броят няколкото препарирани животински глави с висящи от тях паяжини.

- Къде се бавиш! Имаме работа за вършене! - ядно го посрещна Докс и стана от масата.

Климент загледа объркано.

- Не му обръщай внимание - успокои го кавханът. -Сърдит е, защото стаята му е по-малка от моята.

- Това е обида! Да ме настанят в тази дупка! Мен! Братът на хана! - Докс заплашително вдигна юмрук.

- Ако искаш, можем да се разменим - предложи великият боил, - за мен е без значение къде ще спя.

- Не става въпрос за удобство! Свикнал съм да си лягам и направо на земята, ако се наложи. Важно е отношението! Да не съм някакъв прислужник! Да ми дават стая под тавана! Ще им извия хилавите вратове! - закани се братът на хана.

- Хайде стига, Докс! Успокой се! - помирително вдигна ръце Дукум. - Сам виждаш, къщата е пренаселена. Съмнявам се, че са искали да те обидят.

- Я виж къде са сърбите?! Разполагат се като господари на първия етаж! Няма да им се размине тази работа!

- Стига вече! - гласът на Дукум стана твърд. - Укроти егото си и помисли за брат си и племенника си! Той е в затвора. Там едва ли има камина както в тази стая!

- Добре, добре - Докс махна с ръка и седна обратно на масата, макар да личеше, че още е ядосан. - Ще се държа вежливо. Макар още да смятам, че Борис прави грешка. Трябваше първо да ударим и после да преговаряме! Все пак всички треперят от нашата конница!

Дукум завъртя очи към тавана и стана.

- Оставям те. Трябва да се приготвим за вечерята. Ще се видим там. Ела с мен - подкани той писаря и двамата си тръгнаха, оставяйки Докс ядно да мърмори.

Докато слизаха по стълбите, кавханът сложи ръка на рамото на писаря.

- Искам да ме разбереш правилно, Клименте - каза той. - Докс е велик пълководец, страховит боец и брат на хана. Има най-голямата колекция с оръжия в цялата държава. Повечето от тях са трофеи - взети са от противникови пълководци, които сам е победил. Доказал се е в много битки и е безценен за страната. Но в случая може да ни навлече много неприятности. Борис го прати, защото беше наблизо и за да напомня на сърбите, че България остава много сериозна военна заплаха за тях. Трябва да направим всичко възможно да стои мирен, което е изключено да продължи повече от два-три дни. Разбираш ли ме?

Писарят кимна.

- Трябва бързо да приключим с преговорите.

- Така е - потвърди Дукум. - Ще поискам да започнем утре рано сутринта и да работим без почивка, докато не постигнем някакво споразумение. Ако всичко се развива добре, до утре вечер може да сме се разбрали по основните въпроси. Стига тримата жупани да не се скарат помежду си. Като ги гледам, май не се обичат много. Това може да ни е от полза, но може и да ни забави - кавханът стисна силно рамото на писаря и забърза по коридора.

Писарят бавно слезе на първия етаж и закрачи по коридорите. Колкото повече обикаляше, толкова повече се убеждаваше, че всъщност имението е малък добре отбраняван замък. Помещенията бяха изпълнени с глъчка. Прислужници и слуги сновяха напред-назад, понесли покривки, свещници, кани и прибори. Нисък плешив иконом подскачаше около тях и следеше всичко да е наред. Подготовката за вечерята вървеше с пълна сила.

Климент свърна към кухните, където го посрещна един разбеснял се главен готвач. Раздаваше заповеди напосоки с прегракнал от викане глас, а наоколо се носеше приятното ухание на току-що изпечено месо и хляб. Всички бяха заети, никой нямаше време и желание да отговаря на въпросите му, а най-същественото, което разбра, бе, че основното блюдо ще е разнообразен дивеч — птици, зайци и млада кошута.

- Господарят Добрин лично я застреля преди няколко дни - осведоми го един от помощник-готвачите. — Беше много доволен, че ви е осигурил крехко месо.

- Често ли излиза на лов?

- О, да! Прекрасен ездач е и отлично си служи с копието. Обича да преследва плячката и трудно се уморява.

- И Явица ли е ловец? - попита писарят.

- Той е военен - избегна прекия отговор помощник-готвачът, - служи си еднакво добре с всички оръжия. Страхотен боец е, макар че за разлика от господаря Добрин, е прекалено строг. Непрекъснато гледа да ни обвини за нещо.

- Сигурно без да има нужда - съгласи се Климент, похвали готвача за чудесния сос, който беше приготвил, и напусна кухните.

Излезе на двора, за да огледа имението отвън, но тъмнината, снегът и брулещият вятър бързо го отказаха от намеренията му.

Върна се в стаята си, изми лицето и ръцете си в калаен леген със затоплената вода от кана, която някой прислужник бе донесъл, и намести дългата си тънка кама, затъкната на кръста под дрехите.

„Сърбите може и да са ни гарантирали пълна безопасност, но предпазните мерки не са излишни. Все пак сме на вражеска територия“ - успокои съвестта си писарят, докато слизаше към залата на долния етаж.

5

Дукум и Добрин бяха заели местата си на масата в центъра, която бе поставена върху солиден дървен подиум, достатъчно широк, за да се чувстват вечерящите удобно. До тях седяха Докс и Хелена, компания им правеха и тримата сръбски жупани.

Климент с интерес огледа сърбите. Срещата при пристигането бе съвсем кратка, а мястото - не особено подходящо, за да може да си направи някакъв извод за тримата княжески представители.

В сребърно и синьо, неговите цветове и на господаря му, Деян се бе разположил царствено на масата. По ръцете му проблясваха пръстени, на гърдите му блестеше изумруд, устата му бе извита в иронична усмивка.

До него със застинало в учтива гримаса лице седеше Венда. Единственото, което издаваше високия му ранг, бе тежката златна огърлица на врата му.

За разлика от него, Мугел се бе накичил от главата до петите. Всичките пръсти на ръцете му бяха обсипани в пръстени, на някои имаше и по два. На ушите му висяха златни обици, а на врата му - златна огърлица с огромни рубини. Жупанът непрестанно се въртеше, сякаш искаше всички да забележат скъпоценностите му, и не спираше да си играе с огърлицата на врата си.

Децата на домакина - Биляна и Зоран, също бяха сред гостите, седнали на отделна маса, встрани от родителите си.

Момичето, чието лице бе замислено и тъжно, бе придружавано от възрастна жена, най-вероятно дойката му, но Климент установи, че тя обръща повече внимание на Зоран, отколкото на сестра му.

Няколко кучета обикаляха по ъглите, очаквайки да получат нещо от вечерята на господаря си, над широката камина се излежаваха две котки, които гледаха с премрежен поглед събралите се.

Стените бяха окичени с гоблени и килими, подът бе преметен и застлан с тъкани черги, посипани с ароматни билки. В ъглите стояха прислужници, готови веднага да допълнят чашата или да изпълнят всяко желание на вечерящите.

Настаниха писаря в далечния край на масата при Ратомир. До него седеше нисък приказлив човек, който се представи като Балован.

- Разбрах, че си учен човек - обърна се веднага той към Климент. - Знаеш ли как се приготвя териак?

Климент премигна.

- Какво е това?

- Териак! Никога ли не си чувал? Териакът е древно лекарство. В различни дози влияе по различен начин. Най-често се използва като противоотрова. Разправят, че най-много помагало при ухапване от змии. Тук имаме много. Всяка година има пострадал от гадините. Пускам му кръв, изсмуквам отровата, мажа раната с мас, но често не помага и човекът умира. Териакът обаче действа безпогрешно!

- Никога не съм чувал за такава противоотрова - отговори писарят.

- Жалко - махна с ръка събеседникът му. - Казват, че рецептата за териак е измислена от арабски лекар. Тадждан-ал-Булгари му е името. Някои са на мнение, че е бил българин. Заради „ал-Булгари”, нали разбираш - лекарят намигна. - Затова се надявах да знаеш нещо по въпроса.

Климент безпомощно сви рамене и погледна Ратомир.

- Билките, отварите и настинките са моята страст. Аз съм лекар и се радвам да се запознаем - представи се мъжът и протегна ръка. - Колко лекари има във вашия град?

- Много, предполагам - разсмя се писарят. - Но аз познавам само един. И то не много добре.

- Извадил си късмет - намеси се Ратомир. - Колкото по-малко имаш вземане-даване с лекари, толкова по-добре, това казвам аз! Най-добре е въобще да не им попадате в ръцете. Всичките са шарлатани!

- Глупости! - размаха ръце Балован и целият почервеня от гняв. - Какво ли разбираш! - лекарят демонстративно се обърна на другата страна.

- Не му обръщай внимание! - Ратомир намигна на Климент. - Добър лекар е, но се интересува само от билки и отвари. Може да бъде много досаден понякога.

Продължиха да се хранят в мълчание. Писарят с удоволствие си хапваше от угоения петел с подправки, който им бяха сервирали, и бавно отпиваше от гъстото червено вино.

Питието се бе усладило не само на писаря. Докс непрестанно подаваше чашата си да му долеят, а все по-бързо зачервяващото му се лице показваше, че братът на хана бързо се напива.

До него Добрин и Венда режеха месото си на малки хапки, пиеха рядко и гледаха високомерно. Мугел се смееше жизнерадостно, не спираше да говори и размахваше ножа си, така че по цялата маса летеше сос.

- Как беше пътуването? - извади го от размислите му Ратомир. - Разбрах, че сте имали преживелици по пътя.

- Така е - отговори Климент, - нападнаха ни вълци, след това и печенеги. Ужасна работа!

- Печенегите са като скакалците - няма отърване. Наскоро и ние си имахме проблеми с тях. Нападнаха няколко кервана със стоки, дори се появиха около имението. Наложи се Явица да изведе войниците. Прогониха ги, но не посмяха да ги преследват в гората. Сигурно сте попаднали на същата банда.

- Сигурно - писарят предпочиташе да не обсъжда темата.

- Времето, в което живеем, е кошмарно - кимна сърбинът. - И никой не взима мерки нещата да се оправят. Например бандата печенеги. Всички знаят за тях поне от половин година и въпреки това ги оставят да си правят каквото искат. Достатъчно беше да пратят войници от Ниш и да се разправят веднъж завинаги с тях!

- Така е - намеси се в разговора и лекарят. - Всеки мисли само за себе си. А големците има кой да ги пази.

Тримата обсъждаха още известно време господарите си, положението в България и Сърбия и предстоящите събития. От събеседниците си Климент разбра, че тримата князе не се погаждат много един с друг, същото важеше и за жупаните им. И лекарят, и секретарят се изказаха ласкаво за господаря си, но на писаря му се стори, че зад думите им освен обич прозира и страх.

Постепенно виното, топлината и погълнатата храна си казаха думата. Сътрапезниците се отпуснаха, очите им се замъглиха, езиците се поразвързаха.

Ратомир не беше оптимист за предстоящите преговори. Според него тримата жупани нямаше да могат да се разберат помежду си, защото всеки щеше да дърпа чергата към господаря си.

- И тримата знаят, че от подобна победа могат да извлекат много ползи. Лошото е, че търсят начин как те да се облагодетелстват, а не да помогнат на страната си. Трима души трудно ще си поделят властта. Достиника е натежала от предателства и интриги - мрачно обобщи секретарят, а лекарят се съгласи с него.

- Докато старият княз Властимир и баща му Просигой бяха на власт, всичко беше наред. Поне се знаеше кой командва - обясни Балован. - А сега Мутимир се е укрепил в Ниш и се опитва да вземе цялата власт. Не случайно той уреди преговорите и те се провеждат под неговото покровителство. Опитва се от всяка ситуация да извлече някаква изгода. Гойник успя да докопа по-голямата част от хазната на баща си и я отнесе кой знае къде.

- А Стоймир?

Ратомир махна с ръка.

- Той доскоро го беше ударил на живот и не се интересуваше много какво става с държавата. Преди няколко години Гойник го прикотка на своя страна. Засега.

- Ами жупаните?

- Мугел, Венда и Деян ли? Те са по-лоши и от господарите си!

- Виж ги само - посочи ги Ратомир. - Приличат на надути пуяци със скъпите си дрехи и блестящи украшения. Например Венда. Държи се високомерно, носи само най-скъпи дрехи и украшения, с което иска да скрие простия си произход. Започна като лихвар, отпускаше пари срещу огромни лихви и ипотеки. Не едно и две семейства е докарал до просешка тояга. Той е умен, хитър и добре се справя на бойното поле. Няма и капка от кръвта на старите сръбски родове. Което го кара да ги презира, начело с господаря си, да им подражава и ужасно да съжалява, че не е някой от тях. Деян пък е обратният случай. Произлиза от едно от най-старите семейства и смята, че всички са му длъжни за това. Мрази господаря си, мисли, че е по-долу от него, макар самият Деян никога да не е показал нито особено ум, нито смелост. Но е жесток, коварен и не се спира пред нищо, за да постигне целите си.

- Ами Мугел? - попита Климент. - Той изглежда душата на компанията.

- Мугел е подлец! - обяви Балован и си наля нова чаша с вино. - Може с лекота да ти разказва весела история и в следващия момент да ти забие ножа в гърба. За него най-важно е да има колкото се може повече злато, което означава власт. Ще стъпче всеки под и над него, стига това да му проправи пътя напред.

- Мразят се точно както господарите си. Знаят, че бъдещето им е заложено на карта в преговорите. - Ратомир трудно държеше главата си изправена, но говореше учудващо ясно: - Подлеци са, казвам ти!

- Защо се мразят?

- Първо - сви единия си пръст сърбинът, - служат на различни господари. Дебнат се на всяка крачка някой да не вземе надмощие. Познават се от времето, когато са били в свитата на княз Властимир. Замесвали са се в какви ли не истории, за да достигнат положението, в което са. Доста хора са прегазили по пътя си, имат стари сметки за уреждане. А Венда и Мугел са кандидати за ръката на Биляна.

- Не са ли малко стари за нея?

- Кой се интересува от това?! Ако я вземат, позициите им ще се укрепят значително, а ще могат да разчитат и на богатствата на господаря.

- И тя е съгласна?

- Нея никой не я пита! Ще прави каквото казва баща й и толкова! Той изчаква да види кой ще вземе надмощие и ще стане подходяща партия за дъщеря му. Мръсна работа - тъжно обяви секретарят и се загледа в Биляна.

- Не е толкова сигурно - намеси се докторът. - Биляна е момиче с характер. Майка й също ще я подкрепи.

- За какво? - попита Климент.

- Говори се, че господарската щерка си има вече избраник - Балован бе приближил главата си съвсем близо до тази на писаря. - Който не е нито Венда, нито Деян. Нищо добро няма да излезе от тази работа, помнете ми думата!

- Затова ли непрекъснато е тъжна? - попита Климент.

Ратомир тежко кимна с глава.

- И теб да те караха да се ожениш за някого, когото не харесваш, и на теб нямаше да ти е весело - пиянски обобщи той. - Надявам се господарят в крайна сметка да размисли.

- Надявай се ти, ама няма да те огрее! - заяде го Балован. - Я дайте още вино, че моето свърши - докторът се пресегна през масата.

- Какъв лекар си ти, като се наливаш непрекъснато -не му остана длъжен секретарят.

- Гледай си работата! Виното е полезно! Още древните гърци...

Събеседниците му така и не разбраха какво са казали за виното древните гърци, защото разговорът им бе прекъснат от груби викове. Докс, Дукум и Добрин бяха скочили на крака. Братът на хана крещеше с пълна сила и се мъчеше да докопа Венда, кавханът и домакинът се опитваха да го спрат.

- Мръсна отрепко! Ще ти извия хилавия врат! Знаеш ли ти кой съм аз да ми говориш така? Ще те убия, казвам ти! - крещеше Докс и се дърпаше през масата към сърбина.

- Ще те набуча на кол, куче мръсно! Ще те разчекна и ще те изям! - продължаваше да вика Докс. - Такива като теб трябва да се избиват! Който и да го направи, ще е за добро!

Почервенял от яд, Дукум го натискаше обратно на стола и непрекъснато му говореше. Добрин се бе обърнал към Венда и се опитваше да го успокои. Жупанът стоеше, без да мръдне, и гледаше към разярения българин с хладнокръвно презрение.

Деян зорко наблюдаваше разиграващата се пред него сцена, стиснал дръжката на изящната си с квадратно острие кама, която се оказа, че виси под дрехите му. Явица също скочи, изтегли до половината широк меч, появил се незнайно откъде, и гледаше въпросително господаря си, който клатеше отрицателно глава. Застинал, с чаша в ръка, Мугел не знаеше какво да предприеме. Зоран бе почервенял и се криеше зад сестра си, докато дойката го галеше по главата и му шепнеше нещо.

Дукум разбра, че няма да може да накара Докс да седне отново. Подхвана го под мишницата, подпомаган от Стрез, кимна на Климент и повлече брата на хана към вратата.

Писарят се втурна да помага на господаря си.

Едва завлякоха Докс до стаята му. Ханският брат беше много пиян, едва пристъпяше, продължаваше да ругае и на няколко пъти се опита да се отскубне и да се върне обратно.

С много усилия тримата успяха да го настанят в кревата му. Съблякоха го криво-ляво, завиха го с одеяло и почакаха, докато заспи. Скоро гръмогласното му хъркане огласяше стаята.

- Остани до него! Ако иска нещо, му го дай, но по никакъв начин не го оставяй да излиза от стаята! - заповяда Дукум на Стрез. - Ако пак почне да буйства, веднага ме извикай, независимо колко е часът. Ясно ли е?

Чигатът мрачно кимна с глава, седна на един стол до леглото на пияния, а Дукум и Климент напуснаха стаята. Жилите на врата на кавхана бяха издути, ноктите му се впиваха дълбоко в дланите. Той спря до един прозорец, отвори дървените му капаци и пое дълбоко въздух.

- Идиот! - изсъска Дукум на нощта. - Пълен идиот!

- Какво стана? - плахо попита Климент.

- Какво стана ли?! - боилът се обърна към писаря. Беше се овладял, но още дишаше тежко. - Той се напи. Опитах се да го спра, но не успях. Отначало говорехме за лов, вино и оръжия и всичко беше наред. Докс похвали доброто вино, с което все по-бързо се напиваше, похвали изкусно изработените кинжали на тримата жупани. Всички бяха доволни, Мугел обяви, че оръжията им не могат да се сравняват с колекцията на Докс в Плиска. Всички бяха много любезни. Надълго обсъдиха някакъв меч с дълга ръкохватка, който Докс им показал. Поговорихме малко за политика, но много внимателно. Никой не искаше да засегне болни теми. Докс започна да описва бойните си тактики, които били непобедими и му свършили прекрасна работа при потушаването на бунта в Охрид. Не ги слушах много внимателно, но единият от жупаните, Венда, му каза, че тези тактики явно не дават резултат на тяхна земя. Били ни разбили като пилци и пленили всичките ни „страховити пълководци”, които се оказали страхливци, предпочитащи да се предадат, отколкото да паднат в бой. След което попита дали всички български коне бягат толкова бързо наобратно и Докс побесня. Ако не бяхме да го спрем с Добрин, сигурно на място щеше да претрепе Венда.

- Разбирам... - каза Климент. - А ако е било провокация? Слагат го в малка стая, след това го дразнят. Ами ако сърбите...

- Точно сега не ми се слушат разсъжденията ти, писарю! - тросна се Дукум. - Трябва да се върна, да се извиня и да се опитам да загладя нещата. Не ми се мисли какво може да стане.

- Какво?

- Преговорите да бъдат прекратени, преди въобще да са започнали. А Расате и боилите да бъдат убити! -отговори Дукум, завъртя се и тръгна надолу по стълбите.

6

Климент си легна в лошо настроение. Макар стаята му да бе приятно топла, а коремът - пълен с храна и вино, писарят не се чувстваше добре.

Двамата с Дукум се бяха върнали в залата, където всички тихичко си шушукаха и стрелкаха с очи българите и Венда. Жупанът седеше изправен на мястото си, със стиснати в тънка права линия устни и пребледняло лице. Целият му вид излъчваше, че е бил несправедливо обиден, но ще понесе неправдите, защото е истински благородник.

Дукум с твърда крачка отиде до него и се извини за поведението на Докс. Извини се и на останалите за прекъснатата вечеря, увери ги в приятелските си чувства и отдаде всичко на изпитото вино. След това отиде и невъзмутимо седна на мястото си.

Въпреки опитите на домакина да завърже разговор, вечерята бе провалена. Разговорите бяха вяли и скоро съвсем заглъхнаха. Дори бъбривият Мугел съсредоточено чоплеше в чинията си, хвърляйки нервни погледи към останалите.

Повиканите музиканти и танцьори не успяха да развеселят събралите се и след вялите ръкопляскания, последвали изпълнението им, Добрин реши да сложи край на вечерята.

- Нека не позволяваме думи, казани на пияна глава, да помрачат срещата ни. Всички пихме много и може би е най-добре да вървим да спим. Утре ни чака много работа - обяви в крайна сметка домакинът.

Венда стана, все така стискайки устни, хладно пожела лека нощ на всички и напусна залата. Останалите го последваха, все така шушукайки помежду си.

Дукум си бе тръгнал, без дори да погледне писаря. Секретарят и лекарят също побързаха да си тръгнат, заразени от лошото настроение, смотолевяйки по едно бързо „Лека нощ”.

На изхода Климент се сблъска с Явица. Военният силно го удари с рамо, изправи се в целия си ръст, присви очи и заплашително попита:

- Внимавай къде ходиш, българино! Или и ти искаш да избиваш сърби?

Климент предпочете да не отговаря. Продължи нагоре по стълбите, но не можа да не чуе думите, които изсъска след него телохранителят:

- Внимавайте аз да не ви извия вратовете, докато спите! Подли българи!

„Какво ще стане сега с преговорите? - питаше се писарят, завит до шията с дебело вълнено одеяло. - Възможно ли е мисията да се провали, както се опасява Дукум? Ханът много ще се ядоса!“

Климент се завъртя към стената, омота се още по-плътно в одеялото, стисна очи и се опита да заспи. Лутащите се в главата му мисли не му даваха мира.

Какво щеше да стане, ако Расате и боилите бъдат убити? Щеше да има война, а Борис да бъде бесен! И на него също. Възложиха му задача, с която той нямаше да може да се справи. Дали щяха да го върнат обратно в библиотеката да преписва договори, докато се пропие и ослепее? Или ханът ще го изгони от Плиска? Или ще го прати в подземията?

Климент потрепери.

„Какво бих направил, ако заради някой друг умре първородният ми син и наследник на династията?“ - запита се той и седна в леглото.

Усети как в сърцето му се надига омраза срещу Докс. Той беше виновен! Него трябваше да накаже ханът! Собственият му брат го беше провалил! Още от самото начало Докс се държеше предизвикателно и ето какво стана. А уж беше обещал да внимава!

Климент въздъхна и се заслуша във вятъра, който виеше навън и удряше дървените капаци. Вихрушката продължаваше да налита срещу стените и той стана, за да потегне още по-добре кожената завеса пред прозореца си.

Внезапно му се стори, че чува и друг звук освен свистенето на вятъра и ударите на капаците в стената. Писарят бързо се обърна, долепи ухо до вратата и напрегнато се заслуша.

Нямаше съмнение - това бяха стъпки.

Вратът на писаря настръхна. Някой ходеше по коридора. Някой, който искаше да не бъде чут и се промъкваше бавно и внимателно.

Кой беше той?

Какво правеше?

Връщаше се или отиваше?

Климент си спомни заканата на Явица и посегна към колана с меча, но след това се отказа. Едва ли военният бе говорил сериозно. Въпреки всичко трябваше да бъде внимателен.

Взе факлата от стената и я запали от почти загасналия мангал. Заслуша се отново. Този път не чу нищо.

Писарят внимателно открехна вратата, подаде се в коридора и го огледа в двете посоки. Не видя никого.

- Има ли някой? - тихо подвикна той.

Не получи отговор.

Постоя още малко заслушан в тъмнината, но не чу нищо повече. Който и да бе ходил по коридора, си бе отишъл.

Климент вдигна рамене, затвори вратата, пусна резето и за всеки случай го подпря с единия от столовете. Закачи факлата на стената, без да я гаси.

„Не ме е страх, просто така, за всеки случай“ - помисли си той, мушна се в леглото, зави се и този път заспа бързо.

* * *

Силни удари по вратата изтръгнаха писаря от съня му. Трябваха му няколко секунди, докато осъзнае къде точно се намира. Чукането се повтори.

- Идвам! Идвам! - отговори Климент на поредната порция удари, дръпна стола от вратата, вдигна резето и отвори.

Все още с ръка във въздуха пред него стоеше Стрез. Лицето му бе потъмняло.

- Много спиш! - каза той. - Дукум те вика!

- Защо?

- Не знам защо - тросна се чигатът. - Има проблем с единия от сърбите.

- Какво е станало?

- Нямам представа! Побързай, Дукум те чака - отговори Стрез, завъртя се на пети и си тръгна.

Климент затвори вратата, протегна се, прозя се, дръпна кожената завеса и откачи куките на дървените крила на прозорците. В стаята нахлу слънчева светлина и студен въздух, който го накара да потрепери. Почувства се освежен.

„Какво ли е станало? - запита се писарят, докато си обуваше панталона. - Дано всичко е наред и Докс не е направил някоя нова глупост.“

Наплиска набързо лицето си с вода и се почувства напълно буден. Метна наметалото на рамо, мушна камата в колана на гърба си и прозявайки се, излезе в коридора.

Някой викаше в друга част на къщата, няколко високи гласа се смесваха.

Дукум го чакаше нетърпелив в стаята си, крачейки напред-назад.

- Много спиш! Всички вече станаха. Чакам те поне от час! - порица той писаря вместо поздрав, отвори вратата и поведе Климент надолу по стълбите.

- Какво е станало?

- Венда го няма. Не дойде на закуска, никой не го е виждал от вчера, откак си тръгна след скандала с Докс.

- Може да е в стаята си - предположи писарят.

- Със сигурност е там. Въпросът е защо не отваря вратата. След като го чакахме напразно цяла сутрин, Добрин прати един от слугите си да провери какво става. Той се върна и каза, че вратата на Венда е заключена, а жупанът не отговаря. Преди малко Добрин и останалите отидоха лично да проверят какво става. Сигурно чуваш виковете и тропането им. Дано не се е случило нищо лошо.

- Че какво лошо може да му се случи? Венда също не пи малко. Сигурно е махмурлия и му е трудно да стане. Ей сега ще се покаже с натежала глава и ще почне да гледа високомерно.

- Дано е така - каза Дукум и ускори крачка.

Слязоха на първия етаж и завиха по левия коридор.

Пред една от вратите завариха Добромир, Мугел, Деян и Ратомир. В същия момент от другия край на коридора се появи Явица, повел двама войници, които носеха малък дървен таран с метална глава.

- Готови сме, господарю! Щом кажете, ще разбием вратата - обяви комендантът.

- Венда, не ме ли чуваш?! Отвори! - извика Добрин и след като не получи отговор, кимна с глава на Явица и войниците.

Те чевръсто вдигнаха тарана, залюляха го в синхрон помежду си и удариха по вратата. Силният удар отекна между каменните стени. Войниците повторно залюляха тарана и удариха вратата. И пак, и пак, и пак...

Климент бе престанал да брои ударите, когато кожените панти не издържаха, вратата се огъна навътре и с трясък се стовари на земята.

- Венда, тук ли си? — извика Добрин и прекрачи прага на стаята. Останалите го последваха.

Нещо не бе наред. Въздухът бе тежък и застоял, носеше се неприятна миризма. Близо до вратата, на един стол, в сумрака се виждаха грижливо сгънатите дрехи на Венда.

Дукум прекоси стаята с широки стъпки, дръпна кожените завеси и отвори капаците. Светлината нахлу в стаята.

Всички ахнаха, някой тихо изруга.

На стола до масата, облечен само по долна риза, седеше Венда. Главата му бе силно отметната назад. Тънка червена ивица минаваше точно под брадата му. Там, където бе сърцето, чернееше петно засъхнала кръв.

Всички се втурнаха към жупана. Деян го сграбчи за ръцете.

- Мъртъв е! Мъртъв! - извика ужасен той, забравил високомерното си поведение. Силно пребледнял, Мугел се бе подпрял на стената.

- Не може да бъде! Не може да бъде! - не спираше да повтаря той, а малките му очички щяха да изскочат от орбитите си. - Кой го е убил? Защо?

- Заклан е като прасе! - добави Деян.

- Аз знам кой! - рязко обяви Явица. - Не го ли заплаши вчера българинът, че ще го убие? Не му ли каза, че ще му извие врата? Ето какво точно е имал предвид!

- Това са глупости! - бързо се намеси Дукум. - Докс спа цяла нощ в стаята си! Убиецът е друг!

- Точно така - скочи напред Деян, който започваше да си възвръща самоувереността. - Българите са го убили! Няма кой друг да е! Щом дойдоха, и неприятностите започнаха! Първо имаше заплахи, сега и това!

- Пак повтарям, това не е вярно! - лицето на Дукум бе почервеняло. - Откъде да знаем дали не разчиствате някакви ваши си вътрешни вражди!

- Чакайте! Чакайте! - вдигна ръце Добрин в опит да помири каращите се. - Така до никъде няма да стигнем! Не може да се обвиняваме без доказателства. Трябва да разберем какво точно се е случило!

- И как - Ратомир се обаждаше за първи път. - Вратата беше заключена отвътре, прозорците също бяха затворени! Който и да е убиецът, не вярвам, че може да минава през стените - секретарят се наведе, повдигна дървените отломки от вратата и показа ключа, който беше под тях. - Как е станало убийството, при положение че стаята е била заключена отвътре?

Всички се спогледаха учудено.

- Има и друго - продължи сърбинът. - Защо гърлото на Венда е прерязано, след като е прободен в сърцето? И двете рани са смъртоносни.

- Вече ти казах, българинът го заплаши, че... - започна Явица, но Дукум го прекъсна.

- Той каза, че ще му извие врата, не че ще му го пререже. Бях там и чух много добре! Всички бяхме!

- Веднага викни лекаря! - нареди Добрин на единия от стоящите на вратата войници. - Може би Балован по-точно ще ни каже как стоят нещата.

Войникът хукна по коридора, а останалите стояха мълчаливо в изнервящата тишина. Климент бързо огледа стаята. Личеше си, че Венда се е канел да си легне, когато убиецът го е изненадал. Дрехите на жупана бяха грижливо сгънати, леглото му бе оправено за сън, но неизползвано. На масата стоеше кана с вино, която писарят побърза да подуши. Не усети нищо съмнително.

Стаята беше подредена, нямаше следи от борба. Който и да бе убиецът, бе изненадал жертвата си неподготвена.

Климент се наведе към изкъртената врата, внимателно разгледа кожените й панти, ключалката и мястото, където се бяха счупили дъските.

- Какво става тук? - попита някой с дрезгав глас.

Погледите на всички се насочиха към коридора. Без да го чуят, там се бе появил Докс. С кръвясали очи, разрошена коса, мрачен поглед и брадясал, той изглеждаше съвсем като убиец.

- Дошъл си да се полюбуваш да стореното ли? Заповядай! - предизвика го Явица.

Докс неразбиращо премигна с очи. Дукум се приближи до него и сложи ръка на рамото му.

- През нощта някой е убил Венда - каза му кавханът. - Същият, с когото се скара вчера вечерта.

- Нищо не съм направил! Не си спомням много добре. Май прекалих с виното.

- Скарахте се и ти го заплаши - напомни му Дукум.

- Че ще го убиеш! И ето че е мъртъв! - нетърпеливо се намеси Деян.

С несигурна крачка Докс влезе в стаята и седна на един стол.

- Нищо не съм направил - каза той. - Не съм убивал никого. Дори не помня за какво сме се карали. Вчера доста се напих.

- Доста удобно, нали? - ехидно подхвърли Мугел.

- Не съм го убивал! Защо да го правя? - настоя братът на хана.

Преди някой да успее да му отговори, в стаята влезе Балован. Лекарят също изглеждаше подпухнал от сън, явно го мъчеше главоболие.

- Кой ще помогне на лекаря да се излекува? - тихо подхвърли Ратомир.

- Тази нощ жупанът Венда е бил убит - вкара го в хода на събитията Добрин. - Ще имаме нужда от познанията ти.

Невярващ, лекарят се втренчи в мъртвеца на стола.

- Но как? Кой? - запита той и хвърли бърз поглед към седналия на стола Докс.

- Още нищо не е ясно - изпревари останалите Дукум. - От теб искаме да ни кажеш колкото може повече за това, как е умрял.

Балован кимна и се приближи до трупа. Внимателно го огледа, опипа крайниците и корема му, повдигна дългата му риза и разгледа раната на гърдите. Подуши устата на мъртвеца, внимателно огледа лицето му.

- Ще ми трябва малко вода — каза Балован и някой веднага му подаде стоящата на масата кана. Лекарят внимателно проми раната на гърдите, огледа зловещия разрез на шията и се изправи.

- Умрял е скоро след полунощ. Вече са налице първите признаци на вкочаняване. Доколкото мога да усетя, храната в стомаха му не е била смляна докрай. И двете рани са смъртоносни - каза той, като бърчеше нос. - Венда е бил прободен в сърцето и гърлото му е било прерязано. Не мога да кажа кое е станало първо и защо убиецът е нанесъл втория удар, след като първият е бил достатъчен.

- Защото е искал да го унижи! Както и всички нас! И да спаси даденото по-рано обещание - започна пак Деян.

- Чувал съм, че българските войници обичат да кълцат враговете си! - добави Мугел.

- Стига! Това са глупости! Докс ви каза, че не го е направил! - противопостави се Дукум.

- Така ли? - попита Деян. - Няма какво да се заблуждаваме - той посочи към седналия до вратата хански брат. - Той е виновникът! Закани се да убие Венда и е изпълнил заплахата си! Нарочно се напи, за да ни заблуди!

- Но защо да го правя? - надигна се от мястото си Докс.

- Защото всички българи са убийци! Защото си мислите, че можете да командвате всички и който ви се противопостави, го убивате. Като Венда! - извика Деян.

- Това са пълни глупости! - Дукум започваше истински да се ядосва. - Дойдохме тук с най-добри намерения!

- Както Расате преди няколко месеца! И той дойде с най-добри намерения! Да ни избие и завладее! - разгорещи се и Мугел.

- Всички сте такива! Българи - убийци! - категорично заяви Явица и заплашително пристъпи напред.

- Докс не може да е убил Венда! Няма как да е станало - обяви Климент. - Не искам да обиждам никого, но най-вероятно жупанът е бил убит от сърбин.

Стреснати от думите му, останалите млъкнаха и се загледаха в писаря. Дори Докс вдигна глава.

- Какво значи това? Опитваш се да защитиш своите, нали!? - ядосано попита Деян. Останалите му сънародници закимаха с глави в знак на съгласие.

- Помислете малко - започна писарят. - Помислете как е убит Венда. Вратата е заключена, няма следи от борба. Мъртвият сам е пуснал убиеца си в стаята. Едва ли би направил това за Докс.

Останалите неспокойно се огледаха.

- Някой е почукал на вратата и Венда му е отворил. Дори го е поканил в стаята си. Канел се е да си ляга, за което свидетелстват сгънатите му дрехи на стола и оправеното легло. Познавал е достатъчно добре този, който е дошъл, за да го приеме по долна риза. Няма следи от борба. Жупанът е седял спокойно на стола, когато е бил убит. Познавал е убиеца си и му е имал доверие. Друго обяснение няма.

- Ами ако е пуснал българина, който е дошъл уж да се сдобрят? - не се даваше Деян.

- Едва ли - отвърна писарят. - Дори и да е отворил на Докс, раната на врата му показва, че убиецът е стоял зад гърба му - нещо, което Венда не би допуснал, ако не познава много добре посетителя си.

- Ами ако първо го е ударил в сърцето? - продължи да пита военният.

- Съмнявам се, че Докс изобщо е бил способен да нанесе удар в състоянието, в което се намираше вчера.

Останалите замърмориха мрачно, но бе явно, че думите на писаря са им направили впечатление.

- Ще ви кажа какво точно се е случило - обяви той. -Венда се е приготвял за лягане, когато някой е почукал на вратата. Вчера всички си тръгнахме малко след него, така че може да е бил всеки. Жупанът още не е бил заспал. Попитал кой чука, чул е познат глас и е отворил вратата. Сигурно е искал да обсъди обидите, които му нанесе Докс, и последствията от това. Тоест на прага е стоял някой сърбин. Новодошлият е влязъл, двамата са започнали да разговарят. Венда е седнал на стола, убиецът му е крачел из стаята. Вероятно са се възмущавали от ужасното държане на Докс. В момента, в който се е оказал зад гърба му, убиецът е извадил ножа си, приближил се е до Венда, хванал го е откъм гърба и е прерязал гърлото му. Станало е лесно и бързо. След което го е промушил в сърцето. Вероятно за да е по-сигурен.

- Ами заключената врата? Как се е измъкнал, след като вратата е била заключена отвътре? - попита Добрин.

- Този, с когото си имаме работа, е хитър и лукав. Само изглежда, че вратата е била заключена отвътре. Но не е станало така.

- Как да не е!? - каза Мугел. - Всички видяхме ключа от вътрешната страна под вратата. Когато дойдохме, тя беше заключена. Ти сам присъства, когато я разбиха. Прозорците също бяха залостени от вътрешната страна. Всички до един. Видях Дукум да им сваля куките, преди да ги отвори.

- Така беше - потвърди кавханът.

- Ето какво е направил убиецът - каза Климент. - След като е извършил престъплението си, е излязъл, като е взел ключа със себе си. Спокойно е заключил отвън, след което е промушил ключа под врата. Проверих дължините на дъските, отдолу е имало малък луфт. Достатъчен, за да мине през него ключът. Убиецът много добре е знаел, че като дойдем на следващия ден, ще ни се наложи да разбием вратата. И ще намерим ключа под нея от вътрешната страна. Което ще ни накара да си помислим, че вратата е била заключена отвътре, а ключът е изпаднал от ключалката, докато сме удряли с тарана по нея. Сигурен съм, че е станало по този начин.

Няма друго обяснение, освен ако в стаята няма тайна врата - Добрин поклати отрицателно глава.

- Българинът е прав! - подкрепи го домакинът. -Нека се успокоим и решим какво ще правим по-нататък. Ще се видим след час в голямата зала.

С мрачно мърморене останалите почнаха да се разотиват. Дукум хвана Докс под ръка и го изведе от стаята.

- Добри разсъждения - похвали писаря Ратомир, докато минаваше покрай него. - Добри разсъждения, но ще ти помогнат ли да откриеш убиеца?

7

Климент нервно крачеше из стаята си. Жупаните, Добрин, Дукум и Докс, когото бяха допуснали след дълга разправия, се бяха събрали да обсъдят какво ще предприемат. При това положение преговорите нямаше как да започнат дори чисто технически - Мутимир бе останал без представител, който да защитава интересите му.

„Мисията ни ще завърши, без въобще да е започнала“ - помисли си Климент и отново се върна към станалото. Опита се да постави мислите си в ред, търсейки някаква логика в станалото.

„Венда не би пуснал непознат в стаята си. Това означава, че убиецът му е сърбин!“ - повтаряше си Климент, като че ли това щеше да реши проблема.

Стаята, където бе извършено престъплението, нямаше тайни проходи, през които да се промъкне убиецът, жупанът не беше упоен предварително, нито се беше борил с насилника си. По тялото му не се виждаха следи от въжета или нещо друго, което да го обездвижи. Венда бе стоял спокойно на стола, бе допуснал убиеца зад гърба си и не се бе съпротивлявал.

„Кой е бил гостът на жупана? И защо го е убил? Изглежда така, сякаш някой се опитва да попречи на преговорите. Защо го е намушкал два пъти, след като и един е бил достатъчен?“

Писарят седна и се опита да си спомни това, което му бе казал Борис. Мутимир искаше мир, Гойник - да избият пленниците и война с България, в която да блесне, Стоймир се колебаеше. Ако можеше да се вярва на Ратомир и Балован, Стоймир и Гойник се бяха обединили, за да се противопоставят на брат си, който ставаше все по-силен и бе на път да завземе властта. Това отнасяше ли се и за пратениците им?

„Венда бе представител на Мутимир. Дали другите двама са се сговорили да го убият, за да попречат на плановете му?“

Някой потропа, вратата се отвори и в стаята влезе Дукум. Кавханът изглеждаше напрегнат, седна на един от столовете, наля си чаша вино и я пресуши на един дъх.

- Мразя пияниците! - обяви великият боил и си сипа нова чаша вино. - Мразя да не спазват обещанията си! Мразя да объркват всичко, а след това да се оправдават с виното! - Дукум удари с юмрук по масата, пресуши новата чаша и се поотпусна. - Ситуацията е следната: Деян и Мугел искат да си тръгнат веднага. След смъртта на Венда преговорите се обезсмислят, защото няма кой да представлява Мутимир. Предложих да уведомим княза за станалото и да поискаме да изпрати нов представител. Отказаха категорично. Чувстват се заплашени, твърдят, че преговорите са се провалили. Направих всичко възможно да ги задържа, дори ги заплаших с война! Ако си тръгнат, това би означавало смърт за боилите и Расате. Добрин също се опита да ги спре, но не успя.

- Значи ще има война? - Климент изведнъж усети колко студена е стаята.

- Не знам! Двамата жупани ни обвиняват за смъртта на сънародника си и не мога да ги виня. Докс направи всичко възможно да им даде достатъчно аргументи в тази посока.

Климент кимна.

- Все пак Мугел и Деян няма да си тръгнат още днес. Пътищата са затрупани, виелицата се усили, проходите са непроходими. Поне веднъж и ние да извадим късмет в това проклето време! - Дукум се облегна на стола. - Ще останат в имението поне до утре. Докато снегът спре и стане възможно да се пътува. Това е нашият шанс. Трябва да разкрием убиеца и да докажем, че нямаме нищо общо с тази история. Ако го направим бързо, мисля, че нещата ще се обърнат в наша полза. Дори можем да поискаме нов представител от Мутимир.

Климент преглътна. Знаеше какво ще последва.

- Трябва да откриеш убиеца до утре сутринта. Така се споразумяхме. Ако успееш - остават. Ако не - си тръгват! - Дукум допи виното си и стана. - Направи им силно впечатление в стаята на Венда. Особено за ключа под вратата. Никога не бих се сетил. Разбира се, няма да те оставят да душиш сам. Ратомир ще разследва заедно с теб. Но това не трябва да ти попречи да разбереш каква е истината!

Климент поклати глава.

- А господарят Докс? Какво ще каже братът на хана, като започна да му задавам въпроси?

- Ще ти отговаря кротко като агънце - Дукум едва се сдържаше. - Ще отговаря и ако не го направи тихо и кротко, ще си има работа с мен. Достатъчно неща обърка този... - кавханът замълча. - Вече говорих с него. Чувства се виновен и съжалява, че е оплескал нещата. Като че ли това ще ги оправи.

Дукум стана, разкърши рамене и стисна ръката на писаря.

- Иди и намери Ратомир. Започнете разследването колкото се може по-бързо. Задачата ти е изключително важна! Ако не успееш да се справиш, преговорите ще се провалят и ни чака война. Расате и боилите ще бъдат убити. Трябва бързо да открием убиеца и да го предадем на сърбите.

- Дори ако е някой от нашите? - тихо попита Климент.

- Дори и тогава! Спасението на престолонаследника и мира са най-важни! Нищо не трябва да те спира! Намери Ратомир и действайте. Сега от теб зависи всичко! - заповяда Дукум и излезе от стаята.

Климент постоя заслушан в стъпките на отдалечаващия се боил.

„От мен зависи всичко, така ли? - ядно си помисли той. - Нито съм започвал тази война, нито съм я губил, нито искам да имам нещо общо с цялата тази работа. А сега какво излиза? Ако се проваля, ще започне война, като в добавка ще убият първородния син на хана и още дванайсет боили. И кой ще е виновен за това? Аз! Хубава задача ми даде Дукум, дума да няма. Иска да стовари всички бъдещи мъртъвци да тежат на моята съвест! Няма нужда да се опитва да ме манипулира по този начин. И бездруго ще направя всичко възможно да намеря убиеца.“ Климент грабна наметалото си, затъкна камата и тръгна да търси Ратомир. Наистина нямаше време за губене.

Намери сърбина в стаята му. Като видя Климент, той скочи от стола си, усмихна се широко и подаде ръка.

- Значи ще работим заедно, а? Господарят вече ми каза.

Климент кимна. Можеше ли да има доверие на сърбина?

Ратомир се облече и двамата излязоха, без да си кажат и дума. От зародилото се предишната вечер приятелство не бе останало нищо. Двамата щяха да работят за господарите си, а те бяха от двете различни страни на една и съща барикада.

Климент бързо прекоси пустите коридори, подмина голямата зала, в която вчера се бе провела злополучната вечеря, отдавна разчистена от слугите, отвори тежките врати и излезе на двора. Искаше да огледа имението от всички страни. Макар да бе малко вероятно, все пак бе възможно убиецът да е дошъл отвън. Ако беше така, може би щяха да намерят някакви следи.

Студеният вятър удари писаря в гърдите и лицето и го накара да се увие още по-плътно в наметката си. Небето бе ниско, падащият сняг закриваше всичко наоколо.

Въпреки лошото време зад стените на имението кипеше живот. Слуги и войници разчистваха двора с широки дървени лопати и трупаха снега на високи купчини близо до стените. Конярите бяха извели няколко коня да се поразтъпчат; от заскрежените им ноздри излизаше пара, а гърбовете им бяха заметнати с одеяла. Прислужници и слугини притичваха между постройките, носейки кофи, кошове и вързопи. Силуетите им - призрачно размити от оскъдната светлина и падащия сняг, се мярваха за секунда, преди отново да изчезнат. По крепостните стени се виждаха очертанията на войници, които се засланяха в ъглите на кулите, криейки се от вятъра.

Климент нахлупи още по-ниско качулката си и се запъти към изхода на имението. Макар металната решетка да бе вдигната, портата бе залостена, сякаш Добрин се страхуваше от нападение.

Климент и Ратомир излязоха през една от страничните врати, която им отвори намръщен страж, и бавно поеха около стената. Ровът бе напълно замръзнал, тук-там като извити дълги пръсти от леда стърчаха клони. Не се виждаше нищо.

- Какво търсим? - попита Ратомир, докато държеше качулката си ниско нахлупена срещу вятъра.

- Следи - сухо отговори писарят. - Искам да проверя дали някой не се е вмъкнал отвън.

- Нищо няма да открием в тази виелица. Дори и да е имало следи, те отдавна са заличени от снега и вятъра. По-добре да се връщаме. Само ще измръзнем.

- Има ли други входове? - попита писарят, без да обръща внимание на думите на секретаря.

- Има малка врата близо до източната стена. Никой не я ползва от години.

- Искам да я видя!

- Няма смисъл! Резетата й отдавна са ръждясали. Едва ли въобще ще можем да стигнем да нея в този сняг.

Климент продължи да крачи покрай стената.

- Ако ще ти я показвам, по-добре да го направим отвътре, отколкото отвън - отговори Ратомир, опитвайки се да надвика вятъра. - Оттук няма как да стигнем.

- Води! - извика му в отговор Климент и двамата си запробиваха път в снега наобратно.

Студът и вятърът поохладиха гнева на писаря. Лицето му се зачерви, ушите му замръзнаха, носът му се вледени, мислите му се успокоиха и от Дукум се прехвърлиха върху разследването.

Трябваше да разпита всички, и то бързо. Щеше да е странно да задава въпроси на брата на хана, а жупаните щяха да се опитат да го заблудят. Щеше да се лута в лъжи и полуистина, да върви, без да знае къде точно отива, така както се луташе в момента в снега. Трябваше да реши и какво точно да прави с Ратомир. Дали секретарят бе сложен, за да му помага, или за да му пречи да стигне до истината?

С въздишка на облекчение двамата влязоха в двора. Макар и тук да бе студено, а снегът да не спираше да се сипе, вятърът значително намаля. Ратомир свали качулката си и с усмивка на зачервените си бузи кимна на писаря да го последва. Двамата бързо прекосиха почистения двор, насочвайки се към източната му част.

Вратата бе малка, прикрита зад една от ъгловите кули, почти незабележима. Трябваше да знаеш, че е там, за да я намериш. Снегът към нея не бе почистен и им се наложи да проправят пъртина във високите преспи.

Когато наближиха съвсем, Ратомир, който вървеше отпред, внезапно спря и извика. Писарят, който се движеше зад него, привел глава и с нахлупена качулка, се удари в гърба на секретаря и двамата се строполиха на земята. Снегът омекоти падането, влизайки под дрехите им и покривайки лицата им със скреж.

Ядосан на собствената си непохватност, Климент скочи на крака, но гневът му бързо се стопи, като видя какво му сочи сърбинът. Макар и понатрупал, личеше, че снегът около вратата е бил почистван така, че тя да може да се отвори. Ратомир бързо пристъпи напред и издърпа едно след друго трите резета, които се плъзнаха по жлебовете си, без да издават звук.

- Виж! - каза той и показа изцапаната си ръкавица. - Били са смазани съвсем скоро.

Климент му посочи едва очертаващите се в снега следи.

- Били са поне двама души. Един е дошъл отвън, другият го е чакал и му е отворил.

- Но кои са били? И къде са сега? - попита секретарят.

Писарят вдигна рамене.

- Точно това ще трябва да разберем.

Върнаха се в къщата премръзнали, със скреж по бузите, зачервени лица и замръзнали крака. Оставиха мокрите си наметала, от които се издигаше пара, на куките до вратата и пляскайки ръцете си една в друга, застанаха пред запалената камина в голямата зала. Дрехите започнаха да вдигат пара, под стъпалата им се образуваха локвички с вода.

- Проклето време! - изруга Ратомир. - Мразя зимата и студа.

Климент се загледа в пламъците, протягайки напред ръцете си, за да се сгрее.

- Поне засега снегът ни е от полза. Вече знаем, че в имението тайно е влизал някой. Жупаните също не могат да си тръгнат, което ни дава някакъв шанс - писарят изгледа Ратомир. - Може би все пак преговорите ще се възобновят. Или предпочиташ да се провалим?

Секретарят изгледа сериозно писаря, свали вълнения си жакет и го доближи до огъня да изсъхне.

- Знам какво си мислиш - каза Ратомир, без да отдалечава ръцете си от огъня. - Дали ще ти преча, или помагам в разследването.

- И какво смяташ да правиш? - предизвика го Климент.

Ратомир въздъхна, взе един стол, постави дрехата си на облегалката, обърната към камината, и сериозно изгледа писаря.

- За нас, имам предвид господаря Добрин, е много важно преговорите да успеят. За първи път му възлагат такава сериозна дипломатическа мисия и той ще направи всичко, за да успее да доведе започнатото до успешен край.

- Ами жупаните?

- Те не ни интересуват. Всеки от нас си има собствени дела и интереси, които защитава. Нима в Плиска не е така?

Климент мълчаливо кимна.

- Да не говорим, че господарят допусна в къщата му да бъде извършено убийство. Ще даде всичко, за да хване извършителя.

- Дори да е някой от вашите?

- Дори тогава. Един провал сериозно би се отразил на работата му. Тук сме на границата. Важно е да сме в добри отношения както със сръбските князе, така и с българския хан. Разбираш ли?

Писарят кимна отново.

- Значи няма да ми пречиш?

Ратомир се засмя и разпери ръце.

- Защо да го правя? За да предпазя Деян или Мугел? Не ставай смешен!

- А ако убиецът е някой от имението? Тогава на чия страна ще застанеш?

- Ако е някой от нашите - тонът на Ратомир бе твърд, - трябва още повече да се опитаме да разберем кой е. Това означава, че в редиците ни се е промъкнал предател.

„Не само във вашите“ - горчиво си помисли Климент и подаде ръка на секретаря.

- Тогава да не губим време! Имаме много работа за вършене.

- От кого ще започнем?

- Мисля, че е ясно. Всичко тръгна от брата на хана. С него трябва да говорим най-напред.

- Да тръгваме тогава - скочи от мястото си Ратомир.

* * *

Застанала пред голямо сребърно огледало с красив меден обков, Хелена решеше дългата си коса. Гребенът се вдигаше и спускаше, но господарката на имението не му обръщаше внимание. Големите й кафяви очи гледаха среброто, без да виждат отражението в него. В мислите си Хелена се опитваше да надзърне в бъдещето, за да знае какво да прави в настоящето.

Господарката криеше опасни тайни. Тайни, които можеше да излязат наяве, ако не внимава. Проклинаше деня, в който Добрин се бе съгласил преговорите с българите да се проведат в имението и бе дал воля на всичките й страхове. Чужди хора бяха нахлули в нейния свят, хора, които се разхождаха по коридорите, надничаха по ъглите и дебнеха. Дебнеха тя или мъжът й да сбъркат, да направят и най-малката грешка, за да им се нахвърлят като изгладнели кучета.

А сега и тези подозрения. Мислите и предположенията идваха и я заливаха като вълна, от която й се завиваше свят. Ако това, което предполагаше, бе вярно...

Хелена тръсна глава.

Трябваше да замине още преди пратениците да пристигнат. Бе се забавила прекалено, а след това снегът бе направил пътуването опасно.

Хелена прокле собствената си глупост. Вече трябваше да е някъде далеч оттук, извела дъщеря си и сина си от това свърталище на усойници, сигурна в някоя от къщите си в Достиника или Ниш.

Там щеше да може да се грижи спокойно за Зоран, без да го изпуска от поглед.

Очите на Хелена се замъглиха, като помисли за сина си. Той беше в състояние да направи неща, които другите намираха за странни и бързаха да осъдят, но истината бе, че Зоран просто бе различен от останалите момчета.

Сякаш чул мислите й, вратата се отвори и Зоран пристъпи плахо в стаята, криейки нещо зад гърба си.

- Какво става, майко? - попита момчето. - Всички тичат по коридорите и викат. Защо?

- Нищо не е станало, скъпи - опита се да го успокои Хелена. - Няма от какво да се притесняваш.

Усмихнат, Зоран се приближи към средата на стаята.

- Казват, че единият от жупаните, онзи, който ме обиди, е умрял. Така ли е, майко?

Хелена безпомощно разпери ръце.

- Какво криеш зад гърба си?

Момчето се усмихна.

- Донесох ти подарък - Зоран извади иззад гърба си груба, набързо скована дървена кутия.

- Какво е?

- По-добре виж сама.

Хелена пое подаръка, отвори внимателно капака, изпищя и я изпусна на земята.

На пода тупна черен плъх със завързана на него зелена панделка и прерязано гърло.

* * *

Докс беше в стаята си.

Дори да изпитваше някакви угризения за предизвикания скандал и последствията му, това не си личеше. Разположил огромното си тяло върху леглото, братът на хана пийваше вино от висока медна кана, хапваше парчета студено месо и весело се усмихваше.

- Аха, ето ги двамата, които ще разкрият убийството - провикна се той, като видя Климент и Ратомир, и леко скочи от леглото. - Благодаря ти, писарю! Как само ме измъкна одеве. Вече си мислех, че ще ме арестуват за убийството на сърбина. Видяхте ли как гледаше онзи, военният. Как му беше името?

- Явица.

- Точно така! Явица - Докс щракна с пръсти. - Искате ли вино?

- Искаме само да зададем няколко въпроса.

- Хайде, хайде! Не бъдете толкова скучни! Кой е казал, че сериозното не може да е весело. Седнете и се отпуснете. Ще отговоря на всичко, което искате да знаете. Няма нужда да се притеснявате.

Климент и Ратомир се спогледаха и седнаха до масата. Намръщен, Стрез им донесе чисти чаши. Докс лично им наля питието.

- Така е по-добре - обяви той и се отпусна на стола си, застлан с овнешка кожа. - Какво искате да знаете? Или сам да разкажа?

Климент кимна.

- Бях си в леглото, където спах до сутринта. Стрез вече ви го каза. Както всички видяхте, добре си пийнах. Цяла нощ спах. Дори къщата да беше паднала отгоре ми, едва ли щях да разбера. Сутринта ме събуди някаква врява. Виковете се чуваха чак тук. Излязох да видя какво става. Намерих ви в стаята на Венда. Останалото го знаете.

- Защо се скарахте със сърбина? - попита писарят.

Докс се намръщи.

- Той ме обиди! Нарече ни страхливци! Спечелиха една битка и се мислят за непобедими. Ако съберем цялата си мощ, в честен бой ще ги размажем като мухи! Не се обиждай, сърбино! - обърна се към Ратомир братът на хана.

- Не се обиждам, но предпочитам да запазите подобни разсъждения за себе си - хладно отговори Ратомир.

- Все пак се обиждаш - констатира Докс. - Я пийнете малко и да забравим разправиите! - предложи той и вдигна чашата си.

Двамата гости последваха примера му. След това дружно пиха.

- Така е по-добре! - Докс премлясна и изтри устата си с ръка. - Какво друго искате да знаете?

- Подробности. Какво стана преди скандала? За какво си говорехте? Кой какво каза?

- Едва ли мога да си спомня много - Докс се почеса по главата. - Всички се надпреварваха да правят комплименти на домакинята. Тя е много хубава жена. Разбрах, че е била голяма борба кой да я спечели. Тя се държеше мило с всички, но беше ясно, че с нея шега не бива. Говорех предимно с Мугел и Добрин. Другите двама не участваха много-много в разговора.

- Те са си такива - намеси се Ратомир. - Студени и надути.

- Надменни са, да! Показват колко ни презират. Всъщност са жалки. Все едно - махна с ръка Докс. - Не за първи път се срещам с хора, които мислят, че са повече от това, което са. В крайна сметка го разбират на собствения си гръб.

- За какво си говорихте?

- Нищо особено. Как е било пътуването. Дукум разказа за нападението. Добрин обясни, че отдавна имали проблеми с тази банда. Била голяма, нападала бързо и организирано - Докс разкърши рамене. - Грабели наред и пречели на търговията. Все се канели да пуснат войската по петите им, но така и не се наканили. Е, направихме им услуга. Друго какво - братът на хана се замисли. - Обсъдихме качеството на виното, аз минавам за познавач. Мугел също се оказа, че разбира от вино. Беше ми приятно да си говоря с него, въпреки че го виждам за първи път. Цялата вечеря вървеше много добре, дори похвалих готвача. Печеното наистина беше чудесно.

- Мугел не каза ли нещо? Нещо свързано с Венда?

- Нека да помисля - Докс бавно отпи от чашата си. - Не се сещам. Не сме обсъждали останалите. Може би е станало дума, че другите двама не са много по приказките, но нищо повече.

- Как се стигна до скандала? - попита Ратомир.

- Скандалът, да... Наистина съжалявам, че се получи така. Не исках да се караме, но бях пил доста и ме предизвикаха. Знаете за железния отряд, обкованите от горе до долу в брони войници. С Мугел обсъждахме как може да се познае кой кон ще издържи всичкото това желязо по гърба си и ще има достатъчно сили за битка. Как трябва да се дресират, нещо такова. Венда подметна, че нашите коне наистина са най-добрите. Бях поласкан и му казах, че е точно така. Той отвърна, че ги учим да тичат бързо, за да можем по-лесно да бягаме от бойното поле. Попитах го какво иска да каже. Отговори ми, че в последната битка сме избягали толкова бързо, че сме оставили да пленят престолонаследника. Така се почна. Някои неща ми се губят. Наистина пих доста.

Тримата помълчаха известно време, загледани в чашите си.

- И цяла нощ спа? - попита писарят. - И нищо не се случи?

- Вече ви казах! - Докс се намръщи. - Спах и това е! Не можете ли да го разберете!

- Искам да знам друго. Някой идвал ли е в стаята, след като се прибра?

- Кой да идва? Защо?

- Мислех си за Стрез - каза писарят. - Дали не си го пратил да види сметката на жупана?

- Това са глупости! - личеше, че Докс едва се сдържа. - Бях пиян! Не съм искал да убивам никого, а ако съм искал, щях да го направя сам! Спах цяла нощ! Никой не е идвал, а ако е идвал, не съм го чул! Ясно ли е?

- Така ли е? - обърна се Климент към чигата.

Лицето на Стрез бе почервеняло от гняв.

- Аз не нападам хората в леглата им! - изсъска той. -Ако исках да убия някого, щях да го направя открито, лице в лице.

- Къде беше миналата нощ? - попита Ратомир.

- Тук! Стоях до леглото на господаря си. Може и да съм задрямал за малко. Но не съм излизал никъде.

- Някой може ли да потвърди това?

- Не!

- Но не си стоял цялата нощ при Докс. Той каза, че сутринта те е нямало, когато се е събудил.

- Бях излязъл да потърся нещо за закуска. И да разбера защо се вдига толкова шум! Обвинявате ли ме в нещо?

- Не, просто питам - опита се да успокои страстите Климент.

Всички неловко замълчаха, напрежението в стаята се покачи.

„Беше ли излизал през нощта Стрез от стаята? И ако да, къде бе ходил?“

- Чухте ли нещо нередно през нощта, стъпки, вик, каквото и да било? - попита Климент.

Докс и Стрез отрицателно завъртяха глави.

- Ами жупаните? Знаете ли нещо за тях?

- Откъде можем да знаем? Виждам ги за първи път - каза братът на хана, а чигатът кимна в знак на съгласие.

Ясно беше, че няма да научат нищо повече. Климент и Ратомир благодариха на Докс за виното и отделеното време и излязоха в коридора.

- Е? - побърза да попита сърбинът.

- Не знам за теб, но аз му вярвам. Докс имам пред вид. Наистина не виждам как Венда би го пуснал в стаята си. Пък и не ми прилича на човек, който се промъква тайно и прерязва гърлата на хората в гръб. Макар че е възможно и да бъркам. За Стрез не знам. Може да е излизал през нощта, а може и да не е. Но и за него важи същото. Венда не би го пуснал в стаята си и не би стоял по долна риза в негово присъствие.

Ратомир кимна.

- Така е.

- И все пак имам чувството, че не ни казаха всичко. Може да не ни излъгаха, но със сигурност спестиха част от истината.

8

Криптата бе широка, с тесни прозорци, през които проникваше малко светлина; имаше нисък, мръсен таван и ъгли, потънали в паяжина и боклуци. По каменния под се валяха нечистотии, мишки и плъхове притичваха с цвърчене, миришеше на сплъстена пръст и мухъл.

Помещението не бе използвано отдавна, но сега единият му край бе разчистен. В него бе поставена набързо скована дървена маса, на която, покрито с мръсен чаршаф, лежеше тялото на жупана Венда. В една от скобите на стената бе поставена припукваща факла, която пълнеше помещението със сив, лепкав дим.

Присвил очи, за да вижда по-добре, над трупа се бе надвесил лекарят Балован. Лечителят бе дошъл да прегледа на спокойствие тялото, да го измие и подготви за погребението.

Леденото помещение бе запазило трупа. Венда би изглеждал като заспал на неподходящо място, ако не беше грозният черен разрез под брадичката му.

Лекарят вдигна чаршафа и го захвърли на пода. Внимателно разкопча дрехите на жупана и, пъшкайки и проклинайки, ги свали една по една. Накрая, потен, въпреки ледения студ в криптата, Балован се загледа в дългото мършаво тяло пред себе си. Изваден от обвивката на скъпите си дрехи и накити, Венда изглеждаше като всички други мъртъвци, които лекарят бе виждал. Тук-там кожата му бе осеяна със старчески петна, кожата на корема му бе провиснала, около пищялите бе зачервена и протъркана, ясно показвайки къде са го стискали обувките.

Единствено раната в гръдния кош показваше зловещата причина за кончината на жупана.

Балован се наведе, продължавайки да мърмори, и внимателно огледа тялото. Не видя нищо нередно. Завъртя го на една страна, за да види и гърба, но там всичко изглеждаше наред. Нямаше следи от други рани, нито признаци, че жупанът е бил връзван или се е съпротивлявал на убиеца си.

Въпреки това Балован внимателно опипа главата на жертвата, търсейки цицини или отоци, разгледа под ноктите му, но и там не откри нищо.

Лекарят въздъхна и се изправи. Нямаше какво повече да направи, освен да извика прислужниците да измият тялото. Въпреки това му се струваше, че пропуска нещо. Нещо не беше както трябва, но колкото и да се взираше в масата пред себе си, Балован не можеше да установи какво точно е то.

Накрая покри тялото с чаршафа, внимателно сгъна дрехите на жупана, откачи факлата от стената и замислено се качи по стълбите.

* * *

По коридора се чуха викове. Някой тичаше и се смееше с пълно гърло, зад него се чуваше тежък боботещ смях.

Задъхан и зачервен, Зоран изскочи иззад един от ъглите и се блъсна в Климент и Ратомир. Веднага след момчето се появи Мугел, със зачервено лице, разтеглено в усмивка.

- Сега вече няма да ми избягаш! - провикна се той и се хвърли към падналия на земята Зоран.

Момчето щастливо изпищя и пълзейки на колене, се скри зад краката на писаря и секретаря.

Запъхтяна, в коридора се появи и Биляна.

- Къде сте хукнали и двамата? - извика тя, но веднага млъкна и силно се изчерви, щом видя Климент и спътника му.

- Играем на гоненица. Не правим нищо лошо. Хванете ме, ако можете! - бързо обясни Зоран и хукна към другия край на коридора.

- Аз май ще се откажа обяви Мугел и изтри потното си чело. - Не са за мен вече тези забавления, останах без дъх.

- Кого гони той, брата или сестрата? - тихо попита спътника си Климент, от което секретарят също почервеня и хвърли гневен поглед на жупана.

Убийството на Венда изглежда не го бе разстроило кой знае колко. Макар да бе свалил някои от накитите си, дори в играта Мугел бе с пръстени по ръцете. Огърлицата с рубини също бе на мястото си.

Сърбинът проследи с поглед минаващата покрай тях Биляна и се засмя:

- И това ако не са нашите двама ловци на хора. Как върви преследването? Дано не сте капнали като мен -каза той и й подаде месестата си ръка. Усмивката му разкриваше ред неравни пожълтели зъби.

- Ще трябва да ни отговорите на няколко въпроса! Незабавно! - заповяда Ратомир с тиха ярост в гласа.

Климент и Мугел стреснато изгледаха секретаря.

- Разбира се! - отговори жупанът. - Готов съм да ви помогна с каквото мога. Може би е най-добре да отидем в стаята ми.

- Да вървим тогава! - отсече Ратомир и тръгна напред.

Помещението, в което бе настанен Мугел, бе широко и просторно. По стените и облегалките на столовете безразборно бяха нахвърляни дрехи, сякаш собственикът им до последния момент не бе могъл да реши какво да облече.

На масата бяха струпани чинии с остатъци от храна и чаши недопито вино. Миришеше на пот и вкиснато.

Жупанът въобще не се притесни от бъркотията. Отвори широко прозорците, през които нахлу студен въздух, вдигна една бяла ленена риза и кожени гамаши от два стола и ги посочи на гостите си. Самият той се настани на леглото и краката му, които не стигаха до пода, смешно се залюляха.

- Не се притеснявайте от нищо - обяви Мугел и се усмихна под суровия поглед на Ратомир.

Климент само можеше да предполага защо секретарят е вбесен. Явно той беше тайният обожател на Биляна и не можеше да понесе мисълта, че тя щеше да се омъжи за някой друг. Сега, когато Венда го нямаше, конкурент за ръката на хубавицата бе останал само Мугел.

Жупанът тежко се отпусна на леглото, облягайки се на възглавниците, и взе шепа стафиди от чинийка, поставена на масичка до леглото. Започна бързо да ги яде, сякаш се страхуваше, че някой може да му ги вземе.

„Прилича на катерица“ - помисли си писарят и, кой знае защо, тази мисъл го ободри. След това се наведе напред и попита:

- Кой уби Венда?

Малко остана Мугел да се задави с една от стафидите.

- Откъде мога да знам? - възмути се той. - Не е ли ваша работа да разберете това?

Климент мислено въздъхна.

- Какво стана на вечерята? Защо се скараха Венда и Докс?

Сърбинът лапна и последните стафиди, погледна със съжаление празната чиния, премлясна и каза:

- Скараха се за коне. Докс обясняваше колко добре са обучени българските коне. Как знаят точно в кой миг ездачът на гърба им ще пусне стрелата си и поддържат равен ход през цялото време. Венда му възрази, че не е възможно да обучиш кон по този начин. След това се скараха. Не съм много сигурен. По това време аз и Дукум обсъждахме лова на мечки. Бяхме говорили за това с брата на хана, който съжаляваше, че скоро не е излизал в гората. Не очаквах да се изпокарат. Макар да пи много, Докс не изглежда като човек, който не може да се справи с някоя и друга чаша в повече.

Климент кимна.

- Ами след това? Какво стана след вечерята?

- Нищо особено. Прибрах се в стаята си, заключих, съблякох се и си легнах. Аз също бях пил доста и бързо заспах.

- И това е всичко?

Жупанът вдигна рамене.

- Докс казва, че Венда го е обидил. Нарекъл го е страхливец - попита писарят.

Мугел сви устни.

- Възможно е. Венда обичаше да си придава важност. Особено когато знае, че това ще му се размине без последици. Истински самохвалко, срам за господаря си! Не че Деян е по-добър от него. Много се променихме с годините.

Климент и Ратомир се спогледаха.

- Откога ги познавате?

За миг на писаря се стори, че по лицето на Мугел минава сянка, но жупанът бързо се съвзе.

- С тях се знаем отдавна. Бяхме на служба още при стария княз Властимир. Бяхме много млади тогава, а имаше и още доста като нас - юноши от добри родове, които се бореха да намерят място в двора - „златната младеж на Сърбия”. Така ни наричаха - Мугел притвори очи и се засмя: - Славни времена бяха! От нас се очакваха велики дела. Всеки гледаше да блесне по някакъв начин. Закачахме момичетата, пиехме, биехме се за господарите си и не мислехме много за бъдещето. И бяхме приятели. Във всеки случай - по-добри, отколкото сега - жупанът въздъхна. - После се отчуждихме. Венда и Деян ухажваха една и съща жена. Баща й я даде на Венда, а Деян го понесе трудно. След това всеки тръгна по своя път. Бяхме в свитите на младите князе. А когато баща им почина и те поеха властта... - Мугел замълча. - Е, всички се издигнахме по един или друг начин. Но загубихме това, което ни свързваше. Както и много други добри другари, които трябваше да изместваме по пътя си. Понякога се чудя дали си заслужаваше.

- Може би Венда е станал жертва на някого, чийто път е пресякъл? Възможно ли е това да е отмъщение за стари обиди?

- Знаете как стават тези неща - отговори Мугел. - Опитваш се да се представиш по-добре от другите, да отгатнеш пръв желанията на господаря си - жупанът се намръщи. - И да се възползваш от всеки случай, в който можеш да очерниш останалите. И да е имало някой, който е пострадал заради Венда, това отдавна е забравено! Оттогава минаха повече от десет години.

- А женитбата на Венда? Казахте, че Деян трудно я е приел.

Този път жупанът мълча по-дълго. Беше ясно, че обмисля дали да им каже нещо или не.

- Няма смисъл да крия. Жената на Венда умря две години след сватбата им. Носеха се слухове, че я биел. Деян го прие много тежко. Говореше се, че се бил заклел на гроба й да си отмъсти! Много я обичаше и след това така и не се ожени. Но това беше преди толкова години - очите на Мугел гледаха назад в миналото. - И да е искал да отмъщава, вече е забравил за клетвата си. Ако въобще е имало такава. Едва ли тук е най-подходящото време и място да убиваш някого заради отдавна загубената любима.

- Дали? - запита се на глас Климент, докато двамата с Ратомир крачеха обратно по коридора.

Бяха оставили Мугел все така втренчен в нищото, седнал на леглото в стаята си.

- Дебелакът може като нищо да ни е излъгал - Ратомир все още бе ядосан, че жупанът се бе гонил по коридорите с Биляна. - Чувал съм много подобни истории. Нещастна любов, клетви за отмъщение - секретарят махна с ръка. - Нищо чудно и да си измисля всичко това, за да натопи Деян. Чу го сам - как са премазвали всичко по пътя си, за да се доберат до постовете си. Нищо чудно и сега да прави същото!

„Дали? - отново се запита Климент. - Или казваш това, защото Деян е един от твоите и е имал сериозна причина да убие Венда?“

- Има само един начин да разберем - да попитаме жупана - каза на глас писарят.

Секретарят кимна в знак на съгласие.

9

След като Климент и Ратомир излязоха от стаята и вратата се затвори зад гърбовете им, Мугел се свлече тежко в леглото. Беше потен, по челото му въпреки студа бяха избили ситни капки пот.

Жупанът разсеяно ги изтри с опакото на ръкава си. Макар да не го беше показвал, разпитът го притесни.

Мугел отлично играеше ролята на добродушен дебеланко и мнозина бяха платили скъпа цена, защото са го подценили. Но погледът на българина, бърз и не изпускащ нищо, го изнервяше. Предпочиташе да стои по-далеч от този писар, пристигнал от Плиска, и от въпросите му, които не беше ясно накъде точно водят.

„Дали ми повярваха?“ - помисли си жупанът, стана от леглото и затърси нещо за ядене сред остатъците по масата. Намери само наполовина пълна чаша с вино и я пресуши на един дъх.

„Дали ми повярваха, или ще продължат да душат и да разпитват? Ще ми се да не се бях забърквал във всичко това. Господарят може и да не остане доволен. Но ако успея, Биляна ще бъде моя!“ - жупанът алчно преглътна, изтри отново челото си с ръкав и отиде до раклата в единия край на стаята. Докато я отваряше, огърлицата му с рубини се удари в един от ръбовете и той уплашено отскочи, страхувайки се да не повреди накита. След като се успокои, че всичко е наред, Мугел вдигна капака и затършува из сандъка. Накрая извади малка кожена кесия, бръкна в нея и на ръката му увисна красив златен медальон с голям камък. Изработката му бе прекрасна - много фина и нежна, с различни орнаменти, които проблясваха дори на оскъдните зимни лъчи.

Мугел настойчиво се взря в бижуто, което държеше.

„Биляна трябва да стане моя! И цената за това си струва!“ - помисли си той, бързо прибра медальона обратно в раклата и заключи катинара.

В коридора Климент и Ратомир отново срещнаха Зоран. Момчето се криеше зад една от завесите и изскочи, когато минаха покрай него.

- Крия се от кака. Сърдита е, че я карах да ме гони. Няма да ме издадете, нали? Мислите ли, че мога да си хвана гущер - попита момчето, без да дочака отговор на предишния си въпрос.

- Гущер ли? Страхувам се, че по това време на годината те спят зимен сън - отговори Климент. - Ще трябва да изчакаш до пролетта.

- Чак до тогава? - разочарование се изписа на лицето на Зоран. - Не може ли да намеря някой сега?

- Не ми се вярва! - засмя се писарят. - Пък и защо ти е гущер?

- Дойката ми разказа, че след четирийсет години се превръща в дракон! Намислил съм да намеря един и да го гледам дотогава. Ще се грижа за него, ще го храня всеки ден и няма да го оставя да умре. Ще е хубаво да си имам собствен дракон, нали?

Климент и Ратомир се спогледаха.

- На колко години си? - попита писарят.

- На петнайсет - смутено отговори Зоран.

- На колко ще си след четирийсет години?

- На петдесет и пет - Зоран се умърлуши. - Ама тогава ще съм старец! За какво ще ми е дракон? Уф!

- Все ще измислиш нещо! - утеши го писарят и го потупа по главата.

- Ще хвана чудовище! Няма да ми се наложи да чакам! Вчера видях едно! Трябва да питам дойката как точно се ловят. Тя знае всичко! - отсече момчето и хукна по коридора.

Климент остана, загледан след него.

- Странно дете. Винаги ли се държи така?

Ратомир не отговори, а само повдигна рамене, без да поглежда писаря, след което смутолеви, че има някаква работа и си тръгна.

Климент се повъртя по коридорите, надникна в кухнята, опита се да завърже разговор с някои от слугите, но без успех. Отговаряха му учтиво, но студено, ясно давайки да се разбере, че няма да кажат на един чужденец нещо за собствените си дела.

Накрая писарят се прибра в стаята си, легна на кревата и се загледа в тавана, преповтаряйки си онова, което знае, търсейки в него някаква логическа връзка.

В Плиска имаше предател, който издаваше плановете на хана на враговете му. Расате и войската му са разбити, а престолонаследникът заедно с дванайсет боили са пленени. Борис твърдеше, че сърбите са знаели предварително всичко за похода. Досега ханът бе водил две войни, и двете неуспешни. Дали сега не се опитваше да прикрие третия си провал с предателство?

Кой беше изменникът и защо се бе продал на враговете? Имаше ли връзка с нападението на печенегите, или това бе просто случайност?

Климент стана и закрачи из стаята. През замъгленото рогово покритие на прозореца падащият сняг изглеждаше като плътна пелена. Бе още рано следобед, но скоро щеше да мръкне.

Писарят затвори дървените прозорци, внимателно закрепи крилата им с куките и запали няколко свещи от горящия мангал.

Борис и сръбските князе се бяха договорили за преговори. Тримата жупани бяха пристигнали ден преди българите в имението на Добрин. След това идва и отрядът на Дукум. Вечерта Докс и Венда се скарват. Жупанът обижда брата на хана, че българите са страхливи. И двамата са пияни, макар Венда да не изглежда такъв. Докс му се нахвърля, но ги разтървават и го завеждат да спи. Стрез стои цялата нощ в стаята му и твърди, че Докс не е ставал, нито някой е идвал при него. Никой не може да потвърди това освен чигатът, който е много близък с брата на хана. Състоянието на самия Докс обаче наистина е много тежко.

На другата сутрин Венда не се появява на закуска. Отиват да го извикат в стаята му, но той не отговаря. По настояване на Добрин вратата е разбита. Жупанът е намерен мъртъв. Някой му е прерязал гърлото и го е намушкал в сърцето. Ключът е пъхнат под вратата, за да изглежда, че е била заключена отвътре. Сърбите обвиняват Докс, но няма как Венда да го е пуснал в стаята си. Преговорите се провалят, преди да са започнали, жупаните искат да си тръгват.

Същата нощ някой влиза тайно в имението през малката врата в източната част на стената. Пуснат е отвътре, като снегът около вратата е почистен, а резетата й са смазани, за да не вдигат шум и някой да забележи пришълецът.

Климент тръсна глава.

Имаше и още.

Сръбските князе се бореха помежду си за надмощие. Техните жупани - също. Борис го бе казал съвсем точно - „Споделената власт не е истинска власт”. Преговорите бяха чудесна възможност за разчистване на сметките. Самите жупани също имаха стари дела за уреждане. Деян е искал жената на Венда и се е заклел да му отмъсти след смъртта й. Другите също сигурно бяха имали своите мотиви. Климент беше сигурен, че колкото по-дълбоко се разрови, толкова повече скрити тайни ще намери.

Трябваше да проучи внимателно жупаните, без да пропуска и Добрин, за когото всъщност не знаеше нищо. Макар да се стараеше да изглежда като перфектен домакин, той бе допуснал убийство в дома си и външен човек в имението, което уж се охраняваше зорко.

Дъщерята на Добрин също бе източник на раздори, а синът му определено не бе съвсем добре с главата.

Писарят седна на леглото и се замисли над нещата, които бе казало момчето. Дали то имаше нещо общо с убийството? Момчето бе достатъчно голямо, за да може да убие. А Венда със сигурност би го пуснал в стаята си без никакви притеснения. Или жупанът Деян най-накрая бе дал воля на трупаната с годините омраза?

Защо Добрин бе допуснал един от жупаните да бъде убит? И кой беше тайнственият гост, пуснат тайно през източната врата?

Къде се бе запилял секретарят, който трябваше да му помага в разследването?

Имаше толкова много въпроси за изясняване и толкова малко време за това.

Ядосан, Климент скочи от леглото и хукна по коридорите да издирва Ратомир.

Намери секретаря пред един от прозорците на втория етаж да говори с Биляна. Двамата бяха застанали съвсем близо един до друг, напълно глухи за това, което се случва около тях. След като най-накрая видяха задаващия се писар, се разделиха стреснато.

Климент кимна на Биляна, хвана под ръка Ратомир и го задърпа по коридора.

- Любовните ти авантюри могат да почакат! - сърдито каза писарят. - Имаме работа за вършене!

Секретарят виновно кимна, погледна през рамо към мястото, където бе стояла Биляна, но тя си бе тръгнала. Двамата продължиха мълчаливо по коридора. Сърбинът вървеше унило, забил поглед в пода, раменете му висяха, краката му се влачеха по дебелите дъбови дъски.

Климент въздъхна, хвана Ратомир за ръката и го затегли към една от пейките до стената. Остави секретаря там и отиде до кухнята, където му наляха пълна чаша с вино.

- Пий! - нареди той на секретаря, който продължаваше да седи унило. - И се стегни, ако искаш да спечелиш любимата си! Като седиш и страдаш, сам я тикаш в ръцете на Мугел.

- Не е вярно! - Ратомир щеше да се задави с виното.

- Вярно е единствено това, че трябва да разрешим убийството! Ако го направим, господарят ти може би ще ти бъде достатъчно благодарен, поне за да обмисли годежа ти с дъщеря му? Ако седиш и се вайкаш, няма да постигнеш нищо друго, освен да се простиш с Биляна завинаги!

Ратомир го погледна с надежда.

- Помисли. Ако не открием убиеца, господарят ти ще трябва да отговаря пред сръбските князе за това, което е станало в имението му. Едва ли тази възможност му харесва особено. Ако открием кой е убил Венда, той поне ще има с какво да се защити. Пък и кой знае -Климент се усмихна окуражително. - Може Мугел да се окаже престъпникът, когото търсим!

- Възможно ли е? - Ратомир скочи на крака, разливайки остатъка от виното по земята.

Климент сви рамене.

- Не виждам как по друг начин би могъл да се пребориш за Биляна.

- Така е! Държа се като глупак, вместо да действам - Ратомир пое дълбоко въздух. - Да вървим при Деян! Той има какво да ни каже - каза секретарят и решително излезе от стаята.

Деян ги прие в очевидно лошо настроение. Жупанът троснато им отвори вратата, завъртя се на токовете си и без да каже дума, се разположи на широко кресло, сочейки на писаря и спътника му два стола с твърди облегалки.

„Ясно ни показа кой къде се намира - помисли си Климент, докато сядаше. - Само ще си изгубим времето."

- Какво искате? - попита Деян, а тонът му преливаше от презрение. - Или мислите, че мога да имам нещо общо с убийството на Венда? Въобще не разбирам защо си губите времето, като идвате при мен. Трябва да проверите внимателно какво са правили българите или в краен случай - прислужниците. Не бих се учудил, ако някой от тях е убил Венда, за да му задигне пръстените.

- Нищо от стаята на жупана не бе изчезнало - сухо констатира писарят. - Самият вие огледахте стаята и казахте, че всичко си е на мястото.

- Може и да съм сбъркал. Така или иначе Венда не ми разкриваше тайните си - Деян махна с ръка. - Да не говорим, че в имението може да се е промъкнал някой отвън. Нали отрядът на българите стана жертва на нападение? Нищо чудно и сега да си имаме работа с престъпници.

Писарят и секретарят стреснато се спогледаха. Знаеше ли нещо повече жупанът?

- Кой би могъл да влезе в имението? И защо?

- Нямам никаква представа! Ваша работа е да разберете това! Аз само казвам къде трябва да търсите. Не знам защо идвате при мен!

- Много добре знаете! - на писаря почна да му омръзва от този надут сръбски благородник. - Ако настоявате, можем да си тръгнем. След което мнозина ще се запитат защо не искате да отговаряте на въпросите ни. Може би, за разлика от другите, имате какво да криете!

- Всеки има нещо за криене! - не се даваше Деян.

- Тогава си тръгваме - Климент се изправи. - Може би поведението ви ще се хареса на княз Стоймир. Сега той ще бъде главният виновник за провала на преговорите! Надявам се двамата му братя да нямат нищо против.

- Чакай, българино! - лицето на Деян се бе наляло с кръв, думите с мъка излизаха между стиснатите му устни. - Не съм казал, че няма да отговоря на въпросите ви.

- Така вече е по-добре. За всички - каза писарят и седна отново. До него Ратомир не можа да сдържи усмивката си, а жупанът му хвърли яростен поглед.

- Какво искате да знаете? И бездруго, щом пътищата станат проходими, си тръгваме от тази дупка!

- Беше ни казано, че... - обади се Ратомир.

- Няма значение какво ви е било казано! - грубо го прекъсна Деян. - Съгласих се да изчакаме един ден само защото снегът е затрупал всичко. Утре си заминавам. Питайте каквото искате и да приключваме по-бързо! -лицето на Деян се бе изпънало, очите му гледаха злобно.

- Кога пристигнахте в имението?

- Преди два дни. Дойдох по обяд. Венда пристигна малко след мен, последен се появи Мугел.

- Случи ли се нещо необичайно след това?

- Нищо! Като изключим лошите обноски на прислужниците. Но не се обиждам. Все пак не сме в столицата. В покрайнините е трудно да се намират добри помощници.

Сега бе ред на Ратомир да почервенее.

- Господарят Добрин едва ли ще остане доволен, като разбере това. Направихме всичко възможно да се чувствате удобно - каза той.

- Нито ти, нито господарят ти ме интересувате! - отговори жупанът. - Днес си придавате важност, но утре ще сте си пак същите мошеници, които изкарват пари по пътищата!

Разтреперан, Ратомир се изправи на крака.

- Чакайте! - вдигна ръце писарят. - Така няма да постигнете нищо. Нека престанем с обидите. Сядай, Ратомире!

Секретарят се подчини.

- Говорихте ли с Венда и Мугел, след като пристигнаха?

- Разбира се, че говорихме! Разменихме си някои клюки, кой как е пътувал, нищо важно. Не сме толкова глупави, че да разкриваме един на друг плановете си. Всеки имаше инструкции от господаря си какво да прави. Аз си имах мои, Венда - негови. Държеше се както обикновено - като надут глупав пуяк!

„Точно като теб!“ - помисли си Климент и изведнъж му се прииска да унижи по някакъв начин жупана .

- Някой по-проницателен сигурно би забелязал, че има нещо нередно. Но вие не сте...

Деян почервеня.

- Нямаше какво да забележа! Венда през цялото време стоеше в стаята си и пишеше писма.

- И не сте обсъждали предстоящите преговори? Не мога да повярвам!

- Казах ви вече! Той имаше свои планове, аз - мои. Бяхме решили тримата с Мугел да обсъдим позициите си, след като пристигнат българите, но това така и не можа да стане. По ваша вина!

Климент предпочете да не отговаря.

- Какво точно се случи на вечерята?

- Нищо особено. Банални разговори за вино, печено, лов... Накрая заговорихме за коне. Венда каза, че българските са най-бързи, за да могат да бягат по-добре от бойното после, братът на хана ви се засегна и скочи да се бие. Беше пиян като свиня!

- Какво стана после? - пропусна обидата покрай ушите си Климент.

Жупанът завъртя очи към тавана.

- Нищо! Прибрах се в стаята си и легнах да спя.

- Чухте ли нещо необичайно? Стъпки, гласове? И най-дребната подробност може да се окаже от полза.

Деян засука един от мустаците си.

- Не! Дойдох, измих се, съблякох се и си легнах.

- Близки ли бяхте с убития? - попита Климент.

- Близки? Ти подиграваш ли ми се, българино? Казах ти вече какво мисля за Венда! Той беше един надут самохвалко, който си мислеше, че много разбира от държавните дела и може да се меси в неща, за които си няма и представа. Също както господарят му Мутимир!

- Разбрахме, че сте се познавали като по-млади.

Деян премигна.

- Разбира се, че се познавахме! Не знам как е в България, но у нас благородниците се познават помежду си. Но това не означава нищо!

- Дори и женитбата му ли? И смъртта на жена му? -попита Ратомир.

За миг Климент помисли, че жупанът ще удари секретаря. Този път кръвта се отдръпна от лицето на Деян, ръката му се вдигна, но в последния момент сърбинът успя да запази самообладание.

- Това са стари истории - гласът му излизаше като от вулкан. Ясно личеше, че всеки момент може да избухне. - Нямате никаква представа за какво говорите!

- Ами тогава ни кажете - делово предложи Климент.

Деян ги изгледа криво, стана и започна нервно да обикаля из стаята.

- Не искам да си спомням тези неща! - неочаквано тихо каза той. - Беше толкова отдавна. Двамата с Венда се борихме за ръката й, но баща й предпочете него. Защото беше по-имотен - жупанът махна с ръка. - Този мръсник я биеше! - Деян замахна, сви юмрук във въздуха и остана така. - Тя умря. Две години след това. Разболя се и умря. Дали ако бе дошла при мен, щеше още да е жива? Не знам! Заклех се да отмъстя. Но после... После времето минаваше и все имаше нещо друго, което трябва да се направи... Нови заповеди, които трябва да се изпълнят... Нови поръчения... Нови задачи...

- До вчера? - тихо попита Ратомир.

- Какво? - жупанът премигна с очи и изражението му отново стана злобно. - Това няма нищо общо? Мразех този глупак Венда! Мразех го за това, което е, за това, което направи на жената, която обичах, но не съм го убивал! Макар че трябваше. Навремето.

- Защо не го направихте?

- Сбърках! Сбърках, като обявих, че искам да го видя мъртъв. Ако Венда умреше, с кариерата ми бе свършено. Не можех да го допусна...

„И изчакваше по-добри времена, когато едно убийство ще ти се размине?“ - запита се Климент.

- Кой тогава може да го е убил? Кой го е мразел толкова много, че да го намушка в сърцето и да му пререже гърлото? - попита писарят.

Но Деян не го слушаше. Спря на място и се загледа в двамата си гости.

- Кой ви разказа тази история? - попита той. - Кой се опитва да ме изкара виновен за смъртта на Венда? Кой се опитва да разруши всичко, за което съм се борил толкова дълги години?

Климент и Ратомир се спогледаха объркано от внезапната ярост, обзела Деян.

Дълга, изнервяща тишина изпълни стаята. Жупанът местеше погледа си от единия на другия, а в очите му блестеше отровен пламък.

- Мугел! - обяви внезапно той. - Само това дебело животно може да се е опитало да ме злепостави по този начин! Каза ви го уж между другото, нали? Пробута ли ви стария номер с добрите приятели и изгубената младост?!

Климент и Ратомир се спогледаха отново.

- Нещастник! - Деян се опитваше да успокои нервите си. - А каза ли ви този дебелак, че е разорен?

- Какво?! - скочи на крака Ратомир.

- Каза ли ви - продължи жупанът, без да му обръща внимание, - че всичките му пръстенчета, дрънкулки и огърлици, с които толкова обича да се перчи, са само да прикрият, че е останал без пукната пара? И че отчаяно иска зестрата на Биляна? Каза ли ви и това?!

- Не - отговори смутено Климент.

- Тогава аз ще ви го кажа! Както и че Венда бе другият кандидат за ръката й!

Жупанът избута събеседниците си и викайки гневно Мугел по име, забърза по коридора.

Разговорът бе приключил.

10

- А сега какво? - попита Ратомир, след като излязоха от стаята на жупана.

Климент се поглади по корема.

- Не знам за теб, но аз мисля да хапна нещо - писарят тръгна към кухните. - Надявам се да ми дадат малко вино и месо.

- Всъщност няма нужда - догони го Ратомир. - Господарят каза, че ще сервират обяд в залата. Мисля, че спокойно можем да отидем там.

Оказа се, че обядът вече е сервиран, а повечето от гостите, разделени на малки групички, лакомо се хранят, прокарвайки храната с вино.

Посърнал, Добрин сновеше между масите, опитвайки се да помири българите и сърбите, но след като разбра, че няма да успее, отчаяно се стовари на един стол и си наля пълна чаша с вино, която бързо пресуши.

Деян и Мугел се бяха настанили съвсем близо до огромната камина. Физиономиите им бяха навъсени, но от погледа на Климент не убягна, че лицата им са бледи, а в очите им се мярка страх. Двамата се държаха изключително вежливо един с друг, сякаш съвсем доскоро се бяха карали, след което се бяха сдобрили и сега искаха на всяка цена да демонстрират добрите си чувства един към друг. Каквото и да бе станало, каквото и да си бяха казали двамата жупани, сега те отново бяха съюзници.

Докс и Дукум седяха близо до сърбите, но този път никоя от двете групи не се опитваше да заговори другата. С тях беше и Стрез, който лакомо оглозгваше голям кокал с печено месо. По брадата му се стичаше мазнина, която капеше на масата, но това съвсем не притесняваше чигата.

Като видя писарят да влиза, Дукум му отправи мълчалив въпрос, но Климент неопределено вдигна рамене и заедно с Ратомир седнаха встрани от двамата жупани. Мугел ги изгледа хладно. Независимо дали се бяха сдобрили с Деян или не, той явно добре разбираше кой му бе докарал неприятностите на главата.

Мирисът на вкусната храна удари писаря и той изведнъж си даде сметка колко е гладен. Огледа масата, която бе отрупана с наченати блюда. Варена в медовина кокошка правеше компания в сребърна чиния на мариновани змиорки, дълъг нож стърчеше от голям печен бут с подправки, от който още се вдигаше пара. Купи с нарязано кисело зеле, попарени домати и чушки, киснати в зехтин, оцет и вино, бяха подредени по цялата маса. Изпод бели ленени кърпи, поставен на дървени дъски, се подаваше прясно изпечен хляб с кафява хрупкава коричка.

Без да се бави, Ратомир започва да сипва в чинията си от всичко, а Климент последва примера му. Нисък слуга им донесе чисти прибори и чаши, които те веднага напълниха с вино.

Бяха започнали да се хранят, когато към тях се присъедини и лекарят. Балован кимна на двамата жупани в другия край на масата, тежко седна на един стол и си отряза солидно парче печено, което поля с няколко лъжици сос. Лекарят изглеждаше угрижен и не обърна внимание на закачките на Ратомир.

- Какво има, докторе? - попита го секретарят. - Да не си глътна езика?

Балован само поклати глава.

- Какво прави цяла сутрин - не го остави Ратомир. -Сигурно пак си опитвал личните си запаси от вино.

- Гледах трупове - мрачно отговори Балован. - Отдавна не бях правил аутопсия.

Лицето на секретаря се сгърчи в престорен ужас.

- Точно сега ли намери да говориш за това?

Лекарят вдигна рамене.

- Какви са заключенията ти, Баловане? Има ли нещо ново около смъртта на Венда - писарят се бе навел напред, забравил за храната.

- Много си бил чувствителен - отговори на секретаря Балован, след което се обърна към Климент: - Всъщност подробности няма. Някой е намушкал в сърцето жупана и му е прерязал гърлото. Просто и ефикасно. И двата удара са смъртоносни. Всеки от тях би свършил работа. По тялото няма други рани или следи от насилие. Просто два удара и толкова.

- Защо му е било на убиеца да го прави?

Дъвчейки, лекарят отново вдигна рамене.

- Нямам представа. Най-вероятно е искал да се презастрахова. Или не е можел да прецени, че и едната рана е достатъчна. За мен е по-интересно друго - кой удар е бил нанесен първо. Колкото повече се замислям...

Балован млъкна.

- Колкото повече се замисляш, какво? - подкани го Ратомир.

- Не знам. Има нещо странно в тези рани. Нещо, което не е както трябва - уклончиво отговори лекарят. - Не ме питайте какво - замаха той с ръце, щом видя лицата на двамата си събеседници. - И аз цяла сутрин се опитвам да разбера, но не мога. Нещо ми убягва, но нямам представа какво. Почти съм сигурен, че убиецът първо му е прерязал гърлото и след това го е намушкал в сърцето. Бил е зад него и го е изненадал. Да, да! Няма как да е стоял пред него и да го е убил по този начин. Представям си го така: убиецът застава зад Венда, навежда се напред, прерязва му гърлото, след което замахва още веднъж и го пробожда в сърцето. Обратното е неизпълнимо, или поне много трудно.

- Разбирам накъде биеш - съгласи се Ратомир. - Ако е стоял пред жертвата си, не е можел от тази позиция да му пререже гърлото. Да го удари в сърцето - да, но после трябва да стане и да мине зад гърба на жупана.

- Никой не би направил така. Изводите ти са верни и вероятно важни - обяви Климент.

- Наистина ли? - лекарят се изчерви от удоволствие. - Но все пак имам усещането, че пропускам още нещо. Нещо много важно! - каза той замислено.

Опитите на Климент и Ратомир да изкопчат нещо повече от него удариха на камък. Накрая секретарят въздъхна примирено и попита:

- Какво прави вчера вечерта?

Лекарят го погледна лукаво, избърса ръцете си в масата и извъртя глава настрани.

- Подозирате ли ме? Чудесно! - той важно се засмя. -Тръгнах си с останалите. Вие ме видяхте. Отидох в стаята на господаря. Приготвих му настойка от билки. Той има чувствителен стомах и при всяко по-обилно хранене получава киселини. Е, моята работа е да ги предотвратя. Понеже и пиенето беше много, погрижих се сутринта да не го боли главата.

- А нас ни остави на кучетата, така ли? - заяде го Ратомир.

- Който не вярва в медицината, не заслужава да бъде лекуван - мъдро вдигна пръст към тавана Балован. -Ако ме беше помолил, щях да ти помогна. След като не ми вярваш, оправяй се сам!

- Добре! Добре! - разпери ръце Ратомир. - Не се пали толкова. Разбира се, че ти вярвам.

- Така и трябва! Прибрах се в стаята си. Тя е в края на дясното крило. Удобна ми е, защото към нея има малък склад, където държа билките и приготвям някои лекарства. Преди да легна, затворих плътно капаците на прозорците и ги покрих. Имам си специално изработена покривка за това. Не обичам теченията и много мразя да ми духа. Проверих какво става с билките, които суша в единия от шкафовете. Някои извадих и поставих в гърненца с вино. Така става по-ароматно и придобива специфичен вкус. Ще го дегустирам довечера. Чувствайте се поканени.

- Мугел също е голям билкар. Дори разправят, че навремето е бил лекар - осведоми го Ратомир.

- Така ли? Не знаех! - учуди се Балован. - Ще трябва да си поговоря с него. След като покрих виното, легнах и заспах. Беше късно, а и бях пил доста.

- Чули нещо през нощта?

- Не. Спя леко, но не чух нищо - със съжаление каза лекарят. - На другата сутрин ме събудиха двамата войници, пратени от господаря.

- И това е всичко?

Лекарят кимна в знак на съгласие.

- Какво ли е видял? - зачуди се Климент малко след като Балован им благодари за компанията и си тръгна, като им припомни вечерта да минат да дегустират виното му с билки.

- Каквото и да е, няма как да разберем. Може и да се шегувам с него понякога, но той е отличен лекар. Щом казва, че нещо не е наред, му вярвам, че е така.

- Не е наред, но какво? - попита Климент.

Събеседникът му безпомощно вдигна рамене.

След обяда писарят и секретарят се разделиха. Ратомир имаше някои текущи задачи за вършене, с които се извини, макар Климент да предполагаше, че всъщност сърбинът отива да докладва на господаря си.

Може би и той трябваше да отиде при Дукум. Но какво щеше да му каже? Че има някои бегли подозрения? Че някой е влязъл тайно в имението? Че Мутел и Деян са имали мотив да убият Венда?

Засега имаше само въпроси, но нямаше отговори. Кавханът трябваше да почака. Да почака, докато загадката не започнеше да се изяснява поне малко.

Някой сложи ръка на рамото на писаря и той подскочи от изненада. До него стоеше Хелена.

- Не исках да ви стресна - усмихна се извинително тя. - Но трябва да поговорим.

Господарката заведе писаря в широка стая с красиво изрисувани в жълто, червено и синьо стени.

„Сигурно са прекрасни, когато ги огрее слънцето през лятото”- помисли си писарят.

Резбовани дървени ракли заемаха ъглите, няколко сандъка с кожени капаци стояха под прозореца. Близо до тях имаше широка, застлана с червена покривка маса, а на нея - висока, позлатена чаша. Малка кутийка за бижута бе поставена отгоре й, а на капака проблясваше кървавочервен рубин.

Хелена проследи погледа на писаря.

- Мъжът ми добре се грижи за мен - усмихна се тя, канейки Климент да седне на един от фино резбованите столове. - Добрин е добър човек, който просто иска да си върши работата. И всички да са доволни. Но сега...

Думите й увиснаха във въздуха. Жената явно се колебаеше какво да каже.

- Защо ме доведохте тук? - попита писарят и очите му пробягаха по пищните извивки на домакинята. Дали бе съвсем безопасно да стои с тази жена сам в стаята й? Това можеше да се изтълкува погрешно.

Климент се завъртя неспокойно на стола си. Искаше му се да се махне веднага, за да избегне неловкото положение, в което бе изпаднал, но в същото време не можеше да откъсне очи от Хелена. Беше му приятно да стои с тази красива жена в стаята й и просто да я гледа.

- Трябва да ми помогнете! - неочаквано каза Хелена, преодоляла колебанията си. - Трябва да спасите мъжа ми и семейството ми!

- Да го спася ли? От какво!

- Ако преговорите се провалят, с Добрин е свършено! - лицето на домакинята помръкна. - Мъжът ми вложи много в това начинание. Използва всичките си връзки, за да бъде домакин на преговорите. Ако всичко свърши добре, успехът и престижът му ще са големи. Ако се провали... - Хелена замълча. - Ако се провали, ще загуби благоволението на князете и за останалите интриганти няма да е трудно да се разправят с него. Ще загубим всичко, което имаме. Нищо чудно да го хвърлят в затвора или дори да го убият! Какво ще стане с нас тогава? Какво ще стане с Биляна и Зоран?

- Но Добрин не е виновен за случилото се. Той...

- Няма да има значение дали е виновен или не. Един от великите жупани бе убит в неговото имение! Той не можа да го опази. Как можа да го допусне! - в гласа на Хелена неочаквано прозвуча ядна нотка. - Как можа да допусне подобно нещо! - повтори тя. - Сега всичко е заложено на карта!

- Но как мога да ви помогна аз?

- Заловете убиеца! Само така мъжът ми ще може да се спаси.

Климент наклони глава и внимателно изгледа събеседничката си. Какво криеше тази жена? И защо го бе повикала сам в стаята си? Искаше ли да му каже нещо господарката на имението, или се опитваше да прикрие нечии следи? Следи, по които ако тръгнеше някой друг, щеше да стане опасно?

- Това не е истината, нали? Всъщност има нещо друго. Знаете много добре, че и аз искам да разбера кой е убил Венда!

Очите на Хелена се наляха със сълзи и тя силно стисна ръцете си, за да овладее треперенето им.

- Не се страхувам само за мъжа си. Страх ме е и за Зоран! - една сълза се търкулна по бузата й, но тя побърза да я изтрие с престорена усмивка. - Той е прекрасно момче, но не възприема света като останалите. Вижда различни неща, чува различни неща. Някои казват, че това е дар от Бога. Други, че е луд.

- А какъв е всъщност?

- Момче като всички останали! Понякога е безобиден, друг път... Друг път просто не мога да го позная. Понякога най-незначителното нещо може да го изпълни с ужасен страх. Казана дума, хвърлен поглед, дори сън... Друг път е мил и отнесен като малко момче. Но понякога... - Хелена стисна юмруци - понякога сякаш се изпълва с жестокост и злоба. Все едно в него влиза друг човек. Уж е синът ми, а не е той... Затова се преместихме тук - в това имение, а не живеем в Ниш...

- Убивал ли е? - попита Климент с дрезгав глас.

Раменете на Хелена се разтресоха, тя мълчаливо кимна с глава.

- Няколко пъти, но само животни. Котка, куче... -гласът й заглъхна.

- Той ли е убил Венда? - напрегнато попита писарят.

- Не знам! Наистина не знам! Само мисълта за това ме изпълва с ужас. Беше превъзбуден от пристигането на толкова много и важни хора. Балован му даде слабо приспивателно с мляко, а през нощта дойката отиде в стаята му. Стояла до леглото му, но накрая заспала. Когато се събудила, Зоран го нямало, и веднага дойде да ме събуди - Хелена вече плачеше, без да се прикрива, и на писаря внезапно се прииска да седне до тази жена, да обгърне раменете й с ръка и да я утеши.

- Какво стана след това? - попита той, опитвайки се да овладее гласа си.

Хелена помълча, изтри сълзите от очите си и каза с твърд глас:

- Намерихме го свит под масата в залата. Тресеше се, но не искаше да каже и дума какво се е случило. Само говореше несвързано за някакво чудовище - Хелена замълча.

- Какво искате от мен? - Климент стана - Ако синът ви е убиецът, не мога да го спася.

- Можете! - в гласа на жената се прокрадна паника. -Искам да го изслушате, да чуете какво ще ви каже и да не си правите прибързани изводи. Ако някой разбере какво се е случило с него... Какъв е той понякога... Няма да има повече въпроси кой е убиецът! Ще набедят Зоран, без значение дали го е направил или не! И ще унищожат всички ни!

- А ако наистина е той?

Хелена сведе рамене.

- Ще го приема. Значи така ни е било писано. Но ако наистина е убил жупана!

Климент се замисли. Ако момчето бе убило Венда в пристъп на лудост, това би се оказало спасение за всички. Преговорите можеха да продължат, мисията щеше да е изпълнена, никой нямаше да пострада. Трябваше само да каже това, което знае. Расате и боилите щяха да са спасени. Нямаше да има война. Писарят преглътна.

- Кой друг знае за състоянието на сина ви?

- Съпругът ми, Биляна и дойката. Ратомир - също. И Явица.

- Добре - каза Климент. - Ще изслушам разказа на сина ви. Ще запазя тайната, доколкото мога. И ще търся убиеца безпристрастно. Но ако се окаже Зоран...

Хелена скочи пъргаво на крака, целуна смутения Климент по бузата и напусна стаята.

Почервенял като рак, писарят разтърка бузата, по която го бе целунала домакинята.

Дали постъпваше правилно? Дали не се бе оставил чарът на сръбкинята да го омае дотолкова, че да загуби трезвата си преценка? Какво щеше да каже Дукум, ако разбереше за обещанието, което бе дал?

Климент тръсна глава. Мисията им бе важна, но по-важна ли бе от истината и живота на едно петнайсетгодишно момче?

„Ами Расате? Неговият живот също е застрашен!“ -помисли си писарят и тежко се отпусна на стола. Търсенето на истината се бе оказало по-тежко, отколкото очакваше.

Мислите му бяха прекъснати от Хелена, която влезе, водейки за ръка намусения Зоран. Устата на момчето бе извита надолу, очите му проблясваха гневно, но писарят съзря в тях и зрънце страх. Дали той бе убиецът?

Двамата седнаха на столовете срещу него, майката тихо говореше в ухото на сина си. Той кимна с глава, без да вдига очи от пода.

- Сега Зоран ще ни разкаже какво се случило през изминалата нощ - нежно каза тя и погали сина си по косата.

- Остави ме! Не съм малко дете! - сопна й се момчето и за първи път погледна писаря в очите. - Вярно ли е, че има убийство? Че на единия жупан са му отрязали главата?

- Вярно е - сериозно каза Климент. - Жупанът Венда е бил убит в стаята си. Мисля, че си достатъчно голям, за да знаеш какво означава това. Затова е много важно да кажеш какво си правил и видял през нощта. Може да е нещо, което да ни помогне да хванем убиеца. Разбираш ли ме?

Зоран кимна. Страните му се зачервиха, по бузите му избиха петна.

- Ами аз... - започна той - ...аз не знам.

Климент чакаше.

- На вечерята стана голяма разправия, нали?

Писарят кимна.

- Не знаех, че нашите жупани са толкова лоши, но така твърдеше един от гостите. Онзи големият. Искаше да убие Венда, за да не навреди на някой друг. Нали?

Писарят не отговори.

- Жупанът наистина е лош човек. Като пристигна, исках да видя оръжията му, но той ми каза да се махам, все едно съм някакво малко дете - Зоран се опитваше да се съсредоточи. - После се скара с един от вашите на вечеря. Но яденето не беше хубаво. На теб хареса ли ти печеното? И гарнитурата не струваше.

Климент премигна.

- Прибрах се в стаята си. Мислех за това, което каза чужденецът. Хвана ме страх. Дали жупанът нямаше да дойде да ме убие, докато спя? Той ме мразеше, бях сигурен в това. Дойката ме увери, че всичко е наред, запалихме факлите в стаята ми за всеки случай и си легнах. Бях уморен и заспах веднага - Зоран се наведе напред и прегърна коленете си с ръце. - Сънувах ужасен сън. Огромно черно чудовище с червени очи ме гонеше по коридора. Опитвах се да му избягам... опитвах се... но то ме настигаше. Искаше да ме разкъса. Уплаших се, почнах да пищя и се събудих. В стаята беше тъмно. Факлите бяха изгаснали. Повиках дойката, но нея я нямаше. Уплаших се! Станах да я потърся, в коридора нямаше никой. Само тъмнина. Тръгнах напред и тогава... тогава...

- Какво стана - внимателно попита писарят.

- Видях го! - лицето на момчето се разкриви от ужас. - Чудовището беше там! В коридора. Вървеше срещу мен като огромна черна топка, а червените му очи проблясваха в мрака. Исках да извикам, но не можах... Почнах да тичам... не знам накъде... после паднах... и не помня нищо повече - лицето на Зоран бе пребледняло, по бузите му се стичаше пот.

- Няма нищо, няма нищо - прегърна го майка му и започна бавно да го люлее. - Всичко е било само сън. Сън...

- Какво стана след това? - настоя Климент.

- Не помня! Не знам! - извика момчето и започна да хлипа. Хелена хвърли умоляващ поглед към писаря.

- Намерихме го свит под една от масите в залата. Трепереше и говореше несвързано. Аз и дойката. Никой друг не знае за случилото се!

Климент кимна с глава и стана.

- Благодаря ви, че ми се доверихте - каза той.

Преди да затвори вратата, писарят видя как Хелена нежно е прегърнала сина си, гали го по главата и му говори успокояващо.

Писарят се облегна на стената и се замисли?

Дали Зоран бе убиецът? Колкото и да харесваше майка му и да искаше да й помогне, нямаше намерение да прикрива извършителя. Момчето очевидно не бе съвсем наред. Зоран бе възприел думите на Докс за Венда в буквалния смисъл и бе решил, че жупанът е лош човек, който трябва да умре. Самият Венда го бе обидил, отказвайки да му покаже оръжията си.

Защо майка му не бе казала за това? Явно момчето се бе засегнало дълбоко. Беше ли Зоран достатъчно обиден, за да убие Венда? И защо Ратомир не му бе казал за проблемите, които имаше синът на домакина?

Климент седна на тъмна дървена пейка в една от нишите на коридора. Нещо не се връзваше. Не можеше да си представи как Зоран влиза в стаята на Венда, разхожда се около него и хладнокръвно му прерязва гърлото и го намушква в сърцето. След което заключва вратата от външната страна и пъха ключа под врата.

Писарят поклати глава.

Ако момчето бе убиецът, повече би му прилягало да намушка на няколко места жупана, след което да избяга от стаята, без да се грижи за това, как да забули смъртта му в тайна. Този, който бе убил Венда, бе действал логично и последователно, а главата му бе съвсем в ред.

Дали трябваше да сподели изводите си с Хелена и да я успокои?

Замислен, Климент се изправи от мястото, на което бе седял, и се сблъска с Ратомир.

- Какво става, българино? - попита секретарят. -Търсих те навсякъде. Да не се криеш от мен?

Климент разтриваше рамото си, където го бе ударил сърбинът.

- Разбира се, че не се крия! - отговори той кисело. -Ти си този, който изчезна.

- Така ли? - повиши глас Ратомир. - Може и да си забравил, но аз имам задължения в тази къща!

- Задължения, които те карат да криеш от мен истината?

Секретарят го изгледа изненадано.

- Можеше да ми кажеш, че синът на господаря ти е болен! - обвини го Климент и веднага съжали за думите си. - Чудя се още какво си ми спестил!

- Кой ти каза това? - гърлено попита секретарят и стисна писаря за рамото. - Кой?

- Майка му, която очевидно има повече ум в главата от теб! - писарят се извъртя, за да се освободи, и се загледа в помощника си. - Омръзна ми всички да ме лъжат! Или да ми пробутват полуистини и да премълчават какво знаят. Кого си мислиш, че прикриваш, като криеш от мен истината? Мислех, че поне на теб мога да се доверя! Явно съм бъркал!

Ратомир гледаше писаря сякаш го вижда за първи път.

- Съжалявам - отрони накрая той. - Трябваше да ти кажа наистина. Но просто не мислех, че е важно.

- Мислил си, че не е важно да ми кажеш за лудия брат на любимата ти, който има навика да избива кучета и котки и когото Венда е обидил с пристигането си? Не мислиш ли, че прекаляваш?!

Ратомир преглътна и сведе глава.

- Не вярвам да е бил Зоран. Той е добро момче! Има известни проблеми, но не може да е убил Венда.

- Остави на мен да преценя - сухо каза писарят. - Ако все още искаш да работим заедно, трябва да ми кажеш всичко, което знаеш! Независимо дали е в ущърб на някои от близките ти. Разбрахме ли се?

Секретарят кимна.

- Добре тогава - каза Климент. - Да вървим да намерим Явица. Той може би ще ни каже кой е бил неканеният гост.

Писарят се завъртя и тръгна по коридора, следван от засрамения Ратомир.

11

Писарят отвори входната врата със замах. Вятърът и студът го удариха в лицето. Безброй малки снежинки като мухи налетяха в очите му и го заслепиха.

Климент замахна с ръце и се огледа. В двора кипеше още по-ожесточена работа от сутринта. Явно дори снегът и студът не можеха да спрат работата в имението.

Въпреки че снегът не бе спирал и за минута, част от двора бе разчистена и писарят с изненада видя дебели дървени капаци, някои от които бяха вдигнати. От отворите се подаваха стълби; слуги с дебели кожени куртки и кърпи, завързани през лицата, внасяха и изнасяха сандъци, вързопи и чували. Климент решително закрачи в снега, стигна до един от отворите и надникна през него. Под краката му се простираше голямо подземно помещение, добре осветено от закачените на стените факли.

- Господарят мести тук по-дълготрайните стоки, които ще му трябват чак през пролетта. Както и тези, които могат да пострадат от студа - обясни един от работниците. - Ако остане достатъчно място, ще приберем долу и балите със слама, за да не изгният в снега, както и голяма част от зърното - осведоми го мъжът и се върна към работата си.

Климент с учудване наблюдаваше огромното количество товари, които се пренасяха в складовете. Чували с просо, грах, овес и пшеница, купчини слънчоглед, покрити с широки платнища, топове кожа и платове, дори сандъци с оръжие и красиви керамични вази запълваха помещенията.

Във всеки склад стоеше по един домакин, който със списък в ръка внимателно отмяташе кое къде се мести и в какво количество. Няколко войници добродушно надзираваха работниците, така че всичко да отиде точно на мястото си и в такъв размер, в какъвто е било първоначално.

- Господарят ти наистина е много богат! Досега не си давах точно сметка за това - каза писарят на застаналия наблизо Ратомир.

- Виждаш само малка част - веднага отговори секретарят. - Истинската търговия господарят върти със злато, сребро и други ценности. Но ти си прав! Наистина е много богат! И мисли за всичко - в гласа на секретаря прозвуча гордост.

Климент продължи да обикаля двора. Огледа просторните конюшни, в които едри коне бяха завити с одеяла и чулове, мина през част от изпразваните складове, обиколи дори задната част на имението, където се разхождаха премръзнали прасета, кокошки и кози. Кладенците бяха захлупени с тежки дъбови капаци, малка ковачница, пекарна, дърводелница и дори леярна можеха да задоволят всяка нужда на имението.

„Да, Добрин наистина се е подготвил добре. Би могъл да издържи и обсада“ - каза си писарят и духна в смръзналите си ръце.

Намериха Явица до вратата на една от кулите. Снегът и студът не му правеха впечатление, ръката меко бе легнала на дръжката на меча. Комендантът на имението лениво оглеждаше двора, без да изпуска нищо от погледа си. Дори да бе видял приближаващите Климент и Ратомир, той с нищо не го показа. Чак когато писарят и спътникът му наближиха, Явица ги прониза с кафявите си очи.

- Какво искате? - попита той и леко изпъна яките си рамене. - Още неприятности?

- Искаме да хванем убиеца на жупана Венда - отговори Климент. - Ами ти?

Военният отново обходи с поглед двора и каза:

- Доста сняг се е изсипал. Ако продължава така, още дълго ще си останем затворени тук.

- Погледни го от добрата му страна. Може и да сме затворени, но поне убиецът няма да може да избяга.

- Мъдри думи - заключи Явица. - По-добре да влезем в караулното. Тук не е добро място за разговори.

Преди да изчака отговора, комендантът се обърна и влезе в кулата. Климент и Ратомир побързаха да го последват.

Караулното бе малко, но чисто, проветрено и добре затоплено. Стените бяха съвсем голи, в дъното се виждаха сандъци, пълни със стрели и облегнати до тях дълги черни копия.

Явица покани гостите си на една от пейките, поставени до стената, свали ръкавиците си и протегна пръсти към един от разпалените мангали.

- И аз искам убиецът да бъде заловен. Независимо кой е - каза военният и въздъхна. - Съжалявам за избухването си сутринта. Реагирах прибързано. Не трябваше да обвинявам господаря Докс, но тогава всичко ми изглеждаше съвсем ясно. Но сега? Колкото повече мисля, толкова по-заплетено ми изглежда.

Климент кимна с глава.

- Твоите разсъждения сутринта бяха добри, българино - продължи Явица. - Но не мога да си представя кой от нашите би искал смъртта на Венда. И то точно сега. Това би било катастрофа за всички ни. Нищо не разбирам! Но съм готов да помогна с каквото мога.

Климент и Ратомир се спогледаха.

- Влизал ли е някой в имението? Пускал ли си някого, за когото не знаем? - попита Ратомир.

- Не! - отговори бързо Явица и облиза устни. - Ако някой влезе в къщата през нощта, няма как да не бъде забелязан. Стените са високи и всичко долу е като на длан. Вратата е осветена с факли. Ако някой реши да се прехвърля със стълба или по друг начин, веднага ще бъде забелязан.

- Дори в този сняг?

- Дори в този сняг! Няма начин външен човек да е проникнал в имението. Което значи, че убиецът е някой от къщата!

- А слугите? - попита писарят. - Може някой да е бил подкупен.

- Невъзможно е! Слугите спят в отделно крило, което нощем се заключва. Сам свърших тази работа миналата нощ. Обходих коридорите и се уверих, че всичко е спокойно, преди да си легна. Не можах да заспя. Все още бях ядосан на Докс и заплахите му.

- Аз чух стъпки пред вратата си - внезапно си спомни Климент.

- Стъпки ли? - Явица повдигна вежди. - Сигурно съм бил аз. Направих няколко обиколки по коридорите, за да се уверя, че всички са се успокоили. Не ни трябваха повече пиянски скандали — комендантът свъси вежди. — Всъщност и аз чух някой да ходи по коридора. Дори излязох да проверя кой е. Не видях никого и реших, че ми се е причуло. Все пак обходих пак двата етажа, но те бяха пусти.

Климент усети как пулсът му се учестява. Бе ли чул и сърбинът убиеца?

- Било е малко след полунощ, нали?

Явица се почеса по главата.

- Предполагам. Тъкмо бях затворил прозорците, когато ги чух - бързи, ситни стъпки. Все едно бяга голяма мишка. Отиваха към края на коридора?

- Да - потвърди Климент. - Какво има там?

- Стълби - отговори Ратомир. - Чудя се кой ли е бил това?

- Убиецът най-вероятно - отговори писарят. - Нали лекарят каза, че убийството е станало някъде около полунощ.

Тримата се спогледаха, ясно осъзнавайки възможностите, които бяха изпуснали предишната вечер.

- Само ако знаех - ядно ритна пейката под себе си Явица.

Писарят поклати глава. Вече нищо не можеше да се направи.

- Какво стана, след като пристигнаха жупаните? -смени темата той.

- Дойдоха ден преди вас. Съпровождаха ги големи свити, които се върнаха обратно. Господарят Добрин бе гарантирал сигурността на всички - Явица замълча. - Изглежда се познаваха от по-рано, но се държаха студено и надменно помежду си. Всеки изтъкваше колко велик е неговият господар, опитвайки се да омаловажи останалите. Предполагам затова се скараха.

- Скараха ли се?! - попитаха Климент и Ратомир в един глас.

- Бяха се събрали в стаята на Деян. Слугите им занесоха храна и вино да се подкрепят. Господарят искаше да се присъедини към тях, но не му позволиха. Казаха, че имат да обсъждат държавни дела, които не го засягат. -Явица се опита да потисне гнева в гласа си. - По-късно отидох да проверя постовете и да видя дали нямат нужда от още нещо. От стаята се чуваха викове. Миг след това вратата се отвори и отвътре излетя Венда. Лицето му беше изкривено от гняв. Явно се бяха карали. Опитах се да го спра, но той ме подмина. Мугел явно си беше тръгнал по-рано, защото в стаята беше само Деян.

- Но той ни каза, че не се е срещал с останалите жупани, след като са пристигнали в имението - каза Ратомир.

- Е, аз вярвам на очите си. На ушите си - също. Жупаните се срещнаха след пристигането си. Ако не вярвате на мен, питайте господаря или слугите, които им занесоха храна и вино - Явица вдигна рамене. - Защо да ви лъжа? Венда и Деян се скараха. Чух и едно име - Константин!

- Константин ли? - Климент и Ратомир се спогледаха. - Кой е Константин?

- Нямам представа! В къщата няма никой с такова име.

Ратомир потвърди с кимване.

- Случи ли се нещо друго?

- Не мога да си спомня нищо. От сутринта все това прехвърлям в ума си. Обикалях много напред-назад и ако имаше нещо нередно, би трябвало да го забележа. Но не видях нищо.

- А на вечерята?

- До скандала всичко си вървеше както трябва. Няколко пъти ставах да проверя постовете. Не съм се заслушвал в разговорите, внимавах с пиенето, защото не исках да се изложа.

- За какво се скараха Венда и Докс?

- Не разбрах. Нещо за коне, струва ми се. Българинът беше много пиян, но ме изненада. Скочи прекалено бързо и беше по-силен, отколкото очаквах - Явица въздъхна. - Предполагам, че това ме ядоса най-много. Беше пил, а действаше по-добре от мен. След това всички се разотидоха. Останах, докато раздигат масите. Проверих постовете, докладвах на господаря, че всичко е наред, и отидох да си легна.

Тримата помълчаха известно време.

- И си сигурен, че външен човек не е прониквал в имението.

- Напълно. Просто няма как да стане.

- Мисля, че има - каза писарят. - Някой не само е влязъл, но и е бил пуснат отвътре.

- Не разбирам какво искаш да кажеш - зачуди се Явица.

- Ела, ще ти покажа - отговори му Климент.

Тримата излязоха от караулното и мълчаливо тръгнаха през двора, ниско нахлупили качулките си, за да се предпазят от ледения вятър. Макар и да бе още следобед, денят бе започнал да гасне. Слънцето се криеше зад плътните ниски облаци, дълги тъмни сенки пресичаха двора.

Снегът около малката врата бе понатрупал, но все още се виждаше, че около нея е почиствано. Личаха и стъпките на този, който бе дошъл отвън, и на съучастника му, пуснал го вътре. Климент показа на Явица и наскоро смазаните резета и панти на вратата, които правеха отварянето лесно и безшумно.

- Не мога да повярвам! Кой може да е направил това?! - комендантът звучеше изненадан, но Климент не можа да види лицето му, скрито под качулката. - Ще трябва да кажа на господаря! - обяви Явица, скочи на крака и без да изчаква останалите, хукна към къщата.

Ратомир и Климент останаха загледани в гърба на отдалечаващия се военен. Дали Явица наистина бе изненадан от това, което му бяха показали?

В задния двор завариха Зоран и Биляна да играят в снега под погледа на дойката си. Двете деца на Добрин забиваха голям морков вместо нос на направения от тях снежен човек.

- Прилича на теб - виж колко е дебел - подразни Зоран сестра си и я замери със снежна топка.

- Не, на теб прилича - отговори му тя. - Точно толкова грозен е! И носът му е крив като твоя.

Двамата започнаха да се замерят в снега, но внезапно спряха, видели приближаващите Климент и Ратомир.

Биляна цялата пламна, изтупа ръкавиците си от снега и приглади разрошените си коси.

- Вижте! Вижте какво направихме! - започна да се хвали Зоран, сочейки снежния човек. - Прилича на сестра ми, нали? Липсва му само една метла и ще стане същата вещица като нея!

- Не говори така за Биляна! - сопна се Ратомир.

- Ще говоря както си искам за когото искам! - извика момчето, но побърза да се скрие зад гърба на дойката.

- Внимавай, ей! - закани му се секретарят.

- Всъщност - извика Зоран - ти си прав. Не прилича на сестра ми. Прилича на оня, дето го утрепаха тая нощ.

- Извинете го, не знае какво приказва - опита се да го защити Биляна.

- Знам! Знам! Всичко знам! - отговори брат й и погледна Климент. - Отрязали са му главата. Ей така!

Зоран скочи и удари снежния човек по главата. Дали защото бе току-що поставена, или от силата на удара, но тя се заклати и тупна на земята. Празната кофа, която служеше за шапка, издрънча глухо, морковът падна и се счупи, едното око от въглен се търкулна в снега.

- Аз не исках да стане така. Аз... - Зоран се вкопчи в полите на жената до него. Аз не исках да го убия! Стана случайно. Извинявайте...

Утешавано от дойката и Биляна, момчето тръгна към къщата. Ратомир също се присъедини към тях, тихо шепнейки нещо на момичето.

Климент остана сам с падащия мрак и главата на снежния човек в краката си. Едното око се хилеше зловещо от дупката си.

Писарят потръпна, вдигна крак, но не посмя да ритне снежната глава, изруга и също тръгна към къщата.

12

Крайно време беше да се срещне с Дукум. Кавханът сигурно с нетърпение чакаше резултатите от разследването му. Макар да имаше само някои смътни подозрения, Климент реши, че е по-добре да ги сподели с боила, отколкото да го държи в неведение. Кой знае, може би Дукум щеше да му подскаже къде да търси решението.

Намери кавхана в стаята му. Великият боил преглеждаше някакви документи, капаците на прозорците му бяха затворени също както и сутринта, а на масата горяха няколко свещи.

Дукум покани писарят да седне, наля му чаша вино и с интерес изслуша докъде е стигнало разследването им с Ратомир, като час по час поглеждаше към свещта, която гореше на полицата над камината. Накрая благодари на писаря за свършената работа, каза му, че няма нищо, с което да му помогне, и пожелавайки му успех, почти го избута от стаята си.

Озадачен, Климент тръгна по коридора. Никой не можеше да предвиди как ще се държи Дукум, но поведението му бе най-малкото странно.

„Може би търси начин да спаси преговорите, а и аз не му предложих нещо кой знае какво“ - помисли си писарят и тръгна да търси Балован.

Искаше му се отново да поговори с лекаря. Може би той бе разбрал какво не е наред с трупа на Венда.

Колкото и да го търси обаче, не можа да намери сърбина, а слугите незнаещо вдигаха рамене на въпросите му.

Климент реши сам да огледа тялото на убития и тръгна към криптата на къщата, където бе трупът на Венда. Замисли се за убития жупан. Какво знаеше за него?

Писарят спря и се облегна на стената. Бе забравил нещо наистина важно! Бе забравил да претърси стаята на жупана.

Какво бе казал убитият в подземията на Плиска? Че предателят изпраща сведения на княз Мутимир. Венда бе точно негов представител.

Климент изруга, обърна се и се затича по коридора.

Как можеше да е толкова глупав да не направи връзката? Вместо да си губи деня с безсмислени разпити, трябваше да претърси стаята на убития. Трябваше да направи по-рано връзката между него и българския предател. Може би в книжата на жупана щеше да намери разрешение на задачата, която му бе поставена, или поне насока, в която да търси.

Дали предателят не го бе убил? В главата на писаря като вихър се завъртяха предположения и хипотези. Най-неочаквано всичко се бе съсредоточило тук, в това отдалечено имение; зад каменните стени се бяха преплели много на пръв поглед различни интереси. Дали предателят не се бе почувствал заплашен по някакъв начин и затова не бе убил Венда? Ако беше така, нямаше да е трудно да го разобличи. Освен него в имението имаше още само трима българи - Докс, Дукум и Стрез.

Писарят потръпна при мисълта , че може да е на прав път. Нима братът на хана бе предател? Или покровителят му Дукум? Или чигатът Стрез?

А стаята на Венда стоеше празна от сутринта и само чакаше да я претърси. И щеше да го направи, без никой да заподозре истинската му цел.

Климент отново се прокле наум! Как може да е такъв глупак! Да пропусне толкова важна улика!

Единствената му надежда бе, че и никой друг не се е сетил да претърси стаята на убития. Сутринта, потресени от убийството, не бяха огледали щателно стаята.

„Може би там наистина има нещо, което ще ми помогне“ - мислеше си писарят, докато бързаше към стаята на Венда.

Някой бе поправил избитата врата и сега тя стоеше здраво на пантите си. Климент спря, успокои дъха си и се огледа. Не вършеше нищо нередно, но предпочиташе да не го заварват сам в стаята на убития.

Внимателно сложи длан върху дръжката, когато лек шум зад вратата го накара да замръзне на място.

В стаята имаше някой!

Дали не беше убиецът, който се бе върнал, за да заличи следите си? Или някой бе дошъл също да търси доказателства? Може би това бе Ратомир?

Климент изтегли камата, втъкната в пояса му, откачи една от факлите на стената и блъсна вратата.

Наведен над масата на убития стоеше Стрез. Той се стресна от неочакваното нахлуване на писаря, уплашено погледна незапалената факла и ножа в ръката му, но след това го разпозна и се успокои.

- Уплаши ме! - изсъска чигатът. - Помислих, че е убиецът.

- Какво правиш тук?! - остро попита Климент. -Защо ровиш в нещата на Венда?

Стрез му се усмихна и облиза устни.

- Ами ти? Защо нахълтваш тук въоръжен до зъби? Какво ти е нужно да знаеш?

- Много неща! Аз разследвам смъртта на жупана. Което не може да се каже за теб.

- Не бъди толкова сигурен! - отговори Стрез и тръгна към него. - Може би не само ти се опитваш да разбереш кой е убил Венда.

- Пак те питам: Какво търсиш тук?!

- Можеш да ме питаш колкото си искаш, но отговор няма да получиш! - озъби му се чигатът. - Едно мога да ти кажа: тук няма да намериш нищо!

Пренебрегвайки гневните протести на писаря, Стрез му обърна гръб и излезе от стаята.

Климент объркано огледа помещението. Какво правеше тук чигатът? Бе дошъл да прикрие нещо или да търси улики? Или го бе пратил Докс?

Възможностите бяха много и все неприятни.

Писарят постоя замислен и поклати глава. Приближи до масата, над която бе стоял Стрез, и внимателно я огледа. Грижливо подредени, върху нея имаше запушени шишенца с мастило, използвани пера, ножче за подостряне и свитъци, които писарят бързо разгърна. Бяха обикновени писма, официалното назначение на Венда за делегат от страна на княз Мутимир и незначителни бележки, които жупанът си бе нахвърлял.

Тежка кожена кесия, пълна със златни монети, лежеше до красива, декорирана с цветни камъни, кутийка. Климент я отвори и изсипа съдържанието й върху масата. Сребърни гривни, златен пръстен с рубин, друг във формата на лъвска глава, още няколко с различни по големина и цвят камъни и сребърна огърлица се разпиляха по повърхността.

„Това изключва убийството да е извършено с цел грабеж. Никой крадец не би оставил подобна плячка - помисли си Климент. - Венда или е бил много глупав, или е имал пълно доверие на Добрин, щом държи парите и скъпоценностите си незащитени.“

Писарят запали всички свещи, които намери, приближи до вратата и тихо спусна резето. Щеше да е по-спокойно, ако знаеше, че няма да го безпокоят.

Застана в центъра на стаята и отпусна сетивата си. Опита се да не задържа погледа си върху нищо с надеждата, че някой неочакван детайл сам ще му се набие в очите. Постоя така около минута-две, но не забеляза нищо особено.

Столът, където бе убит Венда, бе на мястото си до масата. На куките висяха скъпи мантии, боен колан със закачени на него меч, кинжал със сребърна дръжка и три шапки. Писарят намери още красиви дрехи, обшити със злато, сребро и кожа, в двата големи сандъка, които жупанът бе донесъл със себе си.

Внимателно провери джобовете и подгъвите им, но никъде не намери нищо. Нищо нямаше и в сандъците, леглото и стаята. Нищо, свързано с предателя. Или с преговорите. Или с убиеца.

Разочарован, писарят седна на леглото на убития и се опита отново да си представи какво се бе случило. Венда се приготвя да си ляга, някой чука на вратата. Той пита кой е, познава гласа, пуска госта си. Сяда на стола, двамата започват да говорят. Най-вероятно обсъждат поведението на Докс.

Венда говори, гостът слуша, кима с глава и се съгласява, става и започва да крачи из стаята. Това не обезпокоява жупана. Убиецът минава зад гърба на Венда, вади ножа си, приближава се откъм гърба му и му прерязва гърлото. След това го намушква в сърцето. Стои зад жертвата си, така че кръвта от раните да не го опръска.

След като извършва престъплението, убиецът излиза от стаята, заключва я отвън и пъха ключа под вратата. Промъква се до стаята си, а Климент и Явица чуват стъпките му.

„Но кой е той? И защо е убил Венда? - запита се за кой ли път Климент. - Няма какво повече да науча тук. Време е да си вървя.“

Писарят побърза да отключи вратата и да излезе от стаята. Ратомир сигурно го чакаше.

* * *

Поднесоха им импровизирана вечеря в голямата зала. Докс и Дукум се появиха един след друг, седнаха близо до камината и си зашепнаха тихо. Дукум погледна въпросително писаря, но той само поклати отрицателно глава. Засега нямаше какво ново да каже на господаря си.

Стрез също седна с тях и се хранеше бавно, хвърляйки коси погледи към Климент.

Появи се и Деян, който огледа залата и се настани в един от ъглите. Няколко пъти отпраща приготвената му храна, докато хареса това, което му носят. Мугел също влезе малко по-късно. Той смутено се заоглежда ту към масата на българите, ту към тази, на която стоеше Деян. Явно не искаше да седи до високомерния си намусен колега, но в крайна сметка все пак отиде при него. Деян го възнагради с надменно изпръхтяване.

Явица също се появи мокър от снега, който валеше навън, и седна при Климент и помощника му.

- Разпитах всички войници - вместо поздрав съобщи той. - Никой не знае кой може да е влязъл през източната врата. Нито са видели някой да разчиства снега около нея или да смазва резетата. Направо не ми го побира главата! - заключи комендантът и лакомо се нахвърли на храната.

Макар вечерята да не бе официална, домакинът се бе постарал. Няколко блюда с печено месо, обилно поръсено с билки и ароматни сосове, вдигаха пара на всяка от масите. Пред Дукум и Докс, който отказа предложеното му вино, се мъдреше угоен пъдпъдък, печен с вино и стафиди, а Деян облизваше пръстите си над малък заек, полят с пикантен сос.

Добрин намина на няколко пъти, извини се, че е много зает, и след като се увери, че всичко е наред, отново се запъти на нанякъде.

- Чудя се с какво ли се занимава непрекъснато този човек? Изглежда толкова зает - запита се Климент.

- Господарят има много работа - отговори Ратомир с пълна уста. - Преговорите са само едно от нещата, с които се занимава. Вярно, заради зимата търговията не му върви, но и без това има достатъчно ангажименти. Снегът създава допълнителни проблеми. Складовете са пълни с всякакви стоки. Някои от тях лесно се развалят, други могат да се повредят от влагата. Господарят продължава да върти сделките си. Сигурно е единственият, който го прави по това време на годината, но точно затова е по-добър от останалите. Различни търговци идват и си отиват, различни стоки влизат и излизат от складовете.

- Как така? - зачуди се писарят. - Нали пътищата бяха непроходими?

- Е, не са чак толкова непроходими - намигна му Явица. - Ако имаш желание да изкараш добри пари и не те е страх от студа, снегът дори дава допълнителни възможности.

- Ами ако онези двамата - Климент посочи към масата на Деян и Мугел - разберат, че могат да си тръгнат по всяко време? Господарят ви ги е излъгал.

- Всъщност той не е - намеси се Ратомир. - Дори не ги е подвел. Деян и Мугел се движат с големи свити, за да ги охраняват добре. Наистина няма как да стане в снега тук в момента.

Явица кимна.

- Едно е конник или двама да минат между преспите, друго е голям отряд като техния. Няма как да дойдат да ги приберат. Наистина е невъзможно - потвърди комендантът.

„Значи все пак хора могат да влизат и излизат от имението - замисли се Климент. - Защо не ми казаха това по-рано?“

- Е, аз ви оставям - Явица се надигна от масата и обърса устата си с ръка. - Трябва да проверя постовете. Наредих да сложат катинари на вратата на източната стена. Вече никой няма да може да мине оттам незабелязано.

Климент кимна.

- Странен човек - каза писарят, докато гледаше отдалечаващия се военен. - Сутринта бях готов да се закълна, че ще направи всичко възможно да ни пречи, но сега май ще променя мнението си.

- Комендантът Явица... - Ратомир остави думите да увиснат във въздуха. - Няма спор, той е превъзходен войник. Мисли бързо и логично, готов е да признае грешките си, а както сам видя сутринта, е и доста темпераментен.

- Имам чувството, че не го харесваш особено - каза писарят.

- Не че не го харесвам. Просто знае прекалено много, а казва малко и наистина е доста умен. Това, предполагам, ме дразни. От военните се очаква да стоят на пост и да загиват в битка в името на своя господар. Явица прекалено много разсъждава. Просто е различен и това ме прави неспокоен.

- Откога е на служба при Добрин?

- Скоро ще станат около пет години.

- Защо е тук? Човек с неговите способности би трябвало да е в някоя от свитите на князете.

Ратомир се замисли. След това челюстта му внезапно увисна.

- Беше командир в един от полковете на Мутимир. Казваха, че го чакало блестящо бъдеще. Сам го виждаш, смел, атлетичен, отлично борави с всякакви оръжия и има ум в главата. Но се скарал с един от приближените на княза и трябвало да напусне.

- С кого?

- С Венда! Как можах да забравя!

- За какво са се скарали?

- Не мога да си спомня точно. Струва ми се, че си бяха отправили взаимни обвинения след един загубен поход. Но какви точно... - сърбинът вдигна рамене. - Но е било нещо достатъчно сериозно, за да му се наложи да напусне Мутимир и да дойде на служба при господаря. Както и да го погледнеш, това е понижение!

- Трябва да разберем за какво са се карали! Може от това да излезе нещо. Добрин ще ни каже ли, ако го попитаме?

- Съмнявам се. Господарят много цени Явица. Точно по тази причина, че винаги има свое мнение, което не се притеснява да сподели и поддържа. Когато е уверен, че е прав, дори е способен да действа на своя глава.

- Това понякога може да е опасно!

- Така е - потвърди кисело Ратомир. - Проблемът при Явица е, че в крайна сметка винаги излиза прав. Случвало ми се е няколко пъти да сбъркам, за разлика от него. Но това са минали неща - махна с ръка сърбинът.

- Тогава да го разпитаме отново! - предложи Климент.

- Можем да опитаме - уклончиво отговори Ратомир.

- Мислиш ли, че не ни каза всичко, което знае?

- Не знам. Предполагам, че не е скрил нищо съществено. Но със сигурност няма да сподели какви изводи си е направил и какво подозира. А те със сигурност са интересни.

- Защо да не го прави?

- Защото ако накрая той, а не ние, разреши загадката, ще е една стъпка пред мен в очите на господаря, нали? - попита сърбинът.

- Може и да не знае нищо повече.

- Знае, писарю! Знае! Но няма да каже. Поне докато не разбере всичко докрай. Помисли сам. Не ни каза нищо повече за стъпките, които твърди, че е чул.

- Какво повече да ни каже?

- Ама и ти си един - присмя му се Ратомир. - Умът ти е остър като бръснач, а понякога не виждаш очевидното.

- И какво е то?

- Ти си чул тихи и бавни стъпки, той - бързи и ситни.

- Може убиецът да се е придвижвал по различен начин.

- Едва ли! Както и фактът, че твоята стая се намира в левия край на коридора, а неговата - в десния.

- Вярно! - Климент занемя и ядът му в миг отлетя. - Не е възможно да сме чули едни и същи стъпки! Ако е бил убиецът, не е имало нужда да обикаля от единия край на коридора до другия.

- Което значи...

- Което значи, че убийците са били двама!

- Точно така! - похвали го Ратомир и стана от масата. - Убийците са били двама! Но кои са те?

13

Свещите тихо припукваха, мангалът приятно затопляше въздуха. Ратомир и Климент се бяха настанили пред масата в стаята на секретаря и отпиваха от високи калаени чаши. Помежду им стоеше наполовина пълна кана с вино. Настроението им отново бе под нулата.

Снегът бе спрял да вали. Съвсем скоро пътищата щяха да станат проходими. Мрачен, Дукум бе съобщил, че Деян и Мугел си тръгват на другия ден.

- Умолявах ги да останат! Да пратят някого при Мутимир за нов представител, но и двамата отказаха категорично. Не ми го казаха направо, но е ясно, че държат нас отговорни за убийството.

Ако жупаните си тръгнеха преди разкриването на убиеца, това щеше да е катастрофа. Щеше да има война със Сърбия, Расате и боилите да умрат, а провалът щеше да тежи на раменете на писаря. Ратомир пък трябваше да се прости с надеждата си да впечатли господаря си и да вземе дъщеря му за жена.

Въпреки че бяха уморени, решиха да обсъдят отново убийството. Двамата убийци откриваха нови възможности. Най-малкото беше ясно, че престъплението е било отдавна замислено и планирано. Така всички съмнения от Докс падаха окончателно. Климент хранеше слаба надежда, че това ще накара жупаните да продължат преговорите.

Двама убийци означаваше също и заговор. Но кои бяха участниците в него? И какво целеше той?

Ратомир откъсна няколко парчета пергамент и написа на тях имената на Докс, Дукум, Деян, Мугел, Стрез и Явица. След кратка препирня Климент добави и тези на Добрин, Зоран и Балован. Не пропуснаха и тайнствения Константин, чието листче отбелязаха с X. Той ли бе човекът, пуснат тайно в имението?

Подреждаха листчетата в различни комбинации, опитваха се да налучкат някаква обединяваща нишка между тях - нещо, което да ги насочи към мотивите на престъпника.

Добрин лесно би могъл да организира подобно нещо в собственото си имение. Ако той бе пуснал Константин, гостът би могъл да убие Венда.

Но защо?

Секретарят категорично се бе противопоставил на подобна теория, заявявайки, че господарят му само би изгубил, ако преговорите се провалят.

„Това ще му струва престиж и което е по-лошо, князете ще загубят вяра в него. Особено Мутимир“ - с право бе изтъкнал секретарят.

Деян и Мугел също имаха интерес да премахнат Венда - единият го мразеше заради жената, която му бе отнел преди години, а другият заради жената, която сега можеше да му отнеме и да го доведе до фалит. Но срещу двамата жупани нямаше никакво доказателство. Нищо освен думи, за които да се закачат.

Ратомир изложи сложна теория, според която Стрез е убил Венда, за да отмъсти за пияния Докс. Идеята не бе лишена от логика, още повече след като Климент бе заварил военният да тършува в стаята на убития. Но това не обясняваше как Стрез е влезнал при сърбина, който не би го пуснал в стаята си.

Не трябваше да забравят и за Явица. Ако в миналото бе имал причина да мрази Венда, може би сега е използвал случая да си отмъсти? Лесно би могъл да пусне тайнствения Константин в имението и след това да го изведе, ако не желае лично да си цапа ръцете. Още повече че комендантът бе скрил за враждата си с Венда. Но колкото и да се опитваха, не можаха да намерят никакви доказателства в подкрепа и на тази теза.

Накрая се бяха отказали и седяха мрачни, бавно отпивайки от виното. Очите им бяха зачервени, главите им тежаха от умора. Ратомир няколко пъти скришом погледна към леглото и накрая Климент допи чашата си, стана и му пожела лека нощ. Може би ако останеше сам с мислите си, щеше да има по-голям успех.

Писарят се прибра омърлушен. Закачи елека на куката до вратата и се метна в леглото. Дългата кама, която бе затъкнал отзад на кръста си, му пречеше, затова я извади и я постави на стола до леглото.

Макар да минаваше полунощ, нямаше намерение да спи. Прехвърли още веднъж имената на всички, включително и на Докс и Дукум, но не можа да измисли нищо.

В Плиска имаше предател. Той бе издал плановете на Борис на сърбите. Расате и боилите са пленени. Тримата сръбски князе не могат да се договорят помежду си какво да предприемат. Понасят се слухове, че Борис иска да се покръсти. Започват брожения против желанията на хана. Последният по-голям бунт е в Охрид и Докс е пратен да го потуши.

Борис предлага преговори, князете приемат. Пращат своите велики жупани, от българска страна идват кавханът и братът на Борис. За място на преговорите е избрано имението на сърбина Добрин. Той търгува по границата и внимава да е в добри отношения и с българите, и със сърбите.

Пратениците тръгват от Плиска, но са нападнати от печенеги малко след Средец. Докс закъснява за срещата и българите се спасяват единствено благодарение на късмета си.

Жупаните пристигат в имението на Добрин. Същия ден се събират при един от тях - Деян. Най-вероятно за да се договорят как ще се държат на преговорите. След като разговорът приключва, Мугел си тръгва, а Венда остава. Двамата с Деян се скарват. Явица чува името Константин.

Вбесен, Венда напуска стаята на Деян.

След пристигането на българските пратеници в тяхна и в чест на жупаните е дадена тържествена вечеря. Докс се напива, скарва се с Венда и заплашва да го убие. След това всички се разотиват.

Малко след полунощ Климент чува стъпки в лявата част на коридора. Такива чува по същото време и комендантът на имението Явица, но от другата страна.

На сутринта Венда е намерен мъртъв в стаята си. Гърлото му е прерязано, намушкан е и в сърцето. Направено е така, че да изглежда сякаш вратата е заключена отвътре.

След смъртта на Венда преговорите се обезсмислят, тъй като княз Мутимир няма представител. Другите двама жупани отказват да чакат назначаването на нов такъв. Само снегът, който е затрупал пътищата, им пречи да си тръгнат незабавно.

Писарят и сръбският секретар на Добрин - Ратомир, са натоварени за разследват убийството.

Двамата установяват, че Деян, Мугел и Явица имат причина да убият Венда. Разбират също и че в имението тайно е пуснат някой. Оказва се също така, че пътищата не са непроходими за един или двама пътници, които макар и с усилие биха могли да си пробият път в снега.

„И какъв е изводът от всичко това? - запита се писарят. - Кое има връзка с убийството и кое не?“

Синът на домакина - Зоран, не е съвсем добре с главата. Дали момчето бе приело сериозно твърденията на Докс, че Венда трябва да бъде убит? Дали бе решило да отмъсти за нанесената му по-рано от жупана обида?

Венда би пуснал Зоран в стаята си и не би се страхувал от него. Дали ако притиснеше момчето, нямаше да изкопчи нещо повече? И какви бяха тези глупости за чудовище с червени очи в мрака? Явно Зоран бе съвсем побъркан.

Писарят се намръщи. Ами сестра му? Тя не искаше да се жени за избрания от баща си мъж. Би ли могла Биляна да извърши убийство, за да не й се налага да минава под венчило с Венда?

А Ратомир?

Климент внезапно се разсъни.

Бе забравил да напише още едно име на листчетата с имената. Даже две. Тези на Ратомир и Биляна.

„Какво знам всъщност за него? - запита се писарят. - Изглежда умен и услужлив, усмихва се и се държи дружелюбно, но това не значи нищо. Скри някои факти от мен.“

Секретарят имаше много силни мотиви да убие Венда - да му попречи да се ожени за любимата му. Ако вземеше Биляна, освен нея щеше да получи и част от парите на Добрин.

Климент стана от леглото.

Стори му се, че вижда лъч надежда.

„Ратомир и Биляна искат да се оженят. Баща й я гласи за друг. В нощта след скандала двамата виждат своя шанс. Отиват при Венда. Чукат на вратата, той им отваря. Може би е бил малко учуден, но със сигурност ги пуска в стаята. Няма и от какво да се бои. Докато Биляна го омайва, Ратомир му прерязва гърлото и за по-сигурно го намушква в сърцето. После пъхва ключа под вратата и си тръгват. Той е достатъчно умен да измисли подобно нещо. Това обяснява двата вида стъпки - едните тежки - на Ратомир, другите леки - на Биляна! Стаите им също са в двата различни края на коридора!“

Климент възбудено започна да крачи из стаята.

„Така ли е станало? И как да го докажа?“

Наплиска с малко вода очите си, които едва държеше отворени.

Колко време ли бе минало? Дали трябваше да иде при Дукум и да сподели с него подозренията си? Кавханът сигурно спеше.

„А нямам и никакви доказателства“ - каза си писарят.

Климент се съблече, закачи дрехите си на куката на стената, легна, зави се и се загледа в сенките, които хвърляше мангалът по стената.

„Трябва бързо да улича Ратомир. Да му поставя капан. Не би трябвало да е трудно.“

Премисляше отново и отново изводите си и сега му се струваха все по-логични. Странно защо Ратомир се бе сетил за двата вида стъпки, а не бе проявил никаква инициатива в стаята на Венда. И през цялото време защитаваше Добрин и семейството му. Изглеждаше така, сякаш иска да предпази господаря си, на когото е предан, но истината бе друга. Секретарят искаше да го отдалечи колкото се може повече от съучастничката Биляна. А и помагаше на писаря при разследването! Климент споделяше с него всичко и Ратомир можеше лесно да го манипулира. Сърбинът предварително би трябвало да си е направил сметката как ще се развият нещата. Все в негова полза.

Унесен в подобни мисли, писарят неусетно заспа.

Присъни му се как върви с Венда в снега, а около тях на огромен черен кон обикаля Докс. „Ще ви извия вратовете и на двамата като на пилета!“ - изкрещя братът на хана и скочи отгоре им. Превърна се във вълка от шатрата и се хвърли срещу Климент. Писарят побягна, стигна до малка къща в полето и с последни усилия успя да захлопне вратата пред муцуната на Докс. Сърцето му биеше до пръсване, докато преследвачът му удряше с всичка сила по вратата. Писарят ясно чу как лапите на Глигана драскат по вратата му, отвори уста да извика и се събуди.

Климент седна в леглото, дишайки тежко. Гърбът му бе лепкав от пот.

„Било е само сън! Само сън!“ - повтаряше си успокоително той, бършейки потното си чело. Явно на вечеря бе ял повече, отколкото трябва.

В следващия момент ясно чу как някой драска по вратата му.

Разтреперан, Климент скочи и краката му залепнаха за ледените камъни на пода.

„Какво е това? Има ли някой пред вратата? Или продължавам да сънувам?“ - ослуша се напрегнато той, опитвайки да напипа ножа си в тъмното.

Някой отново задраска по вратата, извика го тихо по име и по коридора се чуха предпазливи, отдалечаващи се стъпки.

- Кой тропа? - попита Климент, но от гърлото му излезе само свистене.

Трябваше ли да последва стъпките? Или да си остане на сигурно в стаята?

Ами ако Дукум го викаше да му каже нещо важно? Макар че той щеше да се обади, а нямаше да дращи като куче.

И все пак?

Утре щеше да съжалява като Явица, че не е излязъл навреме. Може би някой искаше да му предаде нещо тайно и затова внимаваше да не вдига шум и да събуди останалите?

Писарят откачи наметалото от куката, бързо обу ботушите си, извади меча от ножницата и внимателно отвори вратата.

- Има ли някой? - тихо попита Климент в празния коридор и излезе от стаята.

Никой не му отговори. В края на стълбите нечий неясен силует бързо се спусна надолу.

Пристъпвайки внимателно, писарят тръгна след него. Коридорът бе тъмен, не се виждаше почти нищо. Някъде отдолу идваше слаба светлина, която придаваше на стените бледи неясни очертания. Не се чуваше нито звук.

„Защо е тъмно? Някой е загасил факлите! Кой?“ - зачуди се Климент, докато се прокрадваше към стълбите. Стигна до тях и се ослуша.

Отначало не чу нищо. След малко някъде изскърца дъска.

Опитвайки се да не вдига шум, писарят тръгна надолу по стълбите. На приземния етаж бе по-светло, но и там нямаше никой. Явно всички бяха потънали в дълбок сън.

„Всички освен мен и посетителя ми“ - помисли си Климент и потръпна. Дали не беше по-добре да се върне? Който и да бе посетителят му, вече се бе прибрал в стаята си.

Окуражен от тези мисли, писарят бавно запристъпва напред по коридора. Спираше бавно пред всяка врата, вслушвайки се дали отвътре няма да дочуе някакъв шум, който да издаде обитателят й. Уви се още по-добре, за да се предпази от лъхащия студ.

Не чу нищо.

Среднощният му гост бе достатъчно предвидлив, за да пази пълна тишина.

Писарят потръпна отново. Лъхна го студ. Замириса му на сняг. Някъде имаше отворена врата или прозорец.

Дали натрапникът не беше крадец? Това обясняваше дращенето по вратата. Може би се е опитвал да я отключи. Но защо тогава го повика по име?

Коремът на писаря се сви от напрежение. Най-добре щеше да е, ако отиде да събуди другите. Явица или Стрез. Или просто да започне да вика. Все някой щеше да се появи.

А след това?

Ако грешеше, щеше да стане за посмешище. Щеше да изложи и Дукум.

Климент преглътна, насочи меча си напред, уви края на наметалото си около другата си ръка като щит и продължи.

Не се бе излъгал. Външната врата бе открехната и през нея нахлуваше лунна светлина.

Писарят бавно приближи, бутна едното от високите крила и излезе на двора. Белият сняг го заслепи. Облаците се бяха вдигнали, а пълната луна осветяваше всичко под себе си. Не се чуваше нито звук.

Писарят огледа двора и стените на имението. Не виждаше нищо, освен дългите сенки, които кулите на крепостта хвърляха по земята. Войниците или се криеха по ъглите, или бяха заспали някъде на топло.

„И после Явица ще ми разправя, че никой не можело да влезе, без да го забележат“ - помили си ядно Климент.

Пред вратата в снега ясно личаха нечии стъпки. Като че ли бяха на повече от един човек. Писарят нямаше време да се замисли над това, защото в единия край на двора се мярна черен силует.

Климент напрегна очи и тръгна към мястото, където бе видял непознатия. Не се бе излъгал. Някой стоеше в западния край на двора, махаше му с ръка и сочеше към земята.

Климент също махна в отговор, а непознатият отвори един от капаците на подземните складове, направи жест, викащ писарят да го последва, и слезе по стълбите на подземието.

Кой беше това?

„Приличаше на Ратомир - помисли си Климент. - Макар че толкова отдалеч и така както се бе привел, можеше да бъде всеки. Защо ли ме вика? Сигурно иска да ми покаже нещо важно? Какво?“

Без да се замисля, писарят прекоси с широки крачки двора. Сърцето му биеше лудешки.

Стигна до отворения капак и погледна надолу. Някъде навътре гореше факла, чиито пламъци осветяваха спускаща се надолу дървена стълба.

- Побързай, Клименте! - дрезгаво го повика нечий глас.

- Ратомире, ти ли си? - попита писарят.

- Да. Ела, трябва да ти покажа нещо - отговори сянката с шепот, преди да изчезне.

Опипвайки с крак здравината на дървената стълба, Климент бавно заслиза. Блъсна го миризма на изгнила слама, кал и ленено масло, което го накара да сбърчи носа си.

„Какво е това място? Какво, за Бога, държи тук Добрин?“ - помисли си той и тихо извика:

- Ратомире, къде си? Какво искаш да ми покажеш?

Никой не отговори и писарят бавно запристъпва напред в мрака. От двете му страни бяха подредени високи бали със слама. Подвикна още няколко пъти, но отново не получи отговор. Къде ли беше изчезнал Ратомир?

Климент изведнъж си даде сметка за положението, в което се намира. Самичък през нощта, в един от подземните складове на сръбски търговец, без никой да знае къде е. Как можа да допусне подобна грешка?!

„Не трябваше да идвам! Това е капан! Оставих се да ме подмамят като последен глупак!“ - каза си писарят и стисна по-здраво меча в потните си ръце.

Любопитството му все пак надделя. Огледа се на всички страни, надявайки се да види някого или нещо, което да му подскаже кой го е подмамил тук. Вече не си правеше никакви илюзии. Бе попаднал в ръцете на убиеца и трябваше да е много предпазлив, ако иска да се измъкне жив.

„Ами ако наистина са двама? Няма да имам шанс!“ — помисли си писарят и се заозърта още по-трескаво в мрака.

Атаката дойде малко преди да стигне до стълбата. Противникът му бе оставил факлата в дъното за примамка, бе се примъкнал обратно и го бе причакал пред изхода.

За късмет на Климент тъмнината пречеше и на двамата. Ударът попадна в извадения му меч.

Макар да бе подготвен, писарят извика и инстинктивно отскочи назад. Нова атака не последва.

Който и да бе противникът му, явно бе решил да се крие в сенките и да напада изневиделица.

- Кой си ти? Покажи се! - извика Климент и гласът му потрепери пискливо.

Отвърна му приглушен смях. Писарят се обърна в тъмнината по посока на гласа, но не видя нищо. Нападателят атакува отново, Климент инстинктивно вдигна меча си и отклони острието, което разкъса дрехата на гърдите му.

- Помощ! Помощ! Няма ли кой да помогне! - завика Климент и се запромъква между тъмните купчини слама.

Виковете му смутиха нападателя. Най-вероятно той се бе надявал да се разправи бързо с писаря, но намерението му не бе успяло. Виковете на жертвата му можеха да разбудят стражата.

Убиецът опита последна атака, не улучи и бързите му стъпки отекнаха в подземието. Климент го чу как се качва по дървената стълба, чу и задъханото му дишане, докато я издърпваше нагоре.

- Все пак ще умреш! - изсъска убиецът, надвесен над отвора, и една запалена факла полетя към земята. Висок пламък лумна веднага към тавана.

Там, където доскоро бе стояла стълбата, сламата бе залята с масло. Климент бе усетил мириса му на влизане в подземието, но не бе обърнал внимание. Тази грешка можеше да му струва живота.

Писарят съблече наметалото си и заудря пламъците, викайки за помощ. Не успя да ги загаси. Подхранван от маслото и сламата, огънят бързо се разгоря, прехвърляйки се от бала на бала.

„Не мога да умра така! Не искам да изгоря!“ - помисли си ужасен Климент и започна да крещи с всичка сила за помощ.

Гърлото му веднага се напълни с дим и пушек, закашля се и се огледа панически наоколо. На светлината на разпалващия се огън видя нещо тъмно на пода в задната част на помещението. На земята лежеше човек, а под него се бе образувала тъмна локва кръв.

Климент бързо приклекна, подхвана лежащия настрани и го обърна към себе си.

Беше Ратомир.

- О, не! - простена писарят, виждайки обагрена с кръв дупка в дрехите върху гърдите на секретаря. - Ратомире, жив ли си! Кажи нещо! Кажи! - разтърси го Климент, но не получи отговор.

Наведе ухо към устните на секретаря и му се стори, че усеща слабия му дъх.

„Той е жив! - каза си писарят. - Трябва да го спася! Трябва да спася и двама ни!“

Погледна към другия край на склада. Огънят напредваше бързо, помещението се пълнеше с пушек и дим, които го задушаваха. Убиецът бе оставил капака отворен. Така щеше да влиза въздух, който да поддържа горенето.

„Но и по-лесно ще усетят пожара! Дано някой ни дойде на помощ! Господи, помогни ни!“ - замоли се писарят, докато трескаво се оглеждаше наоколо.

Но дори и войниците да видеха пожара, какво можеха да направят? Не можеха да го изгасят през малкия отвор на тавана, нито да им помогнат да се измъкнат навън.

Отчаян, Климент започна да блъска балите със слама към предната част на помещението. Може би, ако успееше да ги изхвърли там, където имаше повече свеж въздух, щеше да ограничи огъня.

Опитът му не излезе особено сполучлив. Дробовете му се напълниха с пушек и дим, писарят започна да кашля, усети, че му се завива свят.

„Ако не изгоря, ще се задуша!“ - панически си помисли той.

С последни усилия хвърли балата слама, която държеше, и се строполи на земята.

„Трябва да предпазя Ратомир“ - помисли си със замъглено съзнание писарят и се опита да се примъкне към сърбина, който вече не даваше никакви признаци на живот.

Докато се влачеше по пода, ръката му се закачи за нещо. От земята се подаваше халка.

„Какво е това?“ - слаба надежда се стрелна в сърцето на писаря. Бързо разчисти сламата наоколо. Отдолу се показа дървен капак.

Напрягайки последните си сили, Климент задърпа халката. Капакът се отвори неочаквано лесно, а отдолу го лъхна свеж въздух.

Влачейки се на колене и лакти, писарят се добра до Ратомир и го затъркаля по пода. За щастие сърбинът не бе далеч от дупката и Климент лесно успя да го бутне в нея. Секретарят падна с тъп звук на земята и повече не помръдна. Писарят също се свлече вътре и с последни усилия затвори капака над себе си.

Подпря главата на Ратомир на стената и се огледа в сумрака. Бяха попаднали в по-малко, но достатъчно широко помещение. В него нямаше нищо, освен няколко омаслени въжета, нахвърляни в единия ъгъл.

Изпаднал почти в безсъзнание, Климент неистово започна да опипва земята. Надяваше се да намери втори капак, който да го отведе още по-далеч от огъня. Такъв нямаше. За сметка на това откри няколко дупки, с широчината на юмрук, от които влизаше свеж въздух.

Писарят завлече Ратомир до една от тях, самият той легна пред друга и жадно задиша.

Не знаеше колко остана така. Съзнанието му се замъгли, единствената му цел беше да притиска колкото се може по-силно лицето си в земята. Устата и ноздрите му се напълниха с пръст, но той продължаваше да вдишва и да вдишва. Чуваше над себе си бумтенето на огъня, тялото му се обливаше в пот от жегата, вратът му се схвана от неудобната поза.

Няколко пъти се примъкна към Ратомир, за да провери как е. Сърбинът бе в безсъзнание, но гръдният му кош леко се повдигаше. Кръвта на гърдите му бе засъхнала и Климент реши, че няма какво повече да направи за него.

Не знаеше колко лежаха така. Стараеше се да не загуби съзнание и да не се поддава на паниката, която бушуваше в корема му и се опитваше да си пробие път навън. С мъка се сдържаше да не скочи и с крясъци да се хвърли в пламъците, за да приключи с агонията веднъж завинаги.

Опита се да мисли за нещо друго. Да си припомни годините, в които бе студент в Магнаурската школа и се разхождаше по каменните улици на Константинопол, между водоскоците по площадите, сенките на огромните дървета. Да си спомни старите приятели и лектори, с които бе обсъждал квадриума и тривиума. Отдавна забравени лица неочаквано изникнаха в паметта му, карайки го да се чуди как може да ги е забравил. Трябваше да си спомни всичко. Всичко! И да диша дълбоко, сложил ръце на корема си. Паниката малко по малко намаля, огънят отгоре - също.

Най-накрая някъде отдалеч се чуха гласове. Някой викаше, друг му отговаряше, но думите оставаха далечни и скрити от бушуващия огън. Чу се плисък на вода, която се изливаше на пода.

Писарят се опита да извика, но се задави в кашлица. Гърлото му бе сухо и раздразнено, парченца пръст се търкулнаха надолу по гърлото му.

Постепенно бученето заглъхна, топлината започна да намалява. Чуваха се все повече гласове, не спираха да се изливат кофи с вода. Накрая чу как някой се спусна в помещението и тежките му ботуши затропаха по дървения под.

- Помощ! - извика писарят и се закашля. - Помогнете ми!

Стъпките над него спряха.

- Тук има някой! Бързо донесете повече светлина — това бе гласът на Явица.

- Тук долу! - извика Климент и се опита да повдигне капака.

Още хора се присъединиха към Явица и сред разтревожените им гласове Климент разпозна Добрин и Дукум. Някой рязко дръпна капака и омазаното със сажди лице на домакина, озарено от запалената факла, се показа в отвора. До него стоеше Дукум.

- Клименте! Добре ли си? Какво правиш там долу? -следваха един след друг въпросите на великия боил.

- Повикайте помощ! Ратомир е ранен. Някой го е промушил в гърдите - отговори писарят.

Без да чака повторна подкана, Добрин се обърна и затича към изхода. Стълбата бе поставена отново и сърбинът бързо се изкачи по нея. Климент чу как отдалеч домакинът им започна да вика Балован.

Явица скочи в дупката и подхвана Ратомир под раменете. Постави главата на секретаря на коленете си и притисна с пръсти вената на шията му.

- Жив е! В безсъзнание е, но пулсът му е ясен! Трябва му лекар - сърбинът разкъса дрехите на гърдите на ранения. Отдолу се показа сребърен кръст. Под него се виждаше засъхнала кръв. - Това го е спасило! - Явица посочи кръста. - Поел е удара. Имал е голям късмет -след това комендантът огледа дупката в пода и помогна на писаря да се измъкне от нея. - И двамата сте имали невероятен късмет, българино!

- Така е! - Климент се опита да се усмихне и извади от косата си обгоряла клечка слама. Стана му зле и се подпря на една от стените. Зави му се свят, чувстваше как му се гади. Нечии ръце се опитаха да му помогнат, но писарят ги отблъсна, обърна се и повърна. Олекна му и с радост пое подадения му мях с вода. Тя бе най-вкусното нещо, което някога бе слагал в устата си.

Накрая, почувствал се достатъчно добре, мина покрай черните локви и овъглените бали, изкачи се по стълбата и най-после напълни гърдите си със свеж въздух.

Дворът бе пълен със слуги и войници, които бяха участвали в гасенето. Те се втурнаха да му помагат, но писарят ги върна, благодарейки им.

Деян и Мугел обикаляха около входа към подземния склад, от който все още излизаха струи пара и дим. И двамата бяха напълно облечени и с дебели сиви вълнени наметала. Дори Докс бе тук, приседнал встрани на купчина дърва мрачно наблюдаваше ставащото. Зад него бе Стрез, чиито черни очи бързо се стрелкаха насам-натам, сякаш очакваше да се появи някой, който може да бъде заплаха за господаря му.

Писарят погледна през рамо към склада, който за малко не се бе превърнал в негова гробница.

Всъщност огънят бе угаснал от само себе си. Всичко в подземното помещение бе изгоряло. Ако не бе намерил скривалището на пода, и той, и Ратомир щяха да са мъртви.

Климент потръпна още веднъж, загърна се по-плътно с наметалото и пое с пълни гърди свежия нощен въздух.

Не се прибра веднага, както го бе посъветвал Дукум, а остана да изчака Ратомир.

Той бе внимателно издърпан през отвора и положен на одеяло. Явица изскочи веднага след него.

- Незабавно го занесете в стаята му! Трябва му лекар! - разпореди се военният. - Ах, къде се бави Балован! Винаги го няма, когато е най-нужен!

Четирима войници чевръсто направиха носилка от копията си, завързаха плащ помежду им и Ратомир бе преместен.

Климент се приближи до сърбина, който бе дошъл в съзнание и се оглеждаше неразбиращо наоколо.

- Радвам се, че си добре, Ратомире - каза Климент и му стисна ръката. - Нападнали са те, но няма опасност. Ще се оправиш!

Секретарят се опита да му се усмихне в отговор.

По заповед на Явица войниците вдигнаха импровизираната си носилка и тръгнаха към имението.

В същия момент оттам изскочи черна фигура. Някой тичаше към тях, бясно размахваше ръце и крещеше.

Беше Добрин.

Лицето му бе опънато като маска, по страните му нямаше капка кръв.

- Балован е мъртъв! Някой го е отровил - извика сърбинът, седна на една купчина сняг и стисна главата си в ръце.

14

По-късно Климент трудно можеше да си спомни какво точно бе направил в последвалата суматоха.

В първия момент всички спряха, неразбиращи какво им говори Добрин, а после се развикаха едновременно.

Деян крещеше, че това е свърталище на убийци и моментално иска да си тръгне, Мугел питаше какво точно се е случило, Дукум и Явица се измъкнаха от подземния склад и поискаха също да получат повече информация за случилото се.

Докс се смееше с пълен глас, нареждайки доволно, че поне това убийство не могат да припишат на него. Войниците се щураха напред-назад, очаквайки команди.

Хладнокръвен остана само Стрез. Не изпускайки от очи господаря си, той се приближи към хаотичната група и методично започна да въдворява ред.

Първо изпрати войниците, които бяха оставили носилката с Ратомир на земята в имението. Организира постовете по стените, отпрати тези, които нямат работа, за да не създават суматоха. През това време Добрин се бе съвзел достатъчно.

- Като намерихме Ратомир и българина, хукнах да търся Балован. Беше ми ясно, че при всички положения ще ни е нужен лекар. Стигнах до стаята му и потропах, но вратата сама се отвори. Учудих се защо не е заключил и влязох. Вдигнах високо факлата и го видях. Балован се беше захлупил по очи на масата. Пред него имаше бутилки и чаша. Изглеждаше като пиян. Разтърсих го за рамото. Той падна назад на стола - Добрин спря и си пое въздух. - Лицето му беше сгърчено, устата му бе изкривена в ужасна гримаса, езикът висеше навън.

- Сигурно ли е, че е мъртъв? - попита Мугел.

Добрин кимна.

- Опитах се да намеря пулс, но нямаше. Гърдите му не се движеха, ръцете му бяха студени, а очите... - сърбинът преглътна - очите му бяха отворени и почти изскочили от орбитите, целите в кръв...

- Нека отидем да проверим какво всъщност става -започна да маха с ръце Деян и краищата на пелерината му се развяха около него като криле на прилеп. - Очевидно любезният ни домакин е толкова уплашен, че не е в състояние да ни каже мъртъв ли е лекарят или не. Както не е в състояние да опази гостите на князете от собствената си прислуга.

- Мъртъв е! - отговори Добрин и този път гласът му не трепереше. - Виждал съм достатъчно трупове, за да мога да преценя.

Въпреки това всички се втурнаха към стаята на лекаря.

Балован седеше вдървено на стола си, пред него на дървената маса имаше наредени глинени гърненца с вино, от което бе пил. Две свещи се разтичаха в плитка калаена чиния. Някой закачи факла на стената и помещението се обля в светлина.

Климент ахна, някой извика.

Лицето на лекаря бе сбърчено, сякаш изпитва огромна болка. Езикът му, грозен и почернял, висеше навън, очите бяха налети с кръв и сякаш щяха да изскочат от орбитите.

Балован бе мъртъв и в това не можеше да има никакво съмнение.

Пред него стоеше едно от гърненцата с вино. Климент го взе, поднесе го към носа си и веднага го дръпна назад.

- Отрова! Беладона или мандрагора, не мога да преценя точно. Очевидно някой я е сложил в чашата на лекаря. Той щеше да дегустира вино с различни билки, така че дори и да е усетил някакъв различен вкус, едва ли е обърнал внимание.

- Това е прекалено! - развика се отново Деян, гледайки гневно домакина. - Нима човек вече не може да пие и яде в тази къща, без да се страхува за живота си? Не по този начин си представях, че ще протекат преговорите, Добрине! И можеш да си сигурен, че князът, моят господар, ще научи за това! Утре си тръгвам колкото се може по-рано! Не искам повече да остана и час в това гнездо на убийци! - сърбинът преметена наметалото си през рамо и предизвикателно огледа всички.

- Аз също си тръгвам! Едва ли господарят ми ще е доволен от това, което става тук - обяви и Мугел.

- Нека бъдем разумни! - опита се да ги уговори Дукум.

Деян отскочи назад все едно е видял пепелянка.

- Нито секунда не оставам повече тук! Смъртта се е настанила под този покрив и не искам да попадам в ръцете й! - извика той.

- Нека не бързаме - умолително вдигна ръце Добрин. - Все ще измислим нещо.

- За да умре още някой? Затова ли да чакаме? - личеше си, че Мугел едва сдържа страха си и всеки момент може да изпадне в истерия. - Искам да се махна! Тръгвам си веднага! - жупанът хукна по коридора.

- Не може да се държите така! - Добрин си бе върнал част от самочувствието.

- Не можем ли? - извика Деян и всички закрещяха и заръкомахаха един срещу друг.

Накрая жупанът плю в краката на Дукум, обърна се и излезе, крещейки по коридора на слугите да стегнат багажа му.

Останалите се върнаха в залата. Добрин се разпореди тялото на Балован да бъде преместено в криптата и да им донесат вино. Всички се питаха защо е бил премахнат лекарят и дали това ще доведе до нови убийства. Никой не можеше да каже кога за последно е видял Балован, нито какво е правил след обяда. За убиеца не бе представлявало трудност да влезе в стаята на лекаря, която той държеше незаключена, след което да сложи отрова във виното му.

- Станало е само за миг - обобщи Дукум и поиска от писаря да им разкаже как се бе озовал заедно с ранения Ратомир в горящия склад.

С все още дрезгав от дима глас Климент обясни как е чул някой да дращи по вратата му, последвал го е на двора, после в складовете. Разказа им за хвърлената факла, боя с непознатия в тъмнината и щастливия начин, по който бе открил капака в пода.

- Постъпил си много глупаво - каза Стрез и останалите закимаха в съгласие с глави. - Чист късмет е, че с Ратомир сте живи.

- Как е той? - попита писарят.

- Спи в стаята си. Промих раната му, намазах я с мехлем и го превързах. Ако няма възпаление, скоро ще се оправи - отговори Явица. - Поставил съм двама войници на пост пред вратата. Не искам да рискувам вече с никого. Всички останали също ще бъдат охранявани. Стигат ни толкова убийства!

- Малко е късно вече - каза Докс. - Сам чу - утре жупаните си тръгват, с преговорите е свършено.

Явица само вдигна рамена.

- Мисля, че е по-добре всички да си лягаме. И бездруго няма какво да променим - Добрин стана от стола си.

Останалите го последваха и след като размениха кратки любезности, всеки пое към стаята си.

Климент нямаше намерение да спи. Бе допуснал грешка с Венда, но нямаше да повтори същата и с Балован. Без да дава обяснения, той тръгна към стаята на лекаря.

Защо бе убит Балован?

Лекарят бе казал, че подозира нещо. Затова ли го бяха отровили? Какво бе толкова важно, което Балован е можел да разбере, че е трябвало да бъде отровен?

Климент стисна юмруци. Искаше му се да бе поприказвал по-настоятелно с лекаря.

Стаята вече бе тъмна и студена, сякаш смъртта бе поставила своя отпечатък не само върху тялото на лекаря, но и върху жилището му.

Климент закачи факлата, която носеше, на куката в стената и се огледа.

Личеше, че някой е живял тук от години. Закачени за пирони, по стените висяха наметки, връхни дрехи и колани. Два чифта стари ботуши се търкаляха под леглото. Раклите бяха повече, шкафовете - затрупани с всякакви безразборно нахвърляни дрехи, парчета пергамент и стари пера.

- Не е бил особено подреден - тихо сам на себе си промърмори писарят и вдигна изписан лист хартия от земята. На него имаше рецепта за гуша.

Писарят огледа внимателно масата. Някой бе изнесъл отровното вино, но останалите гърненца все още стояха по масата. Климент ги помириса и усети дъх на къпини, мащерка и маточина. Отстрани, на чиста ленена кърпа, бяха поставени още билки, които писарят не разпозна.

- Сигурно за тях говореше, че ще ги добавя към виното - промърмори си Климент. - Добра дегустация си е устроил, няма що.

В дъното на стаята имаше затворена врата, скована от дебели дъски, свързани с медни пирони. Тежък железен ключ се подаваше от ключалката.

„Вероятно складът, където е държал лекарствата си”-помисли си Климент, приближи се и бутна вратата. Лъхна го миризма на лекарства, масло и пепел. Стените бяха покрити с лавици, по които бяха разхвърляни глинени бурканчета с различни размери, снопове треви и билки, парчета животинска кожа, изсъхнали части от корени и месо.

В дъното имаше малко огнище с няколко медни съда, закрепени в железни скоби, в които Балован бе варил отварите си.

„Въпреки че е разбъркано, е безупречно чисто“ - отбеляза наум Климент, гледайки грижливо преметеното огнище, в което нямаше никаква пепел.

Писарят внимателно огледа двете стаи, но не намери нищо нередно. Погледна под леглото, отвори раклите, изсипа на масата няколко кесии, които откри, но не намери нищо, което да му покаже защо е бил убит лекарят.

„Какво толкова си видял, Баловане? И защо не ми го каза!“ - помисли си тъжно писарят и напусна дома на убития.

Пред стаята му бяха застанали двама войници на пост, които кимнаха разсеяно с глава, желаейки колкото се може по-бързо да се върнат към заровете.

Климент залости вратата, огледа стаята си, за да се увери, че нищо не е пипано, и широко отвори капаците на прозореца. Леденият въздух мигом нахлу в стаята и опари лицето му. В далечината първите лъчи на слънцето пробиваха нощта. Някъде изкукурига петел, друг му отговори, залая куче.

Климент изведнъж усети колко е уморен. Събитията от изминалата нощ се стовариха върху него и той се строполи на леглото.

„Ще дремна малко и веднага ставам! Няма много време, преговорите се провалиха, а жупаните си тръгват. Въпреки всичко трябва да разреша тази загадка“ -помисли си той и се зави с вълненото си наметало.

Преди да заспи, една мисъл внезапно изплува в съзнанието му. Лекарят настойчиво ги бе канил с Ратомир да дегустират виното му. Всички бяха чули думите на Балован. Дали отровителят не бе искал да премахне Климент и Ратомир, а не лекаря? И след като не бе успял, ги бе подмамил в подземния склад? Трябваше да помисли над този въпрос.

Климент се обърна към стената и моментално заспа.

15

Събуди се няколко часа по-късно. Бе спал малко, но се чувстваше неочаквано бодър.

Скочи от измачканите завивки, дръпна тежката кожена завеса на прозореца, отвори дървените капаци и с наслада пое от утринния въздух.

Времето се бе оправило окончателно и чудно слънце грееше над натрупалите преспи сняг. Някъде пееха птици. По двора се гонеха кучета, крякаха гъски, някой цепеше дърва.

„Да можеше всичко да е толкова просто и прекрасно! Без тайни задачи, без интриги, нападения и убийства!“ -помисли си писарят и се отдръпна от прозореца.

Изми се със студената вода, оставена в кана над малък меден леген в единия край на стаята, и се разсъни окончателно. Трябваше да сложи някакъв ред в мислите си.

Вчерашните нападения и убийството на Балован даваха нови възможности. Но имаше ли време за тях?

Климент взе парче пергамент, подостри едно от перата си, премести масата по-близо до прозореца и седна пред нея.

Отново прехвърли всички заподозрени през ума си: Явица, Стрез, Добрин, Деян, Мугел, Дукум, Докс и Зоран. Трябваше ли да изключи от тази група Ратомир и Биляна? Сърбинът бе нападнат и се опитаха да го убият заедно с Климент в подземния склад, но значеше ли това, че не е замесен в станалото преди това?

„Ако убийците наистина са двама, дали единият не се опитва да се освободи от неудобен съучастник?“

Това би обяснило някои неща. Смъртта на Климент само би замаскирала нещата.

„Всички щяха да си помислят, че сме убити, защото сме се добрали до нещо и престъпникът се е уплашил. А той просто заличава следите!“

Така ли беше?

Климент се отпусна на стола и се загледа в тавана. Струваше му се, че пропуска нещо. Нещо, което щеше да подреди цялостната картина. Бе чул или видял нещо, което бе важно и за което не можеше да се сети. Какво бе то?

Писарят затвори очи, отпусна глава и започна да си припомня всичко от самото начало.

Как се бе срещнал с хана, как му бяха поверили мисията, как бе яздил в студа, нападението на вълците, битката с печенегите, кръвта по снега, конникът на хълма в нощта, пристигането му в имението, разговорите на вечерята... Внезапно един спомен го разтърси като светкавица!

Писарят вдигна перото, взе чист пергамент, придърпа любимата си глинена мастилница и започна бързо да пише. Някой почна да вика на двора, портите на имението се отвориха, чу се шум от пристигащи хора и глъчка, но нищо не можеше да отклони писаря от пергамента му. Най-после усещаше, че е на прав път. Малко по малко различните части на мозайката започнаха да се подреждат и образуват една обща картина. Картина, изпълнена с предателство, алчност, жажда за власт и омраза. Имаше още някои празнини, които трябваше да се запълнят, но за първи път, откак бе напуснал Плиска, Климент усети, че се приближава към предателя.

Щеше да изпълни поставената му задача. Въпреки всичко!

Свърши с писането, внимателно сгъна пергамента и го прибра в сандъка, който заключи. Нямаше нужда някой да намира разсъжденията му. Оставаше му да свърши още някои неща, за да се увери, че е на прав път.

Писарят си сложи нова риза, пристегна елека си, облече върху него кожената куртка, закопча на кръста бойния колан с меча и кинжала, затъкна дългата си кама отзад на кръста и излезе. Повече нямаше да остави да го сварят неподготвен.

В коридора нямаше никой. Войниците, оставени да го пазят през нощта, си бяха тръгнали. Явно смятаха, че няма нужда от повече охрана.

Климент зави към кухнята, където получи късна закуска или ранен обяд. Разпита някои от слугите и доволен от това, което научи, излезе с широки крачки на двора. Крайно време бе да си поговори откровено с господаря на имението.

Слънцето меко припичаше. Снегът бе започнал да се топи, от покривите капеше вода. Някой бе разчистил целия двор, а нахвърляният до оградата мръсен сняг бавно се топеше. Каменните плочи пред къщата бяха мокри, вдигайки пара, с малки сиви локви между камъните.

В двора кипеше усилена работа. Работници, облечени с кожени елеци и платнени шапки, разчистваха останките от пожара. До една от стените се издигаше мръсна камара от изгоряла слама, омесена с почернял от саждите сняг и боклуци. Войници, облегнати на дългите си копия, лениво наблюдаваха слугите, приличайки се на слабото слънце. Писарят се загледа в униформите им. Под дългите плетени ризници от метални халки носеха дрехи в синьо и сребърно.

„Цветовете на Гойник и Деян. Какво ли значи това?“ - помисли си разсеяно, докато минаваше покрай тях. Един му подвикна обида, което накара останалите да се разсмеят. Писарят се направи, че не го е чул и продължи по пътя си.

В дъното на задния двор имаше поредица от постройки. Дим се издигаше над запалените пещи в ковачницата, дърводелци сръчно ковяха нови капаци, които да заменят изгорелите в пожара, работници внасяха и изнасяха различни неща от складовете наоколо. Отпред в кална локва се бяха настанили няколко прасета, които доволно се приличаха на зимното слънце. Гъски търсеха нещо за ядене в размекналата се земя, прислужници с ведра носеха вода и издоено мляко. Отнякъде се носеше мирис на прясно изпечен хляб.

Намери Добрин в конюшните да оглежда сиво конче с бели петна.

- Чудесно животно, но трудно понася зимата - каза той, като видя писаря.

- Може би трябва да му давате по-силна храна. Макар да си призная, не разбирам много от коне - отговори Климент.

Добрин кимна и заслони очите си с ръка.

- Конете са добри животни. Понякога си мисля, че са по-добри от хората. Верни са, носят те на гърба си и не искат много в замяна. Но аз се отплеснах. Сигурно не си дошъл да си говорим за коне. Какво мога да направя за теб, българино?

- Трябва спешно да извикате княз Мутимир! - рязко каза Климент.

- Какво? - Добрин го погледна стреснато. - Ти полудя ли? Не мога да направя подобно нещо без сериозно основание!

- Имате няколко такива - Климент вдигна ръката си с разперени пръсти. - Първо, той е най-силен в момента и преговорите се провеждат под негова егида. Нормално е да го потърсите в случай на проблем. Второ, намира се най-близо - в Ниш. Трето, неговият пратеник бе убит. Четвърто, би могъл да заеме мястото на убития, или поне да посочи друг на негово място и преговорите да започнат. Пето, и най-важно - би могъл да попречи на Деян и Мугел да си тръгнат.

Сърбинът се замисли.

- Има истина в думите ти. Но ако не дойде?

- А ако дойде? - контрира го Климент. - Няма какво да губите. Нещата така или иначе са тръгнали на зле. Едва ли ще стане по-лошо, ако Мутимир си остане в Ниш, но ако дойде - положението може да се обърне.

Добрин промърмори със съмнение.

- Няма време за мислене! Трябва да действаме незабавно! Иначе всички ще изгубим. Ако се притеснявате да поканите княза на място, където има неразкрити убийства, искам да ви уверя, че извършителят им ще бъде заловен съвсем скоро!

- Наистина ли?! - в очите на Добрин проблеснаха черни пламъчета. - Наистина ли ще откриеш убиеца, писарю?

- Да! - отговори Климент. - Стига да ми помогнете.

- Тогава съм съгласен! - разбърза се Добрин. - Веднага ще изпратя човек при Мутимир. Всъщност, като се замисля, трябваше да направя това още след първото убийство! - сърбинът се обърна и тръгна към караулните помещения, викайки някого по име.

Климент се затича след него и го хвана за рамото.

- За да разкрия убиеца, са важни няколко неща: да пратите при Мутимир човек, на когото вярвате напълно. Дори Явица да не знае къде и защо отива. Да помолите князът да дойде колкото се може по-бързо, още днес. И да му предадете това - Климент подаде на сърбина малък, запечатан с восък пергамент.

Добрин бързо грабна писмото, кимна отсечено и понечи да се обърне.

- Има и още нещо - Климент го гледаше право в очите. - Искам да знам кой е човекът, когото криете в стаята си!

Лицето на домакина почервеня.

- Не знам за какво говориш - отсече той, свил ръцете си в юмруци.

- Знаете много добре. В имението има още някой. Дошъл е малко преди или след нас. Видях откъде е влязъл - малката врата на източната стена. Снегът около нея е почистен, резетата й са смазани. Няма как това да стане без ваше знание. Тази сутрин разпитах слугите в кухнята. Казаха ми, че от два дни поръчвате често да ви носят храна в стаята.

- И какво, ако е така?

- Освен това ми направи впечатление — не се предаваше Климент, - че не желаете никой да ви посещава в стаята ви. Запитах се защо. Най-простият отговор е, че там има някой или нещо, което не искате останалите да видят. Някой, когото сте пуснали през източната врата, някой, който яде храната от кухнята ви. Искам да знам кой е този човек и защо го криете.

Добрин започна да диша тежко.

- Това не те засяга! — изръмжа той.

- Засяга ме! Предполагам, че той няма нищо общо с убийствата, но искам да се уверя, че е така. Жупаните едва ли ще останат доволни, ако разберат истината.

- Не ме заплашвай, българино! - Добрин приближи Климент с ръка на кинжала си.

- Какво ще направите? Ще ме убиете? - писарят посочи с широк жест двора. - Пред всички тези хора? Не ви заплашвам. Просто искам да знам истината!

- Той е пратеник - Добрин плюеше думите, гледайки в земята. - Чужденец. Не е нито българин, нито сърбин. Тук е по съвсем друга работа. Не мога да ти кажа каква. Сутринта си тръгна. Гарантирам, че няма нищо общо с убийствата! Гарантирам! - сърбинът рязко се обърна и си тръгна.

Климент остана загледан в отдалечаващия се сърбин. „Пратеник ли? Така си и мислех!“ - каза си той и тръгна обратно към имението.

Ратомир лежеше в леглото си, облегнат на няколко възглавници. До него, на малка масичка, бяха поставени чинии с остатъци от храна, чаша, недописан пергамент и засъхнало перо. Секретарят бе наметнал дебела роба, под която се виждаше стегната превръзка, стигаща до гърдите. Над нея проблясваше краят на кръста, който му бе спасил живота. Лицето на ранения бе бледо и изпито, под очите му личаха тъмни кръгове.

Сърбинът белеше спаружена ябълка, кой знае как оцеляла до това време на годината. Лицето му се озари от усмивка, виждайки писаря на вратата.

- Моят спасител! - провикна се Ратомир и размаха ръце за поздрав. - Влизай, влизай, Клименте, и бъди добре дошъл!

- Ти също, Ратомире! - усмихна му се писарят, пристъпи в стаята и внимателно затвори вратата след себе си. - Радвам се, че си по-добре. Как се чувстваш?

- Чувствам се чудесно! Малко съм отпаднал, раната на гърдите ме боли и гърлото ми е раздрано все едно цяла нощ съм пял пиянски песни, но мисълта, че днес можеше да съм при добрия дядо Боже, а не съм благодарение на теб, ме кара да се чувствам прекрасно. Искаш ли ябълка? Много е вкусна! - без да дочака отговор, Ратомир ловко отряза парче от плода и го подаде на Климент с върха на ножа си.

Климент пое ябълката с благодарност. Известно време двамата седяха един срещу друг, дъвчеха и не казваха нищо. Когато ябълката бе изядена, Ратомир въздъхна доволно, протегна се назад, остави ножа на масичката до кревата и се нагласи на възглавниците зад себе си.

- Какво се случи? - попита Климент. - Как се озова в склада?

Ратомир премигна няколко пъти сякаш за да събере мислите си.

- Подмамиха ме. Беше лесно. Тъкмо бях легнал, когато някой потропа на вратата. Отначало помислих, че си ти и те повиках по име, но никой не ми отговори. Зачудих се. Дали си видял нещо и имаш нужда от помощ? Дали не ме търси някой друг? Облякох се набързо и отворих вратата. В края на коридора видях сянка, която тръгна надолу по стълбите. Не можах да устоя на изкушението да разбера кой е и защо ме вика. Тръгнах след него.

Климент кимна с глава.

- И на мен ми се случи горе-долу същото.

- Стигнах до долния етаж, но там нямаше никой. Външната врата беше отворена. Излязох и се огледах. Отначало не видях нищо, но капаците на един от подземните складове бяха отворени и отдолу излизаше светлина. Отидох да проверя какво става.

- И попадна в капана? Точно като мен!

Ратомир махна с ръка.

- Ти поне си имал меч! Аз тръгнах без оръжие като последен глупак! Както и да е. Стигнах до склада, погледнах вътре. От дъното идваше светлина, но не видях никого. Подвикнах един-два пъти, но никой не ми отговори. Трябваше да извикам някого от войниците! Но така ми се искаше да разбера кой е вътре и какво прави - гласът на Ратомир изтъня. - Слязох по стълбата. Светлината внезапно изгасна. Уплаших се. Разбрах колко глупаво съм постъпил и тръгнах да се връщам обратно. Внезапно усетих удар в гърдите. Паднах назад и загубих съзнание. Добре че е бил кръстът - сърбинът бръкна под завивките и извади реликвата. - Ако не е бил той, раната щеше да е смъртоносна!

- Не знаех, че си християнин.

Ратомир вдигна рамене.

- Не съм единственият. Много сърби са се покръстили, макар засега да крием вярата си.

- Тя те е спасила! - каза Климент и се усмихна. - После който ще да казва, че Христос не се грижи за паството си.

- Така е! - Ратомир бе напълно сериозен. - Ако не беше кръстът, сега щях да съм мъртъв. Е, и ако ти не ме бе спасил от пожара по-късно. Ужасна смърт - да изгориш - секретарят потрепери под завивките. - Ти как се озова в склада?

- По същия начин - Климент набързо разказа за преживяванията си миналата нощ. - И аз не постъпих особено умно.

- Поне си бил подготвен - Ратомир изглеждаше съвсем блед, сякаш споменът за преживените ужаси бе изпил силите му окончателно.

- Добре че намерих дупката на пода. Ако не беше тя...

- Дупката в пода... - Ратомир сниши гласа си. - Трябва да знаеш, че имението невинаги е било на господаря. Преди тук са се навъртали разбойници и контрабандисти. Мястото е много удобно. Хем е скрито, хем е близо до основните пътища. Скривалищата са оттогава. Вероятно вътре са се крили и хора, когато се е налагало. Затова имат отдушници за въздух. Няколко пъти се канех да проверя къде излизат, но така и не ми остана време.

- Виждат ми се много добре поддържани за места, които вече не се използват - Климент се загледа настойчиво в събеседника си.

Ратомир въздъхна.

- Няма да крия. Господарят Добрин ги ползва понякога. Знаеш как е. Времената са трудни, наоколо е пълно с всякаква паплач. Имението е богато и неведнъж е привличало разбойниците. Да не говорим за непрекъснатите войни. Какво щеше да стане, ако бяхте спечелили войната, българино? Сега тук щеше да е ваша територия и колкото и да са добри отношенията между вашия хан и моя господар, се съмнявам, че това място щеше да остане неограбено. Така че не бързай да ни съдиш! Всеки има нужда от място, където да се скрие заедно с най-ценното си, ако се наложи.

Климент кимна разбиращо.

- Разбра ли за Балован?

Ратомир кимна мрачно.

- Ужасна работа! Не спирам да мисля какво толкова е видял лекарят, за да го убият.

- И аз се питам същото. Затова ще отида да огледам трупа на Венда. Може би там ще намеря причината, заради която е бил убит Балован.

Ратомир му пожела късмет, писарят обеща, че ще го държи в течение на всичко, което открие, сетне излезе. Искаше да свърши с неприятната си задача колкото се може по-бързо.

До караулното, подпрян на вратата, както му беше навик, Явица се грееше на слънцето и оживено разговаряше с един от подчинените си. Като видя Климент, той отпрати събеседника си и тръгна срещу българина.

- Радвам се да те видя в добро здраве, Клименте! -поздрави го той. - След вчерашните преживелици очаквах, че днес ще останеш в леглото.

- Нищо ми няма! Трябва да свърша и малко работа. Искам да видя труповете на Венда и Балован.

- Защо? Какво очакваш да откриеш - присви очи комендантът.

- Не знам! Но лекарят е бил убит заради нещо, което е видял, чул или пък сам се е досетил. Най-логично е да е свързано с трупа на Венда.

Явица се намръщи.

- Може и да си прав. Ела, ще те заведа.

Докато минаваха през двора, Климент посочи новодошлите войници.

- Кои са тези?

Лицето на сърбина се изопна.

- Деян ги е извикал! Пратил е гълъб или нещо такова още вчера. Домъкнаха се рано сутринта - Явица се изплю на земята. - За щастие само деветима са успели да дойдат. Останалите са затънали в преспите. Тяхна си работа. Мислят се за много важни, а не могат да различат тъпото от острото на меча!

- Защо са тук?

- Да пазят онзи надут пуяк! Смята, че не можем да защитим безценната му особа - военният ядно стисна зъби. - Стоят и се перчат също като господаря си! Само ми създават работа. От кухнята вече започна да изчезва храна, някой е разбил две бъчви с вино!

- Все пак не можеш да виниш Деян, нали? Доста му се насъбра напоследък. Сигурно така се чувства по-сигурен.

- Прав си, така е! - Явица се заигра с плитката си и Климент забеляза колко уморен изглежда сърбинът. Сигурно не беше спал цяла нощ. - Ще ми се тези преговори никога да не бяха започвали. И да заловим най-накрая този проклет убиец!

- Разбрах, че и ти си носил униформа навремето. Само че тази на Мутимир.

Явица спря.

- Кой ти каза това?

- Какво значение има? Защо не ми каза, че познаваш Венда?

Комендантът се почеса по корема.

- Това са стари истории. Кой ли вече си спомня за тях.

- И все пак? За какво се скарахте с жупана?

- Загубихме сражение. Действахме прибързано, нямахме много опит и врагът се възползва от това. След битката Венда обвини мен, а аз - него. Той се оказа по-ловък и нагласи нещата така, че аз да изглеждам виновен. Мутимир му повярва...

- Кой бе виновен всъщност?

- Би ми се искало да не съм аз - Явица остави слънцето да огрее лицето му. - Истината е, че и двамата не действахме както трябва. После той се оказа достатъчно умен да го извърти в своя полза. Изкара ме едва ли не предател.

- Сигурно сериозно си му се ядосал.

Явица вдигна рамене.

- Правех всичко за княз Мутимир. Давах най-доброто от себе си. Дори и да бях сгрешил, Венда също не бе невинен. Заради него изгубих службата си. Всичко, което обичах...

Сърбинът замълча.

- И сега му отмъсти?

- Не го бях виждал от пет години. Бе станал още по-високомерен. Дори не ме поздрави. Направи се, че не ме познава. Но отговорът на въпроса ти е „не”! Не съм го убивал! Всъщност той ми направи услуга! Господарят Добрин ми плаща много по-добре, задълженията ми са по-малко и по-приятни. Да убия Венда тук, би значело да изложа всички на опасност.

Климент кимна и двамата продължиха мълчаливо. Не знаеше дали да вярва на военния или не. Макар да твърдеше, че е забравил обидата и дори сега се чувства по-добре, Явица бе скрил истината. Дали все пак сърбинът не бе решил да си отмъсти за нанесените навремето обиди?

Прекосиха коридорите, без да срещнат никого, и се насочиха към подземието на къщата. Явица взе две незапалени факли и спря пред висока дървена врата, подсилена с железни скоби, които бяха започнали да ръждясват. Извади огниво от кесията си и запали факлите. После отключи катинарите с един от ключовете на пояса си.

- Пази си главата! В някои участъци таванът е нисък - предупреди той писаря и бавно тръгна по стълбите.

Климент стоеше нерешително в горния им край.

- Какво има, българино? Защо се бавиш? - проехтя някъде отдалеч гласът на Явица.

Спрял на прага на вратата, писарят изпита страх. Пак му се налагаше да слиза в подземие. Последния път начинанието не завърши много добре. Дали сега беше в безопасност?

Климент разхлаби меча в ножницата. Извади дългата кама и, стиснал дръжката й, я скри в ръкава си. След това бавно запристъпя напред.

Явица се бе върнал да го пресрещне и го гледаше неразбиращо.

- Какво става? Защо се забави? Няма да те чакам цял ден! - сопна му се сърбинът и го огледа внимателно. От погледа му не убягна извадения наполовина меч и скритата в ръкава кама. - Какво значи това, българино? - комендантът отскочи назад и също сложи ръка върху меча си. - Нима искаш да ме убиеш?

- Аз? - Климент бе очаквал всичко друго, но не и това. - По-скоро се грижа за безопасността си! Стига ми вече едно нападение.

Лицето на Явица се смекчи, той отпусна ръка и се засмя тихо.

- Страхуваш се да не те нападна? Не бъди глупав! Ако исках да те убия, досега щях да съм го направил!

Климент кимна и закачи факлата си на скобата в стената до него.

- И въпреки това ти нямам доверие - каза той. - Не се обиждай, но има някои неща, които не ми харесват.

- Така ли? - Явица се опита неуспешно да се усмихне отново. - И кои са те?

- Скри, че не си обичал Венда. Държиш се непоследователно! Ту искаш да нападнеш Докс, защото е обидил жупана, ту го обвиняваш в убийство, след което идваш и почваш да ми помагаш. Кое е твоето истинско лице, Явица? Какво всъщност криеш?

- Нищо! - сърбинът пристъпи напред и извади наполовина меча си от ножницата. - Сбърках и осъзнах грешката си! Понякога се поддавам на чувствата си, без да мисля. Сбърках и се извиних! Би трябвало да ме похвалиш, вместо да ме порицаваш! Прав си! Не трябваше да премълчавам за станалото едно време. Но всичко друго е истина!

- Може би по-миналата нощ си се предал на чувствата си. Видял си Венда след толкова години и старата омраза се е надигнала отново! Отишъл си в стаята му и си го убил. Било е лесно, нали?

Сърбинът не отговори.

- Така ли беше? - попита го Климент. - Може би тогава ще ми кажеш и защо ме излъга, че в имението няма никой? Знам за пратеника! Само ти си могъл да го вкараш незабелязано. След което си го пуснал рано тази сутрин да си отиде. Чудя се за какво ли още си ме излъгал?

Сърбинът облиза устни, изтегли меча от ножницата и с дрънчене го прокара по каменната стена. Очите му се присвиха, раменете му се напрегнаха.

Климент прехвърли камата в лявата си ръка, на свой ред извади меча си и леко отстъпи назад.

- Не бъди токова сигурен, че оръжието ще ти помогне - каза той.

- И защо не? Нима писар като теб може да се справи с войник като мен?

- Не се знае. Но можем и да опитаме.

Писарят зае бойна стойка, както го бяха учили, и се взря в очите на противника си. Явица тръгна напред, но не посегна с меча. Постоя известно време загледан в българина и бавно прибра оръжието си в ножницата.

- Няма да се бия с теб! - каза той и очите му проблясваха като лед на светлината на факлите. - Няма никакъв смисъл. Достатъчно неприятности си имаме, за да се забърквам в нови. Само ще ти кажа, че грешиш каквото и да мислиш за мен.

- Ти си могъл да убиеш Венда! Показа, че си на негова страна по време на скандала вечерта. Може би това си целял - да му внушиш, че всичко е забравено. Той лесно би те пуснал в стаята си. След това не е представлявало проблем да го намушкаш в сърцето и да му прережеш гърлото. Но подозирам, че не си постъпил по този начин. Водил си и помощник! Това така нареченият пратеник ли беше? Константин, за когото си чул да се карат преди това Венда и Мугел. Потропал си, Венда ти е отворил и ти си пуснал убиеца вътре. След което си му помогнал да избяга под прикритието на нощта. Двамата с Добрин сте организирали всичко!

Явица дишаше тежко, все още застанал под едната от факлите.

- Извел си убиеца, но после нещата не са тръгнали добре. Чул си Балован да казва, че е видял нещо нередно. Тогава ти седеше с нас на масата. Може би точно заради теб лекарят не е искал да ни каже какво подозира - писарят стисна още по-силно оръжието си. - Лесно си го отровил, след което си решил да не рискуваш и си примамил двама ни с Ратомир в склада. Разлял си и масло, което да се запали.

- И защо ми е да правя всичко това? - гласът на Явица прокънтя в тесния коридор.

Климент замълча.

- Много е лесно да сипеш обвинения наляво и надясно! Но бъркаш! Бъркаш много!

- Ти ли уби Венда? Заради обвиненията, които ти е отправил навремето? Заради провалената ти служба? Заради възможностите, които си пропуснал? Колкото и да твърдиш, че си доволен от службата си при Добрин, тук не можеш да се докажеш като истински военачалник. Това те измъчва, нали? Какви би било, ако... Пак те питам: Ти ли уби Венда? - настоя Климент.

Явица поклати глава.

- Искаше да видиш труповете на убитите - моля! -той посочи с ръка надолу по стълбите. - Ще ги намериш в малка стая в дъното на коридора. Повече не мога да ти помогна!

Комендантът тръгна нагоре по стълбите и избута Климент от пътя си, без да се притеснява от оръжията му. Отвори вратата, но спря в последния момент и заговори през рамо:

- Що се отнася до човека, когото съм пуснал да влезе, по-добре попитай за него кавхана Дукум! Това е негова тайна, не моя или на господаря ми! - Явица излезе и ядно тръшна вратата след себе си.

„Дукум ли? - в главата на Климент просветна лъч надежда. - Това би обяснило много неща!“

Щеше да говори с великия боил. Но първо щеше да огледа мъртъвците. Не му се идваше още веднъж тук.

Писарят прибра камата и меча, пресегна се, взе факлата си от стената и заслиза надолу.

Стълбите скоро свършиха.

Пред него се простря коридор, краят на който се губеше в мрака. Прашинки играеха в лъчите светлина, влизаща през малко решетъчно прозорче. Постепенно коридорът се разшири и изведе Климент в просторно влажно помещение. Покрай краката му пробягаха няколко плъха. Някъде се чуваше как капе вода.

След като очите му привикнаха с тъмнината, писарят различи очертанията на големи бурета, наредени до стените. От гредите на тавана висяха парчета осолено месо, кошници с продукти, дори няколко опушени прасета, които зловещо се полюшваха в мрака. По подпорните стълбове бяха накачени наръчи билки, имаше подпрени вили, гребла и други инструменти. От няколко делви, най-вероятно със сланина и кисело зеле, се носеше неприятна миризма и писарят на няколко пъти трябваше да запушва носа си с ръка, докато минаваше покрай тях.

Накрая намери врата към криптата.

Помещението бе тъмно и пълно с боклуци, в единия му край бяха поставени две набързо сковани маси, на които, покрити с платна, лежаха телата на Венда и Балован.

Климент преглътна, влезе в криптата и затвори вратата след себе си. Тук не проникваше и лъч дневна светлина. Бе студено и влажно.

Писарят внимателно запали двете факли на стената и се огледа отново. Явно в миналото помещението бе служило за нещо като канцелария, където са записвали оставените за съхранение стоки. В дъното се виждаха останки от ракла, до масата имаше паянтов стол. По ъглите се бяха събрали купчини боклуци и мръсотия, паяжини висяха от тавана, камъните по стената бяха зелени от мъх.

„Какво ужасно място! Трябва да свършвам по-бързо!“ - потрепери писарят, пое дълбоко дъх и отметна назад едното от платната.

Разкривеното от отровата лице на Балован, с отворени очи, се взря право в него. Трептенето на огъня го караше да се извива все едно мъртвият се опитва да каже нещо.

Климент изтърва факлата си, която изгасна със съскане, и се облегна на стената зад себе си. Сърцето му биеше до пръсване. Сам в тъмното подземие с двата трупа! Почувства как се сковава от страх. Трескаво огледа ъглите, очаквайки всеки момент оттам да се надигне нещо ужасяващо. Черното чудовище с червени очи, което бе видял Зоран, му се стори напълно истинско. Ушите му забръмчаха. Ледена пот се стече като ручейче по гърба му. Ръцете му се разтрепериха неудържимо. Климент почувства, че не може да си поеме дъх.

Опита се да извади меча си, но пръстите му така се бяха вдървили от напрежение, че изпусна оръжието на земята. Ясният звън на метал, ударил се в камък, го извади от вцепенението.

Климент тръсна глава.

Всичко изглеждаше съвсем нормално.

Бе съвсем тихо, телата на масата лежаха напълно неподвижно.

Без да се бави нито миг, Климент се приближи до трупа на лекаря и се опита да го гледа без страх. Явно бе, че Балован е отровен. Езикът му бе почернял, лицето му бе подпухнало. Климент внимателно го завъртя и огледа от всички страни, но не откри друга рана.

Въздъхна, покри тялото на лекаря, каза кратка молитва за прогонване на злите сили и се обърна към масата, където бе положен Венда.

Някой бе измил жупана, бе почистил раните и затворил очите му. Косите на убития бяха пригладени, ръцете - нагласени върху гърдите, бе облечен с чисти дрехи.

Сърбинът изглеждаше така, сякаш е заспал и само вкамененият му гръден кош издаваше, че никога повече няма да отвори очи.

Климент разкопча предпазливо дрехите на гърдите. Опитваше се да не пипа ледената плът, от чийто вид го побиваха тръпки.

Грозна рана ясно сочеше мястото, където Венда бе прободен в сърцето. Черен, приличащ на зловеща усмивка разрез под брадата довършваше картината.

Без да се бави, Климент свали горящата факла от стената и бавно се приближи до трупа. Огледа го още веднъж внимателно от всички страни, но не видя нищо повече. Пое дълбоко въздух и се опита да повдигне тялото настрани. Трупът се оказа изненадващо тежък и писарят трябваше да напрегне всичките си сили, за да успее. Запъхтян и ругаещ, той внимателно огледа и гърба на мъртвеца. Там също нямаше нищо, което да го насочи към заключенията, направени от лекаря.

- Какво ли е видял Балован, по дяволите! - изруга на глас писарят и се загледа в мъртвия жупан. Внезапно се наведе напред.

Приближи факлата съвсем близо и внимателно разгледа трупа, сякаш го вижда за първи път. Усети как кръвта се качва в главата му, а по устните му плъзва усмивка.

Беше разбрал какво е видял лекарят!

16

- Говорих с Добрин. Той призна, че в имението е имало външен човек. След това притиснах Явица. По-скоро се скарахме, дори извадихме мечовете си. Той е въвел и извел непознатия по поръчение на господаря си. Но каза, че тайната е ваша, кавхане! - гласът на Климент се извиси неочаквано високо.

- Забравяш къде се намираш, писарю! И с кого говориш! — Дукум сърдито тръсна глава. - Това няма нищо общо с убийствата! Нищо!

- Оставете ме аз да преценя! Как очаквате да отбележа напредък, след като криете истината от мен? Лутам се като слепец в мрака, а вие не ми помагате. Дори напротив, пречите ми. В тази къща се случват много неща едновременно и повечето от тях не са добри! Кой е човекът, който е влизал и излизал? И защо! Трябва да знам, ако искате да разреша загадката!

- Пак ти казвам, станалото няма нищо общо с убийствата! - настоя боилът. - Човекът, когото Явица е извел миналата нощ от имението, имаше среща с мен. Той не е замесен по никакъв начин в ставащото! Имаш думата ми!

Климент ясно извъртя очи към тавана.

- Поне ми кажете дали се казваше Константин!? Как му беше името? Константин ли се казва?

- Константин ли? - Дукум премигна. - Нямам представа. Показа ми знаците на господаря си, това беше достатъчно. Не съм го питал как му е името. Предаде ми съобщение, получи друго и си тръгна. Това са държавни дела, нямащи нищо общо със ставащото тук -кавханът започваше да се ядосва. - Казах ти дори повече, отколкото трябва! А сега ела да се сбогуваме с жупаните! Те си тръгват! Мисията ни се провали!

Дукум тежко стана, заметна се в синьо вълнено наметало със златни пискюли и излезе от стаята.

Завариха сърбите в голямата зала с кисели физиономии. Двама войници с шлемове, плетени ризници и копия в ръка стояха зад гърба на Деян.

- Чу се, че в Ниш има чума. Ще останем още малко, докато се разбере какво всъщност е положението - обяви жупанът и изгледа останалите.

Всички възбудено заговориха възможно ли е градът да е поразен от ужасната болест и каква е опасността за самите тях. Скоро се разказваха ужасяващи истории за жертвите на болестта и за чудодейно спасение на неизлечимо болни.

- Дано не ни сполети тази беда - тихо каза Ратомир, който, макар и блед, бе решил, че е по-добре да не стои в леглото си.

За да компенсира лошото настроение на гостите си, Добрин покани всички на обяд. Яребици с ябълки и мед, красиво подредени в сребърни подноси, бяха последвани от няколко вида печено. Сосове, гарнитури и пикантни подправки в малки глинени бурканчета даваха възможност на всеки да се възползва от тях. Чашите бяха напълнени с червено тесалийско вино, най-доброто, което може да се намери, както ги увери домакинът. В дъното на залата бе запалена огромната камина, която скоро приятно затопли помещението. Върху малък подиум се настаниха четирима музиканти, които забавляваха гостите.

- Може би забавянето ще ни даде някакъв шанс -опипа почвата Добрин. - Може би не е зле все пак да започнем с преговорите. Имаме задача за изпълнение и господарите ни ще бъдат много разочаровани от нас, ако не се справим с нея. Защо да си пилеем времето напразно!

- Господарите ни вече са разочаровани - подигра го Мугел. - Много разочаровани! Особено от сигурността, която ни предоставихте!

- Все пак може да опитаме - намеси се и Дукум.

- Преговорите няма как да бъдат проведени! - натъртено оповести Деян.

Мугел кимна в знак на съгласие.

- И защо да не могат? - целият червен, Докс полагаше усилие гласът му да звучи естествено.

- Нима не е очевидно? Единият от преговарящите е мъртъв! Няма как да направим каквото и да било без него! Още повече че той бе пратеникът на княз Мутимир - Деян изрече името сякаш имаше оцет в устата, -който е главният организатор на преговорите.

- Още вчера ви предложих да пратим някого при него, който да му обясни какво се е случило и да помоли да прати нов човек - намеси се Дукум.

Климент погледна към Добрин, който му смигна съучастнически.

- И да изложим нас и господарите ни на нов риск? -Мугел се завъртя още по-нервно на мястото си. - Имахме ясни инструкции! Те бяха нарушени. Сега нямаме какво да правим.

- Освен ако не заловим убиеца!

- Ха! - Деян за първи път се усмихна. - И кой ще го залови? Писарят ви, който така смело ви отървал от печенегите? Не искам да обиждам никого, но досега той не е направил нищо друго, освен да задава безсмислени въпроси, да обижда хората и да стане причина още един човек да бъде ранен, а друг убит!

- Какво? - Климент не можеше да повярва на ушите си. - Аз...

- Мълчи, Клименте! - заповяда му Докс. - Ясно е, че този човек не вижда по-далеч от собствения си нос!

- Климент прави каквото трябва! Ако не беше той, Ратомир щеше да е мъртъв. В най-скоро време той ще разкрие загадката!

- Така ли? - Мугел изглеждаше истински заинтригуван. - Знаеш ли нещо, писарю?

- Но аз... - започна Климент.

-Той ще говори, когато е сигурен! Не по-рано! Няма защо да става причина за нови разправии — прекъсна го Дукум.

Деян се изсмя.

- Това ли било? Надяваш се писарят ти да разреши убийствата. Недей да говориш вместо него, кавхане! Та погледни го: той съвсем не знае кой е убиецът, колкото и да ти се иска да е обратното.

- Не е точно така... - обади се Климент.

- Не е ли? А как е тогава? Кажи каквото знаеш!? Веднага! Заповядвам ти! - Мугел се бе изправил на мястото си. Явно напрежението от последните два дни започваше да си казва думата. - Съгласен съм да обмисля възможността за подновяване на преговорите, но писарят трябва да ни каже какво подозира!

- Не ставай глупав! - хвана го за ръката Деян и го дръпна обратно на мястото му. - Той не знае и няма да узнае нищо! Не виждаш ли, че по този начин се опитват да печелят време?!

Никой не отговори на сърбина. Добрин плесна с ръце и музикантите засвириха. Отнякъде се появи неособено сръчна танцьорка, която заподскача между масите.

Мугел продължаваше да говори трескаво с Деян, но жупанът само се усмихваше. Това не успокояваше пълния му колега, чието лице бе пребледняло, а по слепоочията му избиха капки пот.

- Ще успееш ли да хванеш убиеца, писарю? - Стрез се бе преместил до Климент, без той да го усети.

- Надявам се - отговори той.

- Дано да е така! За доброто на всички ни!

Климент сви рамене, поклати глава и продължи да се храни. Стрез постоя още малко до него, но след като разбра, че няма да научи нищо повече, се върна на мястото си.

Останалите също се хранеха в мълчание. Добрин бе изоставил опитите си да създаде ведро настроение и седеше с мрачен поглед на стола си. Докс се бе нахвърлил лакомо върху донесеното печено, Мугел се бе отказал да спори с Деян и пресушаваше чаша след чаша.

„Ако продължават така, ще имаме още два трупа -помисли си Климент. - Единият умрял от преливане, другият - от преяждане. Кого ли ще обвини тогава добрият жупан Деян? Дали Добрин или някого от готвачите?“

Климент реши да се поразходи из двора. След пушека, с който се бе надишал през нощта, малко чист въздух щеше да му се отрази добре. Седна на пейка близо до входа на къщата. Вдигна от земята парче дърво и замислено започна да го дялка. Дали бе постъпил правилно? Дали убиецът щеше да се подмами в капана, който му бе поставил?

Чуха се тежки стъпки и от къщата със залитане излезе Мугел. Огледа се, видя седналия до вратата писар и тръгна към него.

- И това ако не е късмет! - каза той и се настани на пейката до Климент. - Мисля, че е крайно време да обсъдим сериозно това убийство. Трябва да ми кажеш какво подозираш! Разбираш ли? Трябва!

Климент учудено повдигна вежди.

- Нямам какво повече да кажа. Поне засега.

- Аз също имам подозрения! - намигна му жупанът. - Мога да ти бъда полезен.

Писарят не отговори.

- Добре, добре - сърбинът отново нервно се заозърта. - Не ти е известно, но Добрин и Венда се мразеха! -жупанът млъкна за момент, докато покрай тях преминат Докс и Срез. - Преди време Добрин го обвини, че е шпионин на византийците. Стана голям скандал, но нищо не можа да се докаже. Сега, доколкото разбрах, в имението е влизал външен човек - Климент примигна учудено, а Мугел се усмихна доволно и продължи: - Не знаеше за него, нали? Деян ми каза. Войниците му са го видели да се измъква от имението рано сутринта. Кой е бил той? И защо не ни бе казано за него? Може да е бил някой от византийските пратеници на Венда! Може те да са го убили! Византийците!

- Византийците? Първоначално ми се стори, че обвинявате Добрин?

- Не знам какво да мисля - жупанът нервно изтри потното си чело. - Знам само, че искам да се махна колкото се може по-бързо от това място. Не съм страхливец, но тук се чувствам като хванат в капан. Не искам да умра!

- Скоро ще си тръгнете и всичко ще е наред - каза писарят и стана.

- Скоро - мрачно повтори Мугел. - Ако доживеем дотогава.

Климент се прибра обратно в къщата, разтърка замръзналите си пръсти и свали наметалото си. Чудеше се какво да предприеме. Вярваше, че е съвсем близо до разрешаването на загадката, но му се искаше да е напълно сигурен.

Върна се в залата, където завари Деян, придърпал една от масите пред камината, да играе на зарове с телохранителите си.

Климент тихо приближи към тях.

- Ако искаш да играеш, вземи си стол - жупанът му говореше, без да го поглежда. - Мизата е една медна монета. Дори ти би трябвало да имаш толкова.

Войниците се захилиха.

Климент се възползва от поканата и се настани до жупана. Не се включи в залагането, а мълчаливо наблюдаваше играещите известно време.

- Знаехте ли, че навремето имението е било средище на контрабандисти и разбойници? - попита накрая той.

- Че то още си е! - подхвърли с насмешка Деян. - Нашият почтен домакин не е толкова почтен, колкото иска да изглежда! Но не, не знаех. Иначе кракът ми нямаше да стъпи тук! Значи прехваленият Добрин се оказа разбойник?

- Кой всъщност е той? Представиха ми го като преуспяващ търговец, правил различни услуги на сръбските князе, на българския хан и други могъщи хора. Сега излиза, че едва ли не е разбойник.

- И защо искаш аз да ти кажа? - стрелна го с поглед жупанът, докато отброяваше няколко монети на масата.

Писарят сви рамене.

- Предполагам, защото не сте предубеден и защото няма кого друг да попитам - отговори той.

- Бъркаш! Предубеден съм! - Деян махна с ръка на войниците да ги оставят сами. - Никога не съм харесвал Добрин! Прави си каквито изводи искаш от това! Много обича хората да му дължат услуги или пари. Занимава се основно с даване на заеми срещу големи лихви. Не гледай тукашната му къща. В града има друга, много по-голяма. Цяла крепост. В Достиника. В Ниш - също. Там държи парите си. Ако ти трябва помощ - Добрин е насреща. След което ще ти смъкне девет кожи от гърба или ще ти поиска услуга, на която не можеш да откажеш - Деян гнусливо сбърчи нос, все едно бе видял жаба.

- Какви услуги?

- Всякакви! Да научава по-рано какво смята да прави князът или някой друг големец, за да може да извлече необходимата полза. Да знае, че може тук-там безнаказано да престъпи закона. Да е наясно кой в какво положение е, за да не прави неизгодни сделки с хора, които не могат да се разплатят. Такива работи. Защо мислиш преговорите се провеждат точно в неговата къща? Така и сръбските князе, и българският хан ще му бъдат задължени. Е, нещата този път не потръгнаха много добре за скъпия ни домакин! - злорадо се изсмя жупанът.

- Познаваха ли се с Венда?

- Всички в Сърбия познават Добрин! Или поне всички, от които зависи нещо. Той е отпускал заем на всеки от нас или му е правил друга услуга. Затова не го обичам, да! Колкото до Венда, не се сещам нищо конкретно - уклончиво отговори сърбинът.

- Казаха ми, че го е обявил за византийски шпионин!

Жупанът щракна с пръсти.

- Ето това е показателно! Венда отказа да му плаща безумната лихва, която му беше наложил. И какво направи нашият търговец - обяви го за шпионин. Не беше много почтено наистина. Ако не беше Венда, а някой с по-малко връзки, щеше сериозно да пострада. Накрая така и не се доказа нищо, а мъртвият ни приятел си върна парите. Заедно с лихвите. Така действа Добрин. Добър е, дума да няма!

Двамата помълчаха.

- Кой е Константин? - направо попита писарят.

Жупанът го изгледа учудено.

- Нямам представа за какво говориш! Ще играем ли, или само ще ме разпитваш?

Климент поклати глава.

Жупанът стана, протегна се и прибра заровете в кесията си.

- Тогава ще потърся Мугел. Той поне винаги е готов да заложи някоя жълтица! Сигурно се е проснал да спи в стаята си след всичкото вино, което погълна.

Деян тръгна, следван от стражата си по коридора.

Но Мугел го нямаше в стаята му.

Нямаше го и никъде в къщата.

17

Дебелият жупан бе изчезнал без следа. Колкото и да го търсеха, от Мугел не бе останал и помен.

- Спокойно! Спокойно! - нареждаше Добрин, чието лице пребледняваше все повече. - На всички ни се насъбра много. Всеки момент Мугел ще се появи отнякъде. Пратих слугите да го търсят из цялата къща.

Деян се остави да го отведат обратно на стола му пред камината и прие предложената му чаша вино.

Останалите се присъединиха към него. По нареждане на Добрин огънят отново бе разпален, поднесена бе и лека закуска - сушени плодове, хляб, сирене, маслини и разредена бира.

Никой не се докосна до храната и пиенето. Българи и сърби стояха, вперили поглед във вратата, откъдето трябваше да се появи Мугел.

„Къде ли се е запилял?“ - помисли си Климент. Дали жупанът просто не бе избягал? Сърбинът беше казал, че иска да се махне на всяка цена и може би го беше направил въпреки опасностите от пътуването.

Запъхтян войник влезе в стаята и зашепна нещо в ухото на Добрин. Сърбинът го изслуша съсредоточено и му махна с ръка.

- Претърсването на къщата не е дало резултат. Мугел го няма никъде - Добрин размаха ръце, за да заглуши надигащата се гълчава. - Ще пратя войниците си да претърсят цялото имение. Ако трябва - и цялата местност, но ще открием Мугел!

- Дано е още жив - чу Климент нечий глас, който му заприлича на този на Стрез.

- Нека не си правим предварителни заключения. Може просто да е излязъл да се поразходи. После сами ще се смеем на притесненията си.

Думите му бяха посрещнати с гробно мълчание.

Стрез и Явица станаха, за да помагат в претърсването.

- Кога ли ще дойде пролетта? - неочаквано с примирен глас попита Деян. - Омръзна ми този сняг и студ! Омръзна ми непрекъснато да треперя и да нося дебели дрехи. Искам слънцето да грее, тревата да е зелена и свободно да препускам през полето. А не да стоя тук, сврян като мишка в капан.

- Мислите ли, че Мугел е убит? - попита Докс. - Направо не мога да си го представя!

- И аз доскоро не можех да си представя много неща -отговори Деян. - Но все пак се надявам Мугел да е жив. Не виждам защо ще го убиват?

- И кой би могъл да направи това? Не мога да повярвам какво ми дойде до главата - Добрин също се бе поддал на мрачното настроение, обхванало всички. Като по команда погледите се обърнаха към Климент.

Той присви устни и огледа насъбралите се.

- Предполагам, си давате сметка, че убиецът е някой, който присъства в тази стая. Плюс Явица и Стрез.

Останалите замълчаха.

- Може пък и да е външен човек - опита се да предположи Добрин. - Може зад всичко това да се крие нещо съвсем прозаично като обир или лично отмъщение.

- Невъзможно е - гласът на Климент бе категоричен. - Никой външен човек няма да убива Балован или да се опитва да ликвидира мен и Ратомир.

Секретарят кимна с глава.

- Знаете ли, че в имението е влизал външен човек? -Деян изчака да види реакцията от думите си. - Срещал се е с Дукум! А добрият ни домакин дори не си е направил труда да ни извести за това - жупанът се бе взрял в Добрин. - Не мога да разбера ти на чия страна си? На наша или на българите! Или играеш някакви свои игрички?

- Казах ти всичко, което знам! - отговори му ядосано домакинът. - И то беше дори повече от това, което трябваше да знаеш, жупане!

- Ами ти, българино? - Деян се обърна към Дукум. -Кой е бил тайнственият ти посетител? Наемен убиец от Плиска, дошъл да отмъсти за позорната ви загуба на бойното поле? Защо криеш? Щом няма нищо общо с убийствата, кажи ни за какво става въпрос и да приключваме!

- Дал съм обет да мълча! - Дукум постави ръка на сърцето си. - Дал съм го лично на хана. Дори брат му -той посочи Докс, който закима с глава - не знаеше какво става.

-Дал си обет, така ли? Струва ми се, че при създалата се ситуация той може да бъде нарушен.

- Няма нужда - всички погледи се обърнаха към писаря. - Мисля, че знам кой е бил тайнственият пратеник.

- Няма как да знаеш това! - Дукум се изправи.

- Няма, но не е много трудно да се досетя. Срещата е трябвало да стане извън Плиска, за да не събуди неудобни въпроси. Това е разковничето. Какво би могло да предизвика такива вълнения в столицата, та да се налага кавханът да приема пратеника в чужбина? - писарят огледа заобикалящите го. - Ако е подписване на договор, това не би било проблем. Договори, добри или лоши, са се подписвали в миналото, ще се подписват и в бъдеще. Това понякога може да е тайна работа, но не чак толкова опасна, ако се разчуе. Тогава? Сделка? Кражба? Заговор? Едва ли! Всички тези неща, дори и да се правят без знанието на хана, дори и да са насочени срещу него, спокойно могат да станат в столицата.

- Ти обвиняваш ли ме? - остро попита Дукум. - Казваш, че не говоря истината и заговорнича срещу Борис?

- Просто изброявам всички възможности - отговори писарят. - Без да искам да те обиждам, кавхане, но имаме само твоята дума за пратеника и положената клетва. Дори Добрин не знае за какво всъщност става дума. Така че лесно би могъл да организираш което искаш от изброените неща.

- Вярно ли е това, Дукум? - Докс стисна юмруци и тръгна към великия боил. - Заговорничил ли си срещу брат ми?

- Разбира се, че не съм! Писарят не знае какви ги говори!

Докс спря и погледна към Климент.

- Така е! - каза той. - Пак повтарям, не исках да обидя никого. Просто казвам какво мисля.

Погледите на всички отново се приковаха в него.

- И така, не става дума за преговори, заговор или убийство. Това лесно може да се организира и в Плиска. Ставало е преди, ще става и в бъдеще. Но Борис иска да се покръсти - Дукум ахна, а Климент разбра, че е на прав път. - Иска да приеме Исус и от този път очевидно няма връщане назад. Но за да го направи, трябва да реши един много важен въпрос! Дали да приеме вярата от Рим или от Константинопол. Трябва да проведе преговори. И с едните, и с другите. Тайни преговори, поне засега, защото великите боилски родове са против покръстването. Затова е предпочел кавханът му да се срещне с пратеника някъде по-далеч. Някъде, където никой няма да разбере за срещата. И да заплаши властта му, която, няма какво да крием, напоследък не е много стабилна. - Деян се опита да възрази, но Климент вдига ръка: - Минал съм вече по този път, жупане. Знам за какво става дума! Борбата между Исус и Тангра тепърва ще вземе много жертви.

Деян замълча.

- Единственото, което не знам със сигурност, е откъде е бил този пратеник? От Рим или от Константинопол?

В настъпилата тишина всички загледаха към Дукум.

- От Рим! Беше от Рим! - тихо каза той, без да говори конкретно на никого. - Пращаше го папа Николай I. Но това не трябва да се разчува! В никакъв случай! - Дукум огледа околните, осъзнавайки, че иска невъзможното. - А с теб, Клименте, ще си поговорим, като се върнем в Плиска!

Писарят сви рамене.

- Мисля, че така е най-добре! - каза той. - Поне изяснихме кой е тайнственият непознат.

- Но какво общо има това с убийствата? - попита Добрин. До него Деян се подсмихваше.

- Както сам каза - нищо! Пратеникът е дошъл, предал е каквото има на кавхана, получил е отговора на хан Борис и си е тръгнал обратно. Няма защо да го подозираме за връзка с убийствата.

Дукум кимна с глава.

- И все пак... - започна Деян.

Думите му бяха прекъснати.

С широки крачки в стаята влезе Стрез.

- Трябва да дойдете! Веднага! - високо каза той. - Намерихме Мугел.

- Жив ли е? - попита Добрин и скочи заедно с останалите на крака.

- Мъртъв е! Убит!

- Не може да бъде! Не може! - извика Деян и с пребледняло лице се втурна към вратата. Останалите го последваха.

Стрез започна да разказва:

- Явица се справи много бързо. Извика войниците, които не бяха на пост. Разпита ги, никой от тях не бе виждал Мугел. Разпита постовите, но и те не бяха забелязали жупана. Ако беше излизал от имението, все някой щеше да го види. В конюшнята нямаше липсващи коне. Разделихме се на две групи. Едната предвождах аз, другата - Явица. Тръгнахме във верига един срещу друг от двата края на двора. Имението е голямо и лесно може да се пропусне нещо. Забавихме се, защото трябваше да претърсваме и постройките и да се изчакваме един друг. Накрая го намерихме. Откри го един от войниците в моя отряд.

- Сигурен ли си, че Мугел е мъртъв? - задавено попита Деян. Зад него охраняващите го войници ругаеха и се препъваха в снега.

- Със сигурност! Главата му я нямаше!

Убиецът бе подбрал добре мястото на престъплението. Зад конюшните, между дърветата, дворът се спускаше леко надолу. Така този, който се намира там, става незабележим. Като Мугел.

Застанал над него, с изваден меч в ръка, Явица внимателно се оглеждаше, сякаш очакваше ново нападение. В краката му, проснато по гръб, бе обезглавеното тяло на жупана. До него бе поставена отрязаната му глава. Чистият сняг бе опръскан с капки кръв, проблясващи на лъчите на залязващото слънце.

Явица посочи с меча си:

- Главата бе там, малко по-надолу. Лесно може да се проследи по кървавата диря, която е оставила в снега.

- Но как е станало това? - очите на Деян се въртяха като обезумели, лицето му бе изгубило цвета си, краката му трепереха. - Как е възможно...

- Не е било много трудно - обясни Явица. - Докато ви чаках, огледах следите наоколо. Забелязват се ясно в падналия сняг. Мугел е имал среща. Чакал е някого да дойде и няколко пъти се е разходил напред-назад по пътеката. Срещнал се е с убиеца си малко по-нагоре -сърбинът отново посочи с меча. - Двамата са се върнали обратно, най-вероятно са говорели. Тук пътеката се стеснява. Трябвало да минат един по един. Мугел е тръгнал пръв. За другия не е представлявало проблем да извади меча си зад гърба му и да му отреже главата.

- Предложих му моите войници да охраняват и него, но ми отказа - едва чуто промърмори Деян. - Трябваше да го накарам насила.

- Но кой е човекът, който е имал среща с Мугел? Кой е убиецът? - попита Стрез.

- Някой, на когото жупанът е имал пълно доверие! Някой от нас! - отговори Ратомир и бавно изгледа смълчаните лица около себе си.

- Искам да се махна оттук! Веднага - Деян се запрепъва обратно към къщата. Падна в една преспа и се наложи телохранителите му да му помогнат, но ги отблъсна от себе си.

Войниците от имението донесоха широко платнище, поставиха трупа на жупана върху него и го отнесоха.

„Знам къде ще го оставят!“ - помисли си Климент и потръпна при спомена за тъмната крипта, превърната в морга.

Зад гърба му избухна спор.

Деян продължаваше да настоява незабавно да си тръгне и прати да извикат останалите войници от ескорта му, които скоро го заобиколиха с мрачни физиономии и насочени копия.

Добрин по всякакъв начин се опитваше да го убеди да остане поне до сутринта, но жупанът не искаше и да чуе. Нито доводите, че вече е тъмно и вали сняг, нито това, че пътищата са затрупани, успяха да го отклонят от намеренията му.

В разправията се включи и Дукум, който също настояваше Деян да остане, за да се опита все пак да започнат преговорите. Жупанът само се изсмя на това предложение.

- Ако почакаме още малко, българино, скоро няма да има съвсем с кого да преговаряш! - извика той и поиска още войници от Добрин, които да го съпровождат в падналия мрак.

Домакинът отказа, изтъквайки, че така или иначе няма как да минат през снега, а войниците ще му трябват за охрана на гостите. Въпреки това Деян настояваше да му дадат допълнителен ескорт, позовавайки се на положението си в сръбския двор. Добрин отказваше, твърдейки, че сигурността на гостите е най-важна. Дукум се опитваше да договори нови преговори на ново място с нови хора.

Климент стоеше все така загледан в опръскания с кръв сняг.

Когато и последният слънчев лъч угасна зад хоризонта, той се обърна, приближи се към групата на каращите се и каза:

- Знам кой е убиецът!

Отначало никой не му обърна внимание.

Глъчката продължи и се наложи Климент да повтори думите си.

- Тихо! Тихо! - развика се Ратомир и замаха с ръце, което накара останалите да млъкнат. - Българинът току-що каза, че знае кой е убиецът!

- Вярно ли е това, Клименте? - попита Дукум и избърса падналите на челото си снежинки.

- Да! - писарят вдигна високо глава, свали качулката си и огледа замръзналата в мълчание група пред себе си. - Знам кой е убиецът! И което е по-важно, знам защо го е направил!

Думите му предизвикаха какофония. Надвиквайки се един през друг, забравили ранга и положението си, насъбралите се искаха да знаят кой е престъпникът.

- Не тук! Слънцето залезе, студено е! Нека се върнем в залата. Там ще ви кажа кой е виновен за тези ужасни престъпления!

Писарят вдигна качулката си и с твърда крачка се отправи към къщата.

Мърморейки недоволно, останалите го последваха.

Скоро всички се събраха в голямата зала. Огънят бе разпален, по стените бяха закачени горящи факли. Въпреки това сенките продължиха да се прокрадват по ъглите, а засилващият се вой на вятъра вледеняваше сърцата.

Деян бе настоял личната му стража да се заеме с охраната на срещата и сега деветимата едри войници с мрачни лица, дрехи в синьо-сребърно и тежки копия в ръцете, стояха зад гърба на господаря си.

Не пропускайки да се прояви като добър домакин, Добрин бе наредил да донесат кани с вино и студено месо.

Климент се възползва от предложеното питие, отпи голяма глътка и стана. Погледите на всички мигновено се приковаха върху него. В залата се възцари мъртва тишина. Съзнавайки отговорността и рисковете, които поема, писарят пое дълбоко въздух и заговори.

- И така - започна той. - Станахме свидетели на ужасни неща. Скандалът между Венда и Докс, убийството на жупана, последвалата смърт на лекаря Балован, покушението срещу мен и секретаря Ратомир, а сега и убийството на Мугел. Всичко стана много бързо, само за два дни. Събитията следваха едно след друго с такава скорост, че преди да можем да си обясним как се е случило едно, вече ни връхлиташе друго.

- Карай по-направо! Кой е убиецът? - провикна се Докс и останалите замърмориха в знак на съгласие.

- Кой е убиецът!? Това се опитвахме да разберем с Ратомир още от първия ден. И открихме интересни неща. Например за жупана Деян.

Сърбинът се размърда недоволно на стола си и смръщи вежди.

- Той не е обичал Венда. Двамата са били противници, също както и техните господари. Кроили са заговори един срещу друг, борили са се за надмощие. Деян е имал и лична причина да мрази Венда. Навремето той му е отнел жената, която обича, а тя след това е умряла. Деян се заклел на гроба й да отмъсти.

- Това са глупости! - провикна се жупанът. - Казах ти още вчера - бях млад, не знаех какво върша и говоря.

- Сутринта, преди да пристигнем - продължи Климент, без да му обръща внимание, - Деян и Венда са се скарали.

- Това беше обикновена разправия! Нищо съществено - Деян се размърда на стола си.

- Дали? - Климент вдигна рамене. - Дали не е имало и нещо друго? Нещо, което Венда е разбрал и заради което е трябвало да умре? Например това, че Деян и господарят му са поддържали тайна кореспонденция с Константинопол?

- Това са глупости! - Деян бе пребледнял. - Всички знаят за интереса на княза Гойник към Византия.

- Аз не знаех - тихо пророни Добрин и думите му увиснаха във въздуха.

- За това са се карали Деян и Венда в деня преди жупанът да бъде убит. Явица е чул скандала. Чул е и едно име - Константин. Отначало мислех, че става дума за човек. Може би пратеникът, който е дошъл в имението. Или убиецът. След това разбрах, че бъркам. Явица не е чул добре. Ставало е дума не за Константин, а за Константинопол!

Всички погледи се обърнаха към Деян, който стоеше с каменно лице.

- Той ли е убиецът? - Дукум гледаше невярващо писаря. - Заговорничел е с византийския император да помогне на господаря му. Или нещо такова. Венда е разбрал, скарали са се и жупанът го е убил, за да заличи следите си.

- Деян бе с мен през целия следобед. Няма как да е убил Мугел! - Климент изчака да види ефекта от думите си. - Което не значи, че заедно с господаря си не са кроили тайни заговори да заграбят властта с помощта на Византия.

Жупанът се усмихна студено, останалите се разшумяха неспокойно.

- Не си играй с нас, писарю! Казвай каквото имаш да казваш! - заповяда му Дукум.

- Нека не забравяме и предателя в Плиска. Беше ли замесен?

Дукум преглътна, но не отговори.

- Най-вероятно е бил. Не само поради факта, че печенегите ни нападнаха, знаейки точно откъде и кога ще минем. Много по-интересен е фактът, че Стрез има същия пръстен като на Венда - Климент посочи с ръка, - лъвска глава.

- Ти? - Докс изгледа невярващо Стрез.

- Това не е вярно! - военният облиза устни.

- О, вярно е и още как! - каза Климент. - Ти си най-верният човек на Докс. Бил си непрекъснато до него. Той е брат на хана. Споделял е с теб всичко, което си струва да се знае! Сам се похвали няколко пъти с това.

- Не! Не му вярвайте! - гласът на Стрез бе изтънял от напрежението.

- Стрез беше в стаята на Венда в деня на убийството. Търсеше нещо. Опита се да се измъкне с някакви мъгляви обяснения, че търси улики, но истината е, че е искал да се увери, че Венда не е оставил след себе си документи, които биха могли да го уличат в предателство.

- Пак ви казвам... - започна Стрез.

- Мълчи! - сряза го Докс. - Не си ми казал, че си претърсвал стаята на жупана.

Военният се сви на мястото си.

- Знаеш ли какво те издаде?! Кога заподозрях, че ти си предателят? В нощта, след като се спасихме с Ратомир от подпалените складове. Всички бяха възбудени, но само ти съобрази да организираш войниците. Справи се отлично. Но те бяха сръбски, а не български войници. Как така се справи толкова добре? Това ме накара да се замисля. Все пак си чигат, свикнал си да командваш. Може би това бе обяснението. Но тогава си спомних нещо друго. След нападението на печенегите, докато си говорехме, ти каза колко е жалко, че в Ниш са били убити двама български агенти. Знаеше подробности, които не бяха известни дори на господаря ти Докс. Борис лично ми каза, че никой не знае за смъртта на шпионите ни. Ти си разбрал от брата на хана кои са, предал си ги, след което си получил уверения, че те са мъртви!

- Не! Не е така! - Стрез заотстъпва към стената.

- Знаел си всичко, което Докс ти казва - безмилостно продължи писарят. - Сам ми призна, че си обикалял тържищата да търсиш храна за отряда на господаря си. Там спокойно си можел да се срещаш с когото искаш и да обменяте сведения. Най-вероятно ти самият си направил така, че готвачът ви да бъде обвинен и ти да поемеш функциите му!

- Така е! - Докс внезапно скочи и издърпа от ножницата му меча на Стрез. - Значи си ме предал! Ти! Вярвах ти като на брат! - братът на хана вдигна меча и замахна към вцепенения чигат. Стрез не се помръдна, а сам протегна напред шията си. В последния момент Докс спря ръката си и се обърна към стоящите до стената войници.

- Арестувайте този предател!

Скоро, обезоръжен и вързан, Стрез лежеше в единия ъгъл на залата.

- Но той ли е убиецът? - Добрин зададе въпроса, който се въртеше в главите на всички.

- Труден въпрос - отговори Климент. - Дали Стрез не бе убил Венда, за да прикрие предателството си? Но някои неща не се връзваха. Ако той беше убиецът, нямаше да отиде на другия ден да претърсва стаята на жупана. Би го направил веднага след като го убие.

- Кой тогава е бил? - попита Дукум. - Кой?

- Добре! - Климент огледа присъстващите. - Нека започнем поред. Всеки тук е имал причина да убие Венда. А след това да отстрани останалите, защото са видели или знаели нещо. За Деян казах. За Стрез - също. Докс е имал същата възможност. Той се скара с Венда, всички чухме как го заплаши. Имаме само думата на Стрез, че братът на хана не е напускал стаята. Но той би казал каквото му нареди господарят му.

- Но Венда не би го пуснал в стаята си - напомни му Ратомир.

- Може и да го е пуснал. Ако е мислел, че е някой друг. Или ако братът на хана е казвал, че идва да се извини.

Всички погледнаха към Докс, който се ухили.

- Бях пиян! Цяла нощ спах! - каза той.

- Явица също би могъл да е убиецът - продължи Климент, без да му обръща внимание. - Той е комендант на имението, свободно обикалял из коридорите, без да събуди подозрение. Той, както и Добрин, са имали стари сметки за разчистване с жупана. Може би затова всъщност са искали преговорите да се проведат точно тук. Двамата заедно, обединени от омразата си към Венда, са го убили!

Всички зашумяха.

- Мугел... - писарят някак си успя да надвика шумотевицата - Мугел е бил разорен. Трябвало е да се раздели със скъпите бижута, с които обича да се кичи, и с всичките си тоалети. Надявал се е да се ожени за Биляна и зестрата й да го спаси от фалит. Венда е бил пречка в осъществяването на този план.

- Но жупанът беше убит! - отбеляза някой, но без да му обръща внимание, Климент продължи:

- Не трябва да забравяме и Ратомир! Той също иска да се ожени за Биляна. Но Добрин е решил да я даде на Венда. Или на Мугел. И секретарят решава да отстрани един от тези, които стоят на пътя му.

- Какво? - за първи път Добрин беше наистина изненадан. - Вярно ли е това, Ратомире?

Секретарят само повдигна рамене и се загледа в пода. Лицето му гореше.

- В убийството спокойно би могла да му помогне и самата Биляна - продължи Климент.

- А днес са довършили и Мугел - злорадо обяви Деян и се засмя. Никой не се присъедини към жупана.

- Но нека се върнем към началото и видим какво се е случило в действителност. След скандала Венда се връща в стаята си. Ядосан е от спречкването с Докс. Вероятно се притеснява, че преговорите ще потръгнат трудно. Пиршеството свършва и всички се разотиват. Някой се качва при жупана. Някой, на когото той има достатъчно доверие, за да му отвори вратата въпреки яда си и факта, че е само по долна риза. Вече обсъждахме това. Дошлият убива Венда, като му прерязва гърлото и го пробожда в сърцето. Заключва вратата отвън, пъхва ключа под нея, за да изглежда така, сякаш Венда се е залостил отвътре. Тръгва по коридора. Въпреки късния час аз и Явица, които още не сме заспали, чуваме стъпките му.

На другата сутрин мъртвият жупан е намерен. Заедно с Ратомир започваме разследването. На обяд, докато се храним, Балован ни казва, че нещо не е наред. Убиецът го чува. Чува също, че лекарят ще пробва нови билки за виното си и кани и нас с Ратомир да се присъединим. Убиецът се промъква в стаята на лекаря и поставя отрова в едно от гърненцата му. По-късно Балован се връща, пие от виното и умира. Жупаните искат да си тръгнат, но не могат. Мугел започва да нервничи. Няколко пъти иска да му кажа какво знам. Убиецът решава, че жупанът или знае нещо, или го подозира. Примамва го навън в снега и го убива.

- А нападението в складовете? Не го ли пропусна? -попита Докс.

- Това е било работа на Стрез. След като го заварих в стаята на Венда, му е било ясно, че ще почна да го подозирам. Не е искал да рискува. Не е знаел и какво съм казал на Ратомир. Двамата със секретаря бяхме цял ден заедно, нормално е да споделя подозренията си с него. Затова чигатът подмамва първо него, след това мен, за да ни убие. Вечерта след пожара забелязах петна по дрехите му. Тогава не обърнах внимание, но сега съм сигурен, че са били от лененото масло, което е излял върху сламата. Нападението му нямаше нищо общо с убийствата, но идеално пасваше в цялата картина. Извършеното престъпление лесно щеше да бъде приписано на убиеца.

- Но кой е той!? - гласът на Деян бе тих, но властен. - Кой е убиецът?!

- В тази история наистина има толкова много неща, събрани накуп, толкова много пътища, по които можеше да се тръгне, че те се прикриват и пречат един на друг. Първото нещо, което ме смути, бе, че и аз, и Явица бяхме чули различни стъпки по едно и също време по коридора. Аз в дясната, той в лявата му част. Какво значеше това? Едва ли след като е извършил престъплението, убиецът е искал да се разхожда напред-назад. Той би отишъл или вляво, или вдясно. Но не и на двете страни. Което означаваше само едно - убийците са били двама.

- Двама ли? - Деян се изправи. - Как така двама?

Ратомир одобрително закима с глава.

- Двама! - повтори Климент. - Доказват го и раните. Няма смисъл, след като си прерязал на някого гърлото, да го пронизваш и в сърцето. Или обратното. Ненужно е и е неудобно. Убиецът рискува да се изцапа с кръв, докато нанася втория си удар. Но ако убийците са били двама? Представете си - двама души, на които Венда вярва, влизат в стаята му. Започват да обсъждат това, което се е случило по време на вечерята. Единият седи пред жупана, другият се разхожда из стаята. Този, който е прав, застава зад жертвата и дава знак на съучастника си. Той се навежда напред и пробожда нищо не очакващия Венда в сърцето. През това време другият отзад му прерязва гърлото. След което си тръгват. Единият - към стаята си вляво, другият - към тази вдясно. Почистват оръжията си и си лягат, а на другата сутрин се преструват на изненадани от случилото се.

- Но кои са те? - Климент не успя да разпознае чий точно глас се извиси над останалите.

- Само двама души биха могли да влезнат толкова спокойно при Венда, да се разхождат зад гърба му и той да не е нащрек. Деян и Мугел!

- Какво! - жупанът скочи на крака и заудря с юмрук по масата. Войниците зад него смутено се раздвижиха. - Веднага наредете на малоумния си писар да млъкне! Не мога повече да слушам подобни безсмислици - провикна се той към Дукум.

- Това е, което е видял Балован - продължи Климент, без да обръща внимание на крясъците на сърбина. -

Различните рани. Те са били нанесени с различни оръжия и като лекар е можел да ги различи. Било е въпрос на време да го направи. Затова са го убили.

Писарят замълча за малко.

- Отидох в подземието, където са труповете. Внимателно разгледах раните на Венда. Те наистина са от различни оръжия - личи, ако знаеш какво търсиш. Особено ударът в сърцето. Той е нанесен от острие в четириъгълна форма. Същото като кинжала, който Деян носи и в момента!

Лицето на сърбина се сгърчи.

- Но Мугел бе убит! Как може да е участвал в престъплението, след като е мъртъв - извика Явица.

- Писарю, дали си спомняш собствените си думи отпреди малко! - Деян се изсмя подигравателно. - Аз бях с теб през целия следобед. Заедно видяхме как Мугел излезе през вратата, заедно стигнахме до мъртвото му тяло. Как тогава съм го убил?

- Така е! - съгласи се Климент. - Защото убийците не са били двама. Били са трима! Помогнал ви е Докс!

В залата настана хаос от гласове, блъскане на мебели и викове. Почервенял от гняв, братът на хана бе скочил на крака и се бе втурнал към писаря. Дукум и Явица се опитваха да го задържат. Деян се смееше истерично, махайки с ръце, Добрин и Ратомир обградиха Климент и го затрупваха с въпроси.

Войниците покрай стените нервно се въртяха, очаквайки да им заповядат нещо.

- Тихо! Тихо! - Добрин успя да надвика останалите. -Нека чуем какво има да ни казва писарят, а след това ще решим какво да правим.

Продължавайки да заплашва и сипе ругатни, Докс беше усмирен. Той седна на мястото си и хвърляйки мрачни погледи към писаря, на един дъх пресуши чашата с вино пред себе си.

- Това, което не ми даваше мира, бе, че не виждах причината за всичко това - каза Климент. - Защо бяха нужни тези убийства? Защо в тях бяха замесени толкова много хора?

През цялото време имах чувството, че пропускам нещо. Нещо важно, което да завърши картината. Тази вечер, когато видях кръвта по снега около тялото на Мугел, си спомних. Не за първи път виждах подобна картина. Преди няколко дни видях още повече кръв, разплискана върху снега. След нападението на печенегите.

- Печенегите ли? - учудено попита Дукум. - Те пък какво общо имат?

- Още от самото начало някой пречи на начинанието ни. Лудият шаман, който се опита да ни уплаши с пророчествата си в Плиска. Нападението на печенегите. Убийството на жупана. Някой много иска да попречи на преговорите. Някой, който не би имал полза от сключването на мира.

- Какво би станало, ако преговорите се провалят? -Климент погледна Дукум, който само вдигна рамене. -Най-вероятно престолонаследникът Расате и великите боили, които са в плен, ще бъдат убити. Ще има война между Сърбия и България. Всички говорим за тази възможност. Но какво ще стане след това? Борис не е особено добър на бойното поле. Войната може да се проточи. Тогава, ако ханът не падне в боя, лесно може да бъде отстранен от трона. Расате ще е мъртъв, другите деца на Борис още са малки. Някой ще трябва да поеме властта. И кой ще бъде той?

Погледите на всички се насочиха към Докс. Той ядно изсумтя и присви зачервените си очи.

- От самото начало Докс прави всичко възможно да се провалим! Докс поиска да се срещнем извън Сердика! Докс е направил така, че да закъснее за срещата. Уж отива на импровизиран лов за мечки и се загубва от останалите. Братът на хана не е ходил на лов. Преди да го убият, Мугел ми каза как по време на вечерята Докс е съжалявал, че отдавна не е ловувал. Всичко е било само преструвка, за да може печенегите да ни избият! След това е препуснал напред, нетърпелив да разбере дали наемниците му са изпълнили задачата си. Севар каза, че едва го настигнали. Той е бил конникът, когото видях на хълма. Има и още! Докс не можеше да повярва, че нападението не е успяло. Изпадна в бяс, като видя шапката на предводителя на разбойниците. Човек, когото той лично е наел. Още тогава трябваше да се сетя! Докс предизвика скандала с Венда. Докс се държеше предизвикателно през цялото време и правеше всичко възможно, за да се провалим!

- Вярно ли е това? - Дукум се бе изправил и бе отстъпил крачка назад. - Планирал си смъртта на нас, Расате и брат си от самото начало?

- Стига вече! - кисело провлачи Докс. - Нима ще повярваш на лудия си писар? Сядай да чуем какви глупости още ще наговори, след което ще го арестуваме и ще го екзекутираме!

Дукум поклати глава, загледа се намръщено в брата на хана и седна по-далеч от него.

- Така проблемите се разрешават най-лесно, нали -попита тихо Климент. - Като убиеш този, който ти пречи.

Докс вдигна чашата си в подигравателна наздравица към писаря.

- Мугел и Деян също имат изгода преговорите да се провалят - продължи Климент. - Не знам дали техните господари са знаели какво вършат, или са действали на своя глава, но една война с България само би закрепила положението на Гойник и Стоймир. В момента Мутимир е най-силен. Провал на преговорите би дал глътка въздух на двамата му братя и би представлявал провал за него. Да не забравяме, че всичко бе организирано под неговата егида. Провалът на преговорите с България по вина на Мутимир сериозно би подронил авторитета му. А кой знае, на война се случват и злополуки. Не мога да кажа как точно е планирано да стане, но ако преговорите се провалят и започне война, Мутимир едва ли е щял да доживее края й. Затова Деян и Мугел по всякакъв начин са се опитвали да провалят преговорите. За да не загубят властта заедно с господарите си!

- Това е вярно - гласът на Дукум прогърмя над смълчалата се зала, - заради тях не пратихме вест на княз Мутимир за ставащото! Заради тях не можахме да подновим преговорите. Деян непрекъснато иска да си тръгва.

Сърбинът само изсумтя презрително.

- Така е! - продължи Климент. - Станало е следното: Деян, Мугел и Докс са се срещнали при идването си в Плиска. Твърдят, че не се познават, но Мугел похвали колекцията от оръжия на Докс и меча с дълга ръкохватка, който той им е показал. Те няма как да са виждали оръжията, освен ако не са посещавали Докс в столицата. Там са замислили плана. Печенегите е трябвало да ни унищожат още по пътя. Така преговорите са щели да бъдат провалени от самото начало. От последвалата война печелят и тримата. Докс става хан, господарите на двамата жупани, а и те покрай тях, се издигат! Нападението се проваля, но заговорниците не се отказват от плановете си. Докс нарочно се скарва с Венда. Той само е чакал да се заяде с жупана. Но скандалът не е достатъчен. Затова Венда трябва да умре!

Климент огледа присъстващите. Явица и Стрез гледаха с недоумение ту него, ту господарите си. Докс яростно бе стиснал юмруци. Деян се подсмихваше иронично. Ратомир гледаше ужасено пред себе си.

Климент отпи глътка вино, за да прочисти гърлото си и продължи:

- За беда в плана се появява спънка. Снегът е направил пътищата непроходими и Деян и Мугел трябва да останат. Но правят всичко възможно, за да провалят преговорите. Не искат да пратят известие на Мутимир какво е станало, което би било естественото развитие на нещата, и решават да си тръгнат, вместо да изчакат нов пратеник. Деян, който вчера обядва близо до нас, чува за подозренията на Балован и ги споделя с другите двама. Мугел, който разбира от билки, както ми каза Ратомир, пуска отрова във виното на лекаря, надявайки се да убие и нас със секретаря. Планът им не сработва докрай, но нападението на Стрез им дава прекрасен повод да си тръгнат колкото се може по-бързо. Но са принудени отново да останат и това почва да ги изнервя. Не са го планирали така. Трябвало е да се махнат веднага от имението, за да няма време да бъдат разкрити. Мугел е на ръба да се огъне. Докс го вижда да говори с мен след обяда и се притеснява какво може да ми е казал жупанът. Братът на хана вика Мугел навън, уж да поговорят, издебва го и когато наоколо няма никой, му отрязва главата. Затова Деян не можеше да повярва, че Мугел е убит.

Климент замълча и отново отпи от виното.

- Пак повтарям, това са пълни измислици! - Докс успяваше да се сдържа, стискаше здраво чашата си и гледаше злобно Климент. - Писарят си измисля! И няма никакви доказателства. Само думи!

- Напротив! Имам! И то няколко! - Климент се облегна на масата пред себе си. - Докс е предпочел да ловува, вместо да дойде на срещата, за да може печенегите да ни избият. Раната в гърдите на Венда е нанесена от оръжието на Деян. То е още на кръста му. Мугел е бил билкар. Ако претърсим стаята му, съм сигурен, че ще намерим билките, с които е отровил Балован. Двамата жупани и братът на хана са се познавали, а твърдят, че не е така. Това е истината! - гласът на писаря проехтя неестествено силно.

В стаята цареше мъртва тишина.

- Но има и още! - Климент бавно обходи лицата на всеки един от присъстващите. - В нощта, когато е бил убит Венда, единият от убийците е бил видян. Зоран, синът на Добрин, е сънувал кошмар. Станал е да се разходи. Бил е под въздействието на съня си и скандала по-рано вечерта. Твърди, че е видял в тъмното огромно чудовище. Чудовище с червени очи.

- Чудовище! - Деян се изсмя. - Писарю, ти нямаш равен на себе си!

- Отначало мислех, че Зоран си измисля - невъзмутимо продължи Климент, но преди малко, когато видях кръвта по снега и отразяващите се в нея слънчеви лъчи, разбрах какво е видял Зоран - видял е Мугел! Червените очи на чудовището са били отблясъци от рубинената огърлица, с която нашият жупан толкова много се гордееше!

- Това са само съвпадения! Никой не може да ме обвини... - започна Докс, но Деян го прекъсна.

- Е, българино, няма нужда да отричаме! Трябва да признаем, че писарят е свършил чудесна работа. Подцених те, Клименте! Подцених те! - Деян се бе отпуснал на стола си и говореше лениво, но очите му проблясваха опасно.

- Ти луд ли си! Не признавам нищо! Това са измислици! - разгорещи се Докс.

Останалите седяха и ги гледаха безмълвно.

- Хайде, Докс! Хванаха ни натясно, какво толкова! -надигна пак чашата си Деян. - Вече няма смисъл да отричаме. Да, аз и Мугел убихме Венда. Този подлец си го заслужаваше! Отдавна трябваше да умре! После отровихме доктора. Мугел му пусна някаква билка във виното. Винаги си носи по някоя. За всеки случай - жупанът се засмя. - Само съжалявам, че не можахме да видим сметката и на писаря. Но за това има още време. Нищо кой знае какво не се е случило!

- Как така нищо да не се е случило! Всичко се провали! - извика Докс и стовари ръце върху масата.

- Не съм съвсем сигурен! - Деян внезапно скочи на крака. - От предишното му отпуснато поведение не бе останало и следа. Очите му горяха, дишането му се учести. - Нима не виждаш, Докс? Така ще постигнем окончателно целта си. Няма да има мир. Расате и боилите ще умрат! Ще има война. А както сам отбеляза писарят, там се случват злополуки. Една заблудена стрела, и Мутимир няма да го има. Няма да има кой да нарежда на мен и на господаря ми Гойник! По-късно ще намерим начин да се справим и със Стоймир. Борис ще падне, а ти ще наследиш трона му.

Докс гледаше с широко отворени очи.

- Единственото, което трябва да направим, е да избием всички! - усмихна се Деян. - Ще запалим имението и ще представим всичко като предателство или както ни изнася. От просто по-просто!

- Ти си луд! - Дукум скочи заедно с всички останали на крака и изтегли меча си. - Нима си мислиш, че такова нещо ще ти се размине?!

- Разбира се! - разсмя се жупанът. - Ако се огледаш, ще видиш, че залата е пълна само с мои войници! Ще запалим имението и ще заличим всички следи. Вече се погрижих за стражите отвън. Дадох им вино да се сгреят, което, честно казано, не беше от най-доброто - Деян се засмя отново. - Е, няма да се споминат като лекаря, но ще проспят пожара, в който им е писано да загинат. След това ще обвиним вас за убийствата - жупанът разпери ръце. - С мен ли си, Докс?

Братът на хана стана бавно. Лицето му бе изкривено, пламъците на факлите хвърляха по страните му страшни червени сенки. Той също извади меча си и застана до сърбина.

- Не трябваше да се стига дотук! Ако печенегите ви бяха избили в снега, всичко това щеше вече да е минало! Но както каза Деян, нямам друг избор.

- Това е! - жупанът се облегна на масата и погледна към капитана на войниците си. - Избийте ги!

- Помощ! Помощ! - започна да вика Ратомир, докато другите се оглеждаха. - Няма ли кой да ни помогне?

- Можеш да викаш колкото си искаш, секретарю! -разсмя се жупанът. - Стените на имението са достатъчно дебели, а и виелицата навън заглушава думите ти. Войниците на Добрин вече спят. Така че можете да викате колкото си искате! Няма кой да ме спре!

- Напротив! Има! - вратата на залата се отвори и отвън повя студ. В рамката стоеше висок мъж с нахлупена качулка, дълга до земята пелерина и изваден меч.

- Какво става? Кой си ти? - смаяно извика Деян.

Мъжът пристъпи в светлото и отметна назад качулката си. Дълги кестеняви коси се посипаха по раменете му. Върху челото му проблясваше златна диадема.

Деян рязко пое дъх, залитна и отстъпи назад.

- Господарю Мутимир! Но как? Как дойдохте тук?

- Аз го повиках! - отговори писарят.

Войниците, които бяха тръгнали напред с насочени копия, свалиха оръжията си и се заоглеждаха смутено. Новодошлият пристъпи към тях и вдигна високо меча си.

- Аз, княз Мутимир, един от тримата върховни владетели на Сърбия, ви заповядвам да се предадете! Само така можете да се надявате на милост!

Войниците сведоха копията си. Всички замълчаха, гледайки като хипнотизирани владетеля, короната и меча му. Князът вдигна лявата си ръка. Изведнъж тишината бе разцепена от смеха на Деян.

- Така е още по-добре! Ще свършим с теб веднъж завинаги, господарю Мутимир - гласът на жупана се изви иронично. - Напред! - рязко извика той. - Ще получите по петстотин златни монети, след като избиете всички. Който убие Мутимир, ще получи хиляда!

Без да се бавят, войниците отново вдигнаха копията си и нападнаха. В същия миг Мутимир свали меча си. Стаята внезапно се изпълни с хора, които наизскачаха от мрака навън. Облечени в железни ризници и високи шлемове, част от тях заобиколиха господаря си, докато другите бързо се справиха с изненаданите служители на жупана.

- Но как? Какво става? - невярващ, Деян заотстъпва към стената. В залата нахлуха още войници с плетени железни ризници под дебелите зимни наметала, кожени шлемове, дървени щитове и извадени мечове. Един от тях носеше знамето на Мутимир - изправена мечка на златно-червен фон.

След миг Деян и Докс бяха оковани и поставени на колене пред княза. Той вдигна високо меча си и посочи брата на хана.

- Тебе, българино, не мога да те съдя! Предавам те на другарите ти, които ти измами, предаде и се опита да убиеш. Друг ще бъде твоят съдник, не аз - князът се обърна към Деян: - Тебе, жупане Деян, за това, че предаде тези, които ти имаха доверие, за заговора, в който участва, и убийствата, които извърши, осъждам на смърт чрез обезглавяване. След това тялото ти ще бъде оставено на кучетата, а родът и името ти ще бъдат опозорени навеки. Присъдата ще бъде изпълнена незабавно! Изведете го!

Войниците подхванаха жупана и го поведоха навън. Никой друг не помръдна.

Внезапно нощта бе пронизана от тежък, тъп удар.

След това настана тишина.

Епилог

- Какво ще стане с Докс? - попита Климент седящия до него Дукум.

Двамата бяха специални гости на хан Борис в голямата зала на двореца в Плиска. Множество факли, закрепени в красиво изработени бронзови скоби с глави на животни, осветяваха просторното помещение. По облицованите с резбовано дърво стени бяха накачени тежки гоблени с извезани ловни и военни сцени. Дълги пурпурночервени знамена, поръбени с голямо златно слънце с шест лъча в средата, се спускаха от тавана над главите на присъстващите. Красиви рози оформяха краищата на високите мраморни колони на голямата зала.

В дъното, върху малък подиум, бе поставен тронът. Борис седеше на високия си стол, а на главата му проблясваше златна корона. Черната му коса и брада бяха грижливо подрязани и сресани, очите му грееха, обхождайки бавно залата.

Беше минал повече от месец, откак се прибраха от Сърбия. Събитията следваха едно след друго с такава скорост, че Климент не можеше да ги следва.

След като разобличи заговора на Докс, Деян и Мугел, се бяха случили още много неща. За някои от тях писарят знаеше със сигурност, за други се досещаше, за трети нямаше никаква представа.

След екзекуцията на Деян Дукум бе скочил, бе стиснал силно ръката на Климент и заедно с Мутимир и Добрин се бе оттеглил в покоите на домакина.

На другия ден пратеничеството свърши. Климент и кавханът се разделиха. Под засилена охрана писарят се връщаше в Плиска. Малко преди него натам потегли бърз куриер, който да извести Борис какво се бе случило.

На връщане Климент и охраната му пътуваха без произшествия. Снегът спря да вали, пътищата станаха проходими. В края на колоната, затворен в желязна клетка, поставена върху каруца, бе окованият Докс. Климент се опита да заговори брата на хана, но онзи го наруга и се опита да го заплюе.

След седмица бяха в Плиска.

Климент се учуди, като разбра, че ханът не е в столицата. Борис бе заминал за Сърбия.

„Значи преговорите все пак ще се състоят“ - помисли си писарят, доволен, че вече не е част от тях.

Из града се усещаше напрежение. Всички предричаха нова война. Климент чу няколко злобни подмятания, че е крайно време Борис да даде властта на някого, който може да се справи по-добре от него.

Десет дни по-късно ханът и Дукум се върнаха. Заедно с тях яздеха Расате и пленените боили. Тъмните очи на престолонаследника просветваха злобно. Расате въртеше глава на всички страни, сякаш търсеше някого, надсмиващ се на поражението му, за да го накаже веднага.

Малко по-късно кавханът прати да го повикат.

Климент завари Дукум в добро настроение.

- Няма да има война! Борис и Мутимир се договориха! - посрещна го великият боил и му разказа какво се бе случило.

Стаята на Мугел била претърсена и били открити различни отрови. В дисагите на Деян бяха намерени планове за разпределяне на властта в Сърбия между господаря му Гойник и Стоймир. Както част от кореспонденцията, която той и господарят му бяха водили с Византия.

- Мутимир никога няма да може да ни върне услугата! - засмя се Дукум. - Е, не че не се опита.

Князът се бе съгласил да проведе преговорите веднага, без двамата си братя. Мутимир бе готов на всичко, за да върне направената му услуга.

- Съгласи се да освободи Расате, както и всички останали пленници.

Двамата владетели бяха подписали мирен договор, бяха дали обети и бяха пили от една и съща чаша с вино. За да засвидетелства добрите си намерения към Борис и България, Мутимир бе пратил двамата си синове да проводят хана до границата. Там те го бяха дарили с кожи и скъпоценности.

Стрез наистина се бе оказал предател. В къщата му в Плиска бяха намерени няколко сандъчета с жълтици, както и част от писмата, които си бе разменял със сърбите.

- В крайна сметка всичко завърши добре. Дори приятелят ти Ратомир е доволен. След случилото се и ролята, която той изигра в него, Добрин се съгласи да го ожени за дъщеря си.

Климент се усмихна. Радваше се за сърбина.

- Малко е да казвам, че ханът е много доволен от всичко, което направи! - каза накрая Дукум. - Затова, като малка част от благодарността си, те прави багаин!

- Ще ти изкаже и лично благодарностите си, предполагам - каза Дукум и отпрати зашеметения от радост писар.

- Какво ще стане с Докс? - повтори въпроса си Климент, докато слугите внасяха блюдата с вечерята. Красиви сребърни подноси с желирани змиорки, гълъби с мед, задушени във вино петли и пълнен с различни меса и ароматни треви глиган с дълъг нож, забит в гърба.

Дукум усмихнато погледна последното блюдо.

- Едва ли ханът е поискал глигана случайно - каза великият боил. - Но, честно казано, се съмнявам, че ще нареди да убият Докс. Засега той е затворен в тъмница. Великият съвет на болярите ще реши съдбата му. Не трябва да забравяме, че той е предател, но не бива да забравяме също така, че е и брат на хана! А Борис е много различен от останалите владетели - Дукум сви рамене. - Само времето ще покаже каква ще е съдбата на Докс. Но засега е най-добре да се справим с глигана пред нас.

Слугите напуснаха помещението и Борис стана. Ханът се приближи до глигана, отряза голямо парче месо от плешката му, постави го в широка сребърна чиния, остави я пред писаря и му се поклони. Безкрайно смутен, Климент също се поклони на владетеля. Присъстващите изръкопляскаха, след което всеки се зае с храната пред себе си.

Дукум се обърна към писаря и го потупа по рамото.

- Е, Клименте - широко се усмихна той. - Вече си храненик на хана! Току-що Борис те прие в семейството си! - великият боил се засмя гръмогласно при удивения вид на писаря и вдигна чашата си в негова чест.

Бележки

1

Чигат - прабългарска титла - командир на военен отряд, мечоносец - бел. авт.

2

Боритаркан - прабългарска титла - градоначалник - бел. авт.

3

Кавхан - прабългарска титла - заместник на хана - бел. авт.

4

Багаин - средна по ранг прабългарска военна титла - бел. авт.

5

Кумис - млечна напитка от мляко на кобила - бел. авт.

6

Колобар - жрец - бел. авт.

7

Докс означава „глиган“ на старобългарски - бел. авт.

Content

Николай Пенчев
Кръв по снега
(книга 3 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Епилог

Бележки