Николай Пенчев

Убий императора

(книга 5 от "Старобългарски загадки")

На корицата – византийският император Михаил III подготвя войските си - миниатюра от хрониката на Йоан Скилица

Всички улици, сгради, реликви, религиозни предмети, културни и архитектурни паметници, както и свързаните с тях предания и легенди, описани в тази книга са истински, съществували са или още съществуват.

Пролог

2 юли, 856 г.

Кавханът Дукум бавно яздеше по улиците на Константинопол. Ръцете му здраво стискаха кожените поводи, краката му бяха стъпили стабилно в стремената. Под него едрият му кафяв жребец пристъпяше бавно и спокойно, направляван от уверената десница на кавхана.

Денят отиваше на заник, но все още беше много горещо. Между високите каменни сгради с мраморни колони и красиви портици не се усещаше и най-малкият полъх. Дори морето, което беше толкова близо, не разхлаждаше вечерния въздух. Слънцето, цял ден препичало над града, вече залязваше, но нагретите камъни продължаваха да излъчват топлина като в пещ.

Макар да бе пристигнал преди няколко месеца в Константинопол, Дукум още не можеше да свикне с жегата, шума и тълпите по улиците. Както винаги по това време на деня, Меса[1] преливаше от хора, миризми и звуци, като река, заплашваща всеки момент да излезе от коритото си.

Търговци с ярки дрехи подвикваха на голи до кръста чираци, които си проправяха път, понесли на главите си подноси с нарове, фурми, сушени смокини и шамфъстък. Предприемчиви ханджии с червени фесове и бели везани елеци показваха стоката пред кръчмите си, хвалейки се с най-прясната риба и най-охладеното вино. Продавачи на коприна и кожа, с ниски кръгли шапки, се бутаха в араби със златни обеци и шарени шалвари, понесли на рамената си тежки килими или шишове с набучени на тях печени скариди, кюфтета и агнешко. Важни патриции, облечени в роби от цветна коприна, се движеха плътно заобиколени от слугите, войниците и робите си. Гълтачи на огън, жонгльори, фокусници и разказвачи на приказки се опитваха да привлекат вниманието на тълпата, изпълнявайки номерата си направо на улицата. Свещеници с развети раса и бради бързаха за вечерната молитва. Правници, чиновници от имперските канцеларии, продавачи на индулгенции и състезатели от Хиподрума се разминаваха трудно с натоварените със стока скърцащи каруци, конници и моряци. По ъглите полуголи просяци подаваха паничките си за милостиня, показвайки язвите по телата си, а зад гърбовете им гадатели и пророци вещаеха края на света. Във въздуха се носеха викове, смях и ругатни, които се смесваха с миризмите на печена риба, подправки и пот и литваха към облаците, за да бъдат чути от Бог.

Дукум стисна още по-здраво юздите в потните си длани, обърна се на седлото и се огледа зад себе си. Далеч в блъсканицата зад гърба му се издигаше огромният купол на патриаршеската църквата "Света София" – Божията премъдрост – най-голямата църква в света, който блестеше под лъчите на залязващото слънце. Скоро камбаните ѝ щяха да ударят, обявявайки края на деня, а вратите на крепостта, опасала града, бавно да се затворят една след друга. Малко по малко търговците и продавачите по улиците щяха да бъдат заменени от проститутки и джебчии, а писарите и свещениците – от развратници, пияници и крадци.

Дукум се надигна на стремената, търсейки с поглед двамата войници, които трябваше да го охраняват, макар истинската им задача да бе да го следят и внимават къде и с кого се среща. Зърна шлемовете им далеч назад в тълпата и мрачно се усмихна. Двамата византийци отчаяно си проправяха път, махайки му с ръце да спре да ги изчака, но кавханът се направи, че не забелязва знаците им, отпусна се на седлото и подкара коня си.

Дукум беше пристигнал във Византийската столица преди около три месеца. Настаниха го в красива къща, облицована с мрамор и яспис, почти в сърцето на града. От едната ѝ страна бе църквата "Свети Апостоли", втора по големина в Константинопол, от другата започваше акведуктът на Валент. Място бе удобно и практично. От него бързо се стигаше както до големия, така и до Влахернския или някой от другите дворци на императора и до Хиподрума.

Кавханът бе изпратен да разреши въпроса за пазара в Солун – важен за търговията град, в който българските и византийски интереси се преплитаха.

Преди половин година, раздразнен, че продават на по-ниски цени, император Михаил III прогони българските търговци от пазара, затваряйки излаза им на Егейско море. По този начин секваше цялата средиземноморска търговия на българската държава. Нещо, което не можеше да се допусне.

След като разбра какво се е случило, княз Борис започна да събира войска и изпрати Дукум да реши въпроса с преговори. За щастие всичко се уреди лесно. След няколко срещи с императора и вуйчо му, кесаря Варда и обещанието цените повече да не бъдат подбивани, тържището отново бе отворено за българите. Нито Византия, нито България искаха война.

Въпреки това Дукум не бързаше да се връща в Плиска. По време на преговорите бе попаднал на нещо, което можеше да преобърне отношенията между двете държави.

"И да даде в ръцете ни коз, който да ни направи по-силни от всякога" – помисли си кавханът и обърна коня си към една от страничните улички. Усети как въпреки жегата го залива приятна топлина. Само преди час съмненията му се бяха потвърдили. Нямаше търпение да се прибере и да пише на Борис какво е открил.

При мисълта за княза Дукум се усмихна и приглади с ръка провисналите си бели мустаци. Владетелят се оказа по-хитър и далновиден, отколкото дори той предполагаше. С лисичия си нюх Борис отдалеч подуши най-слабото място на империята и сега бе готов да се възползва.

"Византия е колос на глинени крака" – каза си кавханът. – "И само аз знам къде точно трябва да се нанесе ударът, за да се сгромоляса с гръм и трясък!"

Страничната уличка, по която тръгна, беше малко по-свободна, макар и тук да беше пълно с народ. Облечени в сиви памучни дрехи, уличните чистачи започваха да палят фенерите, слуги закачаха факли пред по-богатите домове, деца и кучета се гонеха в падащия здрач. Улицата бе опасана от двете си страни от високи фасади, облицовани с мрамор и речен пясъчник, в далечината се очертаваха кубетата на красива църква, над покривите величествено се издигаше акведуктът на Валент.

"Красив град" – помисли си Дукум, докато копитата на коня му ритмично чаткаха по застланата с равни бели камъни земя. – "Красив град, който скоро може да бъде наш!"

Слънцето най-после залезе и нощта с въздишка и обещание за прохлада влезе между къщите на Константинопол. Някъде изпищя чайка, майка настойчиво викаше сина си за вечеря, двама слуги се препираха на стълбите на близката къща.

От прага на страноприемницата, покрай която минаваше кавханът, се надигнаха няколко просяци, които, разпознали в конника човек с положение, бързаха да му поискат милостиня. Най-отпред се тътреше едноок мъж, протегнал очукана медна чинийка в една си ръка, докато другата му се облягаше на тежка дъбова патерица.

– Помогнете на слепеца, господарю! Моля ви, помогнете на нещастния войник! – гъгнеше той, бутайки се пред муцуната на коня. – Загубих окото си в битката при Охрид! Не съм ял от три дни...

Дукум, който сам бе участвал в битката, по време на която бащата на Борис, хан Пресиян, присъедини към България големи части от тема[2] Македония, забави за миг коня си, заоглежда просяка в тъмнината и бръкна в пояса си за някоя дребна монета.

Вместо да благодари за милостинята, едноокият внезапно скочи пред коня, нададе вик и размаха ръце пред носа му.

Стреснато, животното се изправи на задните си крака, а Дукум силно стисна юздите и с мъка се задържа на седлото.

– Хей! Какво... – извика той, но в следващия момент друг от просяците го блъсна от страни, а трети извади нож и бързо преряза ремъците на седлото му.

Останал без опора, кавханът сграбчи гривата на коня търсейки опора, но едноокият го удари с патерицата си през ръцете.

Дукум изрева от болка, изпусна гривата и падна по гръб на земята. Тънката му кожена шапка отлетя встрани, главата му се удари в камъните, от устата му потече кръв, но въпреки това кавханът се опита да се изправи. Някой го изрита силно в ребрата и Дукум отново се озова на земята. Този път удари главата си още по-силно. Улицата се залюля пред очите му, ушите му се изпълниха зашумяха.

"Не мога да умра така!" – помисли си кавханът и вдигна глава. – "Никой друг не знае какво открих!"

Над него се надвеси едноокият. Просякът блъсна българина обратно на земята, след което вдигна патерицата си и я стовари с всичка сила върху врата му.

* * *

Вестарият[3] Евматий вдигна глава от затрупана с книжа маса. Дългата му черна коса се залюля за миг пред очите му, но той тръсна глава и с обигран жест я намести на раменете си. Макар и останал сам, Евматий винаги се стараеше да изглежда добре. Не случайно му се носеше славата на любимец на жените.

Беше наследил хубостта от майка си Анастасия, която минаваше за първа красавица в родния му град Мазака, а дори и в цяла Кападокия[4]. Като повечето красиви хора, тя смяташе, че светът е създаден за нейно удоволствие, и правеше всичко възможно, за да черпи от него с пълни шепи.

Детството на Евматий беше охолно и спокойно, докато един ден, когато беше тринайсетгодишен, баща му Аркадий, който беше управител на града, не падна убит в опита си да защити Мазака, преди градът да падне в ръцете на арабите. Евматий и майка му се спасиха като по чудо и намериха убежище в Никея, където преживяваха от спестяванията си. Изведнъж от богати бяха станали бедни, имаха само двама роби и една прислужница, която да се грижи за майка му, а на малкия Евматий му се наложи да опознае страданията на бедността. Всъщност това не продължи дълго. Привлечен от красотата на Анастасия, статорът[5] Констанс, разквартирувал войските си в града, се увлече по нея и скоро за Евматий и майка му отново дойдоха добри времена. Евматий беше назначен за ординарец на Констанс, а Анастасия получи вила и сериозна сума пари от статора, който беше загубил ума си по нея. Всеки ден, или по-скоро всяка вечер, военачалникът прекарваше в компанията ѝ. Правеше ѝ скъпи подаръци, глезеше я с най-фина коприна, скъпи ястия и бижута, което не се харесваше на съпругата му и най-вече на сина му Лъв. Двете момчета често се биеха, но Евматий, който беше по-голям, обикновено побеждаваше.

Вестарият поклати глава и се усмихна на спомена. Лъв често си тръгваше разплакан и с кървящ нос, сипещ клетви и заплахи. Откъде тогава можеше да знае, че малкото момче с разбити колена и слаби ръце ще израсне като отличен стратег и ще наследи поста на баща си?

Всъщност Евматий също не стоеше със скръстени ръце. Участва в някои от походите на Констанс, отличи се в битките и за награда беше включен в свитата на стратора, когато той се върна в Константинопол, за да отпразнува триумфа си.

И тук късметът на Евматий проработи отново. Вестарият вече не беше малко момче, а млад мъж, с красиво лице и калено в битките тяло, по което жените се заглеждаха. Младият император Михаил, който беше горе-долу на неговите години, веднага го хареса и предпочиташе той, а не Констанс да му разказва как е минал походът срещу арабите. Двамата бързо се сприятелиха и младият император го допусна в покоите си, където го видя сестра му Пулхерия и се влюби в него.

Евматий не се върна обратно в Констанс в Никея. Остана в двореца и няколко месеца по-късно се ожени за Пулхерия. Животът изсипа всичките си блага в скута на красивия младеж.

Единствено смъртта на майка му помрачи за малко щастието му, но Евматий бързо излезе от траура. Радваше се на вниманието на императора, на любовта на сестра му, бързо се издигаше в двора.

Вестарият се усмихна отново, протегна ръце към празната камина, внимателно огледа полираните си нокти и доволен от резултата, скръсти ръце зад главата си. Гордееше се със способността си да пише, без нито една капка мастило да остане по красивите му дълги пръсти.

Евматий обичаше работата си. Макар да не му влизаше в задълженията, обичаше да преглежда дворцовите гардероби. Да сменя билките в тях, за да не се навъдят молци, а дрехите да ухаят па свежест, да заравя ръцете си в безценните багреници и златотъкани филони на патриарха, нежно да гали с ръка везаните с бисери одежди на императора. Да сгъва и подрежда на спретнати купчинки препаските и коланите му, да реди мечовете му по дължина и да наглася красиво един зад друг получените от владетеля дарове. Бе открил една неочаквана страст – да разпределя и харчи личната хазна на Михаил, избирайки вместо него каква дреха да облече или какъв кон да яхне. Понякога си мислеше, че това му дава определена власт над императора, който зависеше от него как да изглежда, язди и ходи. Но и вестарият не го разочароваше. Имаше отговор за всеки въпрос, знаеше къде точно е всеки колан, препаска или роба. Ако можеше, Евматий щеше да купи света, да го сгъне и поръси с изсушена лавандула, мента и жасмин и да го прибере в гардероба си.

"Тогава всичко щеше да е много по-просто" – помисли си вестарият и плъзна поглед по идеално подредените лавици, спретнатото легло в ъгъла и поставените в кръг столове около масата. Дори крилата на прозорците бяха отворени симетрично, подпрени с красиви резбовани блокчета от абанос във формата на жерави.

Икономът на императора обичаше да стои в лятната къща, която сам построи в градината. Каменните ѝ стени, удобните столове и легло и най-вече уединението, му даваха възможност да си почине от глъчката и напрежението, с които бе съпроводена работата му през деня. Обикновено взимаше със себе си кана вино и нещо от кухните, а понякога и някоя от прислужниците или от многото си почитателки в двора, което правеше престоят още по-приятен.

Къщата се състоеше от една-единствена голяма стая, пълна с любимите вещи на Евматий. Скрита в малка борова горичка почти до оградата на имението му, така че до нея не достигаше нито звук от голямата постройка.

"Страхувам се, когато ходиш там" – обичаше да го дразни съпругата му Пулхерия, с която не се разбираше много добре напоследък, докато решеше гъстите си кестеняви коси. "Ако ти се случи нещо, никой няма да чуе!"

"Искаш да ми развалиш удоволствието, нали?" – недоволно отвръщаше Евматий. "Нищо няма да ми се случи в собствения ми дом! Просто искам да си почина" – казваше той, а наум добавяше: "Най-вече от теб!".

"Ами ако някой те нападне? Или те обере? Или те убие?" – не спираше жена му. – "Имаш достатъчно врагове в двореца. Какво ще стане тогава с мен?"

"Някой да нападне вестария на императора? Ти чуваш ли се какво говориш?!" – гневно отговаряше Евматий, с което разговорът обикновено приключваше.

Жена му може и да беше сестра на императора, но беше и пълна глупачка, в това нямаше спор. Беше я грижа единствено за новите ѝ бижута, а напоследък се бе запалила по критската везана коприна, харчейки парите на вестария за всякакви прищевки. Понякога на Евматий много му се искаше да се отърве от нея, но добре знаеше, че няма как да го направи.

Всъщност това нямаше значение. Можеше да има всяка жена в империята и това, че беше женен на Пулхерия, не беше толкова важно. Бракът му вече си бе изиграл своята ролята – Евматий стана един от близките на императора. Михаил го прие в най-тесния кръг на приятелите си – "колоните на империята", както ги наричаше, когато си пийнеше повечко. Малцина можеха да се похвалят, че влизат там.

На първо място, разбира се, беше логотетът[6] Мануил. Свръхбогат и влиятелен, той обичаше да парадира със състоянието си, носейки скъпи накити и дрехи, но това, което го издига неимоверно в очите на Михаил, беше способността му да изпие цял ритон с вино наведнъж.

Следваше протостраторът[7] Роман – черен като мавър, с голям като чушка нос, но весел и добродушен, който често се изказваше непремерено, но винаги можеше да обърне нещата на смях. После идваше севастът[8] Лъв, с когото Евматий не се харесваше от малък, и любимият кочияш на императора от отбора на зелените[9] Филон – намусен разглезен атлет, който се перчеше с победите си, често платени от кесията на Михаил. Компания им правеше и Ингерн – личният телохранител на владетеля и баща на любовницата му Евгения, който можеше да пие не по-малко от господаря си. Последният "стълб" беше Василий – огромен мъж и бивш борец от Хиподрума, който Михаил беше издигнал до надзорник на имперските конюшни.

"Други освен вас не ми трябват!" – казваше им често владетелят, особено след като изпиеше амфора с вино. – "Само с вас мога да управлявам империята! Не ми трябват нито вуйчо ми Варда, нито префинената ми майка и останалите ѝ роднини. Само вие! Вие сте цвета на Византия!"

Тези думи караха Евматий, който често пируваше с Михаил, да се черви от гордост и да надига златния си бокал, макар никога да не можеше да изпие колкото императора.

Гуляите им може и да не харесваха особено на вечно киселия кесар[10] Варда, вуйчото на императора, който говореше само за сметки, приходи, разходи и предстоящи войни, но това издигаше още повече вестария в собствените му очи. Може и да не беше вторият след Михаил като кесаря, но беше много близък с владетеля и дори можеше да си позволи да пуска злобни шегички по адрес на кесаря, на които да се смее самият император. Може би кесарят бе подочул нещо и не го обичаше особено. Дори напоследък имаше наглостта да се поддаде на внушенията, че вестарият не управлява добре парите на Михаил, и лично му направи ревизия, която най-накрая завърши по-рано през деня, без да открие нищо смущаващо.

Евматий стана, подреди на спретната купчинка книжата на масата и макар да бе краят на лятото, сложи на рамената си леката памучна наметка. Почувства се уморен. Сметките с Варда бяха изцедили силите му. Ако кесарят си мислеше, че толкова лесно ще успее да открие нещо, трябва да е останал разочарован, помисли си вестарият и настроението му веднага се подобри. Заедно с Михаил щяха да се посмеят над безплодните опити да го хванат в злоупотреба. Евматий умееше да замита следите си и знаеше, че няма от какво да се страхува. Въпреки това работата с Варда го беше уморила. Трябваше да се отпусне. Да пийне чаша вино и може би да извика някоя от прислужниците в къщата... Или просто трябваше да се наспи.

Евматий се загледа в тъмната, огряна от луната, градина. Жегата най-после си беше отишла, през прозорците подухваше нощен бриз. Заедно с него се носеше цвърченето на цикадите и квакането на жабите, дългите сенки на дърветата се протягаха по окосената поляна.

Вестарият се върна в средата на стаята, наля си чаша вино и тъкмо се канеше да отпие, когато чу неясен шум. Заслуша се, но до слуха му не достигна нищо повече. Евматий сви рамена, отпи от чашата и се отправи към леглото, когато ясно чу нечии прокрадващи се стъпки.

– Има ли някой там? – извика вестарият, надвеси се през прозореца и се огледа в мрака.

Не видя нищо и никой не отговори на въпроса му.

Евматий се ослуша отново, затвори капаците на прозореца и внимателно прибра абаносовите статуетки, които ги подпираха.

Чудеше се какво точно да прави, когато му се стори, че нещо стърже по външната стена на къщата. Дали не беше животно? Или някой се промъкваше наоколо?

Евматий остави чашата върху ленена кърпа и се ослуша напрегнато. Изведнъж осъзна колко е тихо. Дори жабите и цикадите бяха замлъкнали. Внезапно си спомни думите на жена си и му се прииска поне този път да я беше послушал.

"Трябва да прокарам някаква система, с която да известявам в къщата, ако имам нужда от нещо" – помисли си вестарият, огледа се за някакво оръжие и грабна ръжена, с който се почистваше камината. Каквото и да имаше отвън, нямаше да го свари неподготвен.

Някой силно почука на вратата и Евматий подскочи. Значи все пак не му се причуваше. Навън наистина имаше някой.

"Ама че съм глупак!" наруга се той сам наум и тръгна към входа. Сигурно Пулхерия беше пратила някой да провери дали не му трябва нещо.

Евматий отвори с широк замах вратата, пламъците на свещите се олюляха от връхлетелия нощен въздух.

На прага стоеше мъж, наметнат с дълъг плащ. Въпреки нахлузената качулка, вестарият го разпозна.

– Ти ли си? – попита той с облекчение и покани госта си с широк жест да влезе. – Защо се промъкваш като призрак в мрака? Изкара ми акъла! Императорът ли те праща?

Вместо да отговори, новодошлият извади дясната си ръка изпод пелерината. В нея държеше къса, широка кама, която с един удар заби в гърдите на вестария.

От силата на удара Евматий залитна назад, опита се да се задържи за масата в средата на стаята, но не успя и бавно се свлече на земята.

Непознатият постоя, докато жертвата му престана да се дава признаци на живот, след което приклекна до трупа и постави в ръката му грижливо сгъната бележка.

* * *

Изчислителя се наведе и за кой ли път се взря в пергамента пред себе си. По лицето му се плъзна лека усмивка, която разкри едрите му остри зъби. Зад гърба му припукваше факла, хвърляща неравномерна светлина по мръсната стена.

Изчислителя беше доволен. Нещата вървяха точно по плана, който внимателно бе начертал и пресметнал.

Скрит в сенките, бе видял поръчаното от него убийство на българския кавхан. След това лично се бе разправил с Евматий. Реликвите също бяха откраднати. Всичко вървеше точно както го беше изчислил. Сега оставаше само да чака, да коригира събитията, ако случайно поемеха в друга посока, а накрая да се наслади на наградата си.

Изчислителя се гордееше със способността си да предвижда всичко и всички, да прави точни сметки и пресмята ходовете на противниците си до най-малката подробност. Водеше си подробни записки за тези, срещу които се изправяше, и предварително знаеше как ще реагират те на всеки негов ход. Това му даваше огромно преимущество.

Всички – патриции, стратези, логотети, свещеници, дори самият император бяха в ръцете му. Най-хубавото беше, че те въобще не подозират за това. А когато разберяха, вече щеше да е много късно.

Изчислителя се усмихна отново. Зад него, губещи се в сенките, се виеха каменни стълби, в чиито ъгли се събираше плесен и влага. От стените, провесени на вериги, висяха парчета изгнили дрехи, под тях се търкаляха напукани ребра, пожълтели черепи, начупени прешлени, стави и кости. Малката каменна стая с мръсна маса и стол по средата, миришеше на мръсотия, кръв и страх, но това не му правеше впечатление. Някога тук бяха държали и измъчвали важните затворници в Големия дворец, бяха ослепявали пълководци и рязали носовете на императори, но от години никой не беше слизал в подземието. Малцина знаеха, че то въобще съществува, без да обръщат внимание на каменната плоча с халка, която Изчислителя откри в един от най-крайните коридори. За всеки случай постави катинар. Не искаше някой да се натъкне на тайните му покои. Но дори и това да станеше, неканеният гост нямаше да стигне много далеч. Изчислителя бе поставил няколко капана, които щяха да спрат всеки натрапник. В тях вече се бяха уловили няколко плъха и дори една лисица, промъкнали се през стената на двореца, чиито мъртви тела доказваха колко добра е системата му за защита.

Изчислителя вдигна очите си от изписаните тънки листове кожа и погледна големия железен кръст, окачен на стената срещу него. От там Спасителят, разпнат, за да изкупи човешките грехове, го гледаше с разбиране, сякаш готов да помогне в начинанието на живота му. Но мъжът в подземието знаеше, че ако иска да успее, трябва да свърши всичко сам. "Помогни си, за да ти помогне и Господ", казваше навремето баща му и той беше напълно съгласен с него.

През стаята бързо пробяга черен плъх, спря се в далечния ъгъл и застанал на задните си крака, започна тихо да цвърчи, но Изчислителя не му обърна внимание.

Въпреки всичко се чувстваше неспокоен. Може би това беше просто сценична треска, преди великата трагедия, която бе режисирал за града, гражданите и управниците му, да се развихри с пълна сила. Или беше пропуснал нещо?

Мъжът отново сведе очи към пергамента. Върху него с главни букви бяха изписани поредица от имена, оплетени като в паяжина от множеството стрелки, линии и знаци.

Изчислителя отново провери всичко, но не откри грешка в сметките. След което пръстът му се заби в едно от имената – Климент, личен писар на княз Борис.

1

3 септември

- Потирът го няма! .. Потирът го няма! .. Онзи, който прати папата... Манасий е изчезнал, този пияница... Как ще се пречисти сега князът? ... Господи, какво ще правя сега... Господи?! ...

Клисарят Кирик, пребледнял като мъртвец под дългата си черна брада, не можеше да си намери място пред княжеския писар и борев[11] Климент. Със смешно килната настрани калимявка, изпод която се подаваха няколко разбъркани кичура, Кирик час по час триеше ръце в черното си расо, а през останалото време си скубеше косите. Зад него смутено пристъпяше Невестулката бивш джебчия, а сега един от помощниците на писаря, и безуспешно се опитваше да прекъсне неканения гост.

– Само вие можете да ми помогнете, господарю! ... Моля ви, смилете се над Божия служител... Поне да знаех къде е Манасий, той може да е видял нещо... Но това е провал! Пълен провал! ... Потирът... Папата... Ами ако обвинят мен? ... Помогнете ми... Манасий...

– Казах ти, господарят е зает! – Невестулката хвана клисаря за ръкава и го задърпа към вратата, но той се отскубна и падна на колене.

– Това е въпрос от първостепенна важност! – извика Кирик и въпреки, че беше на земята, заблъска слугата далеч от себе си. – Това не е за прости хора като теб! Остави ме, Сатана... Какво ли разбираш

– Какъв потир? – Климент бавно свали краката си, обути в меки кожени ботуши на земята. – За какво е цялата тази врява?

Как е възможно, помисли си той, след като цял ден си работил без почивка и не стига, че е такава жега, как е възможно, тъкмо когато слънцето най-после е спряло да припича, а ти си се отпуснал на леглото с чаша разредено охладено вино и се опитваш да четеш "Облаците" на Аристофан, между другото много вулгарна пиеса, която едва си взел от хазнатаря Добромир, обещавайки му да я пазиш като очите си, та как е възможно точно в този момент в къщата ти на нахълта клисарят на голямата базилика в Плиска и да започне да бръщолеви гатанки?"

Всъщност с падането на нощта се бе разхладило, дори пръскаше лек дъждец, а и нещата май се изясняваха. Явно някой беше откраднал златния потир, подарен от папа Николай на Борис по случай покръстването му. Чашата бе донесена в българските земи от пратениците на Ватикана Павел Популонски и Формоза Портуенски[12], осветена в Голямата базилика, и се ползваше от княза, когато Борис приемаше Светото Причастие. На Климент веднъж вече му се бе налагало да търси откраднатия потир в Сердика, сега щеше да му е за втори път.

– Кой е Манасий? – попита писарят и покани неканения посетител да седне. – Защо мислиш, че може да е видял нещо?

– Излезе преди мен от олтара, затова... Търсих чигата Симеон, но го няма! Някой трябва да предупреди... Потирът беше толкова красив! Как само блестеше златото на слънчевите лъчи! А сапфирите, рубините и изумрудите... Ах, какъв позор! Какъв позор! – свещеникът подръпна отново расото си и се разтресе на стола.

"Чашата наистина беше много хубава. Но сега е изчезнала, а както казва Аристотел, когато прекрасното го няма, на негово място се ражда трагичното. Точно както виждаме в момента" – помисли си Климент, а на глас каза:

– Пий! – и подаде виното си на клисаря. – Пий и се успокой! Несвързаните ти приказки няма да помогнат на никого.

Без да чака втора покана, Кирик изля питието в гърлото си, хлъцна и изтри устата си с ръка. След това остави чашата на масата до себе си и понечи да скочи, но Климент го задържа за ръкава.

– Някой е откраднал папския потир от базиликата. Така ли е?

Кирик енергично закима с глава и отвори уста, но писарят изпревари поредната му тирада.

- Как стана това?

Клисарят възбудено вдигна ръце, бутна калимявката си, която меко се изтърколи от главата му и без да обръща внимание на падналата шапка, отново си задърпа косите.

– Бяхме приключили вечерната служба. С Манасий помогнахме на свещениците да си свалят филоните и епитрахилите[13], сгънахме ги и ги прибрахме по шкафовете. Всички бяха много уморени, през деня имаше няколко кръщенета и едно погребение. Целунаха ръка на негово високопреподобие архимандрит Стефан и си тръгнаха. Аз и Манасий останахме да приберем Светата утвар в олтара и да преметем. Манасий е слуга в храма. Малко не е наред с главата, но върши чудна работа. Чисти, прибира изгорелите свещи, мие пода и не се оплаква. Най-обича да бие камбаната. Радва се като дете. Само ако не пиеше толкова много... Но е човек и като всеки човек е слаб – клисарят се прекръсти. – А и всички го черпят. Не минава кръщене или опело, без да се напие... През другото време виси по кръчмите и моли за вино. Знае някои номера... – Кирик махна с ръка. – Залостих вратата и отидох зад олтара. Прибирах Светото Евангелие. Манасий го нямаше, повиках го, мислех, че е в нефа[14], но той не ми отговори. Исках да ми помогне с купела със светена вода. Тогава чух трясък и звън на стъкло – клисарят потрепери. – Извиках: "Кой е?", но не получих отговор. Запалих свещ и излязох да проверя какво става. Намерих един от прозорците в края на залата разбит. Уплаших се. Кой се беше вмъкнал в църквата? Знаете какви са времената... В базиликата бе тъмно, а свещта не хвърляше много светлина. След това чух шум от олтара. – Клисарят си пое дълбоко дъх и избърса с ръкав запотеното си чело. – След миг ми се стори, че някой тича между пътеките в централния кораб[15]. Извиках му да спре, но стъпките веднага заглъхнаха. Накрая се върнах зад олтара и запалих фенер. Нямаше никой и всичко изглеждаше наред. Но шкафът, в който държим потира, зееше отворен... – този път клисарят започна да дърпа брадата си.

– Освен вас с Манасий е нямало никой друг, а черквата е била тъмна? – попита писарят.

– Вече казах! Канехме се да си ходим. Всички свещи бяха изгасени.

– А на горния етаж и страничните кораби[16]?

– Навсякъде беше тъмно! Лично затворих прозорците на втория етаж. Сигурен съм, че там нямаше никой. За страничните кораби не знам. Някой може и да се е спотайвал. Но защо тогава ще чупи прозореца?

Климент кимна с глава. Клисарят беше прав. Който и да бе откраднал бокала, очевидно бе влязъл от вън. Очертаваше се следната картинка: крадецът се промъква по-рано в комплекса на базиликата и се скрива между колоните на външния атриум[17]. Това не е особено трудно при непрестанния поток от богомолци и дълбоките сенки, които хвърлят сводовете. Изчаква свещениците да си тръгнат, всички светлини в църквата да угаснат и мислейки, че в нея няма никой, разбива един от прозорците, влиза и отмъква прекрасния потир, с който Борис толкова много се гордее. След което притичва между пътеките, Кирик го чува, вика му да спре, но той не го прави, измъква се и изчезва в нощта.

– Колко дълго седя до прозореца? – попита писарят.

– Знам ли? – отговори му клисарят и се почеса по главата. – Може би минута или две. След като очите ми свикнаха с тъмнината, се опитах да видя нещо, но централният кораб беше празен.

– Ами монасите от манастира? Те не са ли чули нещо?

Кирик поклати глава.

– Съмнявам се. Ако бяха видели крадеца, щяха да се развикат. По това време повечето от тях са в скриптория[18] или в спалните... – поуспокоен, клисарят завъртя глава и огледа стаята. – Потърсих чигата Симеон, който е дежурен тази вечер, но не го намерих и дойдох веднага при вас. Страх ме е да отида при архимандрит Стефан... Слугата ви не искаше да ме пусне, но аз успях да се промъкна, докато той...

– И какво очакваш да направя? – писарят с тъга погледна пиесата на Аристофан. Тази вечер нямаше да чете повече за пръдните на висящия в мрежа под тавана Сократ. Пиесата му се струваше неразбрана, глупава и пошла, а любимият му философ – ненужно оплют и осмян, но въпреки това искаше да разбере как завършва.

– Как какво? – извади го от литературните разсъждения събеседникът му. – Знам, че сте специалист по разгадаването на всякакви загадки. Намерете потира или Манасий, или този, който го е откраднал!

"Ето я другата страна на славата!" – помисли си Климент и криво се усмихна. Откак се бе прочул с успешните си разследвания, хората не спираха да го търсят, очаквайки да разреши като с магическа пръчка проблемите им. Искаха от него да намери загубени пари, избягали животни, да върне неверни любими, а веднъж дори бе дошъл просител с молбата да разследва загадъчната смърт на котката му, която той много обичал. Нима клисарят очакваше от него просто да щракне с пръсти и да залови крадеца?

Все пак трябваше да предприеме нещо. Изчезването на княжеския потир не беше шега работа. Кражбата бе извършена в самото сърце на Плиска, в любимата базилика на Борис, а той бе много чувствителен към подобни неща. Откак лудият боил Шун, бе успял да проникне в покоите му, князът искаше всяко произшествие във или близо до двореца да се разследва изключително внимателно. В главата на Климент вече назряваше някаква смътна идея, но за изпълнението ѝ щеше да му е необходима помощ.

– Намери чигатът Симеон! – нареди той на Невестулката, който бързо закима. – Вратите на Вътрешния град вече са затворени, но нека няколко патрула обиколят стените. Кой знае дали нашият хитрец няма да се опита да се промъкне вътре[19]. Симеон да затвори вратите и на Външния град и да изкара войници да дежурят по насипите. Всеки срещнат да бъде претърсван! След това доведи чигата и няколко от подчинените му с факли в атриума пред базиликата. Ще отидем да огледаме – писарят стана от леглото и подаде на Кирик падналата му калимявка. Може да намеря нещо, което да ми подскаже как да търсим крадеца.

Докато Кирик се кланяше благодарейки, Климент извика помощника си Корсис, прошепна му няколко думи на ухото, след което излезе, следван от клисаря.

Дъждът бе спрял. Над нагорещените плочи се виеше пара, лек бриз приятно погали челото и разроши черната коса на писаря. В осеяното със звезди небе нямаше нито един облак, а пълната луна осветяваше пустите улици. Климент бързо закрачи, размени си поздрави с войниците, пазещи портите на Вътрешния град, продължи по застланата с мраморни плочи алея и скоро покрива на Голямата базилика се очерта пред очите му. Обграден отвсякъде с висока четири метра, солидна и внушителна каменна стена, завършваща със зъбери, манастирският комплекс приличаше повече на крепост, отколкото на духовен храм.

Разположен на внушителната територия от квадратен километър и половина, строежът включваше огромна трикорабна базилика, чийто олтар бе построен над старото светилище на Тангра[20], манастирски комплекс, в който влизаха училище, килиите на монасите, споменатият вече скрипториум, две бани, огромен двор с кладенец в средата и епископският дворец, който още не бе довършен и не се знаеше кой ще седне в позлатения му трон. Засега шансовете на архимандрит Стефан, личният изповедник на княза, който ръководеше и самата базилика, изглеждаха най-големи, но имаше и други претенденти.

Зад стените на комплекса се чуваха стъпки, тук-там между зъберите проблясваше отразена светлина, чуваше се неясен говор. Климент бавно отвори вратата и влезе в просторния атриум на двора. Писарят изтръпна при вида на градежа. Базиликата на Борис караше дъха на новодошлите да спре за миг пред вида на гигантските ѝ размери. Дълга сто и широка трийсет метра, високата двуетажна черква се издигаше величествено сред каменния двор, отстъпвайки по размери само на патриаршеската "Света София" в Константинопол.

Огнени отблясъци от факлите и фенерите на събраните в двора войници се отразяваха в локвите и огромните прозорци на базиликата, виеха се по каменните стени и изчезваха под водоливниците на широкия, облицован с оловни плочи покрив.

Писарят едва бе влезнал в двора, когато Кирик го задърпа за ръката към далечния край на атриума.

– Елате! Елате! – не спираше да припира клисарят, влачейки Климент след себе си. – Елате да видите счупения прозорец! От тук се вмъкнал мръсникът! – повтаряше клисарят, сочейки парчетата натрошено стъкло, разпилени по двора, и частите от оловната рамка, които ги бяха крепили.

Климент приклекна над камъните, вдигна няколко от цветните стъкла в шепата си и внимателно ги огледа.

– Ясно е откъде е влязъл крадецът – мърмореше си той под нос, изправи си и бавно тръгна покрай останалите прозорци. – Но откъде е излязъл?

Колкото и да търсеше, не намери нищо, което да му подскаже нещо повече. По плочите на двора нямаше следи, отпечатъци липсваха и по перваза на разбития прозореца.

Продължавайки все така да си мърмори, писарят влезе в базиликата. Бе идвал тук само денем, когато, облени от слънчевата светлина, стените блестяха, отразявайки златните и сребърни обкови на иконите, кристалите на полилеите и шарените фрески по стените, а стотиците запалени свещи и кандила горяха като малки звезди на високите си свещници. В тъмното черквата му се видя заплашителна и мрачна, а стъпките му отекнаха зловещо в тишината под губещия се от погледа таван.

Придружен от клисаря и няколко войници с фенери, писарят видя къде е стоял бокалът в красив резбован шкаф, обкован със златни ленти и кръст по средата, огледа пътеките на централния и останалите два кораба на нефа, завъртя се в притвора[21], качи се на втория етаж, но никъде не откри и следа от крадеца.

– Няма нищо, за което да се заловим бе принуден да признае накрая Климент, докато поставяше на мястото му един от столовете за богомолците, намиращ се близо до строшения прозорец.

– Ами сега? Какво ще правя? – отчаян, Кирик отново посегна към косите си, а калимявката му отново падна на земята. Какво ще каже князът... И Стефан... Трябва ни друг потир... дали, ако Борис пише на папата? ...

– Значи, не можеш да разбереш кой е откраднал потира? – чигатът Симеон най-после се бе появил и оставяйки по пода след себе си мокри стъпки от ботушите си, вървеше през централния кораб на базиликата.

– Не съм казал такова нещо – отговори Климент. – Казвам само, че крадецът не е оставил никакви следи след себе си. Което прави случая съвсем ясен и лесен за решение.

Чигатът и клисарят зяпнаха от изненада, Кирик дори спря за миг да си скубе косите. Климент придърпа една от пейките до стената, седна и се протегна така, че костите му изпукаха.

– Има няколко странни неща, които ми направиха впечатление от самото начало. Първо: защо крадецът е нанесъл удара си толкова рано? Рискувал е, както и се е случило, в църквата да има някой, който да осуети плановете му или поне да го види. Много по-безопасно е било да изчака напредването на нощта, когато всички спят, и тогава да извърши престъплението. Второ: по какъв начин грабителят е разбрал къде да търси потира? Мога да приема факта, че е виждал чашата, тя е вадена не веднъж, но как крадецът е знаел, в кой шкаф точно да я търси? Зад олтара не се допуска никой освен служещите в базиликата, така че той не трябва да е толкова добре информиран. Защо е отворил само шкафа, където стои потирът? И как се е ориентирал в тъмната църква?

- Може да е носил факла предположи Симеон.

– Не може! – поклати глава писарят. – Кирик каза, че след като е чул звука от счупеното стъкло, е изскочил и тръгнал през кораба, но не е видял нищо. Ако крадецът е носел факла, е щял веднага да го забележи.

Чигатът кимна с глава в знак на съгласие.

- Така е – каза той. – Което значи? ...

- Което значи, че крадецът е някой, който знае точно къде може да намери потира и познава базиликата отвътре достатъчно добре, за да се движи спокойно в тъмнината. Тоест вътрешен човек. Някой от свещениците или помощниците им. Но тъй като всички те според нашия домакин – Климент посочи с ръка застаналия клисар – са си били тръгнали, остават само двама – той и слугата Манасий.

Въпреки че изглеждаше невъзможно, Кирик пребледня още повече. По скулата му се стече тънка струйка пот, след което клисарят енергично размаха ръце.

– Обвинявате мен? Мен?!

– Или Манасий – вдигна рамене Климент. – Крадецът не само е знаел къде да търси потира. Ако огледате разбития прозорец, ще видите, че стъклата са паднали от външната страна, в двора на базиликата. Това може да стане само защото е бил разбит отвътре. Ако е направено от вън, отломките трябва да са по пода на черквата, а не обратното. Стъклото е било счупено с някой от столовете около него. Един от тях не беше на мястото си. В тъмнината крадецът не е обърнал внимание на това. Че прозорецът е разбит само за заблуда отвътре, сочи и още един факт – писарят показа собствените им стъпки и тези, оставени от Симеон. – Привечер започна да вали. Ако е влязъл от вън, престъпникът е трябвало да остави следи. Или по перваза на прозореца, или поне по пода. Такива няма, от което следва, че крадецът не е влязъл от вън. Той е бил в черквата и затова краката му са били сухи – писарят изгледа Кирик, който се сви в близкия ъгъл. – Остава и още един въпрос: "Как се е измъкнал престъпникът?". Едва ли е през прозореца трябвало е отново да мине през цялата църква, Кирик е щял да го види. Или да си тръгне през вратата, но тя е била залостена.

- Как тогава е излязъл? - объркано попита Симеон.

– Не е излязъл. Защото не е влизал! – Климент посочи разтреперания клисар. Станало е следното: Кирик и Манасий се наговарят да откраднат потира. Изчакват останалите свещеници да си тръгнат, разбиват отвътре един от прозорците със стоящия наблизо стол, за да може обирът да изглежда като извършен от външен човек, след което задигат чашата, която много добре знаят къде се намира. Помощникът отива да скрие плячката, а клисарят идва при мен, опитвайки се да ме заблуди. Хитър ход, като се има предвид, че кражбата ще бъде открита на следващия ден и архимандрит Стефан ще си спомни, че Кирик и Манасий са останали последни. Което ще ги превърне в първите заподозрени. След като ги хвърлят в подземията на крепостта, трудно ще се измъкнат от клещите на палача, без да си признаят. Като е дотърчал до вкъщи, клисарят е искал да изпревари събитията и да се оневини – Писарят въздъхна. – Не ѝ върви на тази църква. Предишният ѝ стопанин бе убит, сегашният го обраха.

– Да го арестувам ли? – попита Симеон, сочейки към треперещия Кирик.

– Мисля, че така ще бъде най-добре – съгласи се Климент. – Претърсете жилището му и това на Манасий. Там ще намерите чашата.

– Той е виновен! Манасий! Само той! – Кирик внезапно се хвърли в краката на писаря. – Той ме изкуши! Подведе ме като истински Сатана! Каза ми, че няма да ни хванат, и аз го послушах. Трябваха ми пари, напоследък загубих много на комар... Планът беше негов, той разби и прозореца. Потирът е в него, проклет да е! Пощадете ме, господарю! Пощадете ме!

Симеон и Климент бързо се спогледаха.

– Къде можем да го намерим? – попита чигатът.

Клисарят се огледа объркано.

– Не знам! Наистина... Манасий беше много потаен. Всеки път, когато питах къде живее, го обръщаше на смях или се правеше, че не разбира какво му говоря. Каза ми, че има сигурен човек, на който да продаде чашата. Дотогава трябваше да я крие на сигурно място, а като вземе парите, да ми даде половината.

– И ти му повярва?! – писарят прикри усмивката си с длан. – Приятелят ти само те е използвал за прикритие. Ще има да чакаш да ти даде нещо. Сигурно вече е далеч от тук.

– Нали това казвам! – продължи да се влачи на колена по пода Кирик. – Той ме накара! Манасий измисли всичко, а сега ме измами. Аз съм невинен! Невинен... Господарю! Не ме оставяйте! Аз съм духовник... – започна да вика клисарят, щом по знак на Симеон двама войници го хванаха, извиха ръцете му зад гърба и ги вързаха. – Няма ли кой да ми помогне... Помоооощ!

– Какво ще правим сега? – попита чигата, след като виковете на Кирик заглъхнаха в далечината.

Преди да му отговори, Климент вдигна поглед към влезлия в базиликата Корсис. Помощникът му не каза нищо, само кимна с глава и се усмихна, сочейки кожената си торба, след което се облегна на стената и с интерес заоглежда потъналата в мрак църква.

– Мисля, че ще намерим чашата. – неопределено каза писарят и изгледа Симеон. – Иди и разпитай Кирик в килията му. Нека ти опише как изглежда изчезналият Манасий. След това свери сведенията, които ти даде с отец Стефан или с някой от свещениците на базиликата. Те също са виждали мошеника – писарят се изправи и се протегна отново. – Всъщност, така или иначе ще трябва да уведомим архимандрита какво е станало в черквата му. Така че по-добре иди направо при него. След което прати хората си да издирват Манасий.

Чигатът се прозя уморено.

- Мислех, че тази вечер ще мине без извънредни произшествия каза той. – Ами Борис? Някой ще трябва да му каже какво се е случило.

Климент понечи да отговори, когато се чуха тежки стъпки и някой започна да вика името му. В следващия миг в базиликата нахлу Руф личният телохранител на княза. Едър и висок, с огромен меч, закачен на бойния му колан, до когото се полюшваха два кинжала, с дебели кожени предпазители на ръцете и сребърни обеци на ушите, готът изглеждаше като тръгнал за бойното поле.

- Къде си, Клименте?! Гърлено изрева готът, който не се съобразяваше с никой освен с Борис. – Къде си, дяволе?! – продължаваше да крещи телохранителят, на когото очевидно му доставяше удоволствие да слуша кънтящия си под покрива на базиликата глас. – Князът заповяда веднага да се явиш при него!

Климент и чигатът се спогледаха. Нима Борис беше разбрал за кражбата и бе толкова раздразнен, та пращаше личния си телохранител да издирва писаря?

– Какво искаш, Руф? – Климент пристъпи напред в светлините на фенерите. – Какво си се разкрещял в това свято място като дивак, какъвто всъщност си?!

Огромният гот изгледа българина и се ухили, разкривайки кривите си остри зъби. Някои твърдяха, че Руф и подчинените му готи ги пилят, за да могат да прегризват гърлата на противниците си по време на битка, но Климент не вярваше на тези клюки.

– Князът те вика! Веднага! Тръгвай с мен! – заповяда телохранителят и без да чака отговор, се завъртя на пети.

– Защо?

– Получи известие от Константинопол – отговори през рамо готът. – Прочете го, пребледня, хвана се за сърцето и нареди да те намеря. Това е, което знам. Така че побързай! – нареди Руф и се понесе обратно по коридора.

Климент сви рамена, кимна на Симеон и следван от Корсис, тръгна към покоите на владетеля. Може би щеше да има нужда от помощта на младежа.

Двамата се бяха запознали преди три години, малко преди бунта срещу Борис и покръстването. Корсис бе син на една от жертвите на боила Шун, който бе решил, че ще стане непобедим, ако направи седем чаши от черепите на важни хора и пие от тях. Според преданията с ритуала древната сила оренда, намираща се във всеки човек, се прехвърляше в този, който пие от главите на жертвите си. Колкото по-високопоставени са убитите, толкова повече оренда има в тях. За да постигне целта си, Шун бе манипулирал Великия съвет на боилите, на който бе член, бе подтикнал водача на противниците на княза, боилът Иратаис, да започне бунта, като се надяваше в замяна на помощта си да получи главата на хана, от която да направи предпоследната си, шеста чаша. Седмата трябваше да бъде направената от Крум от главата на Никифор, която Шун издирваше[22]. Една от жертвите на полуделия боил бе миникът[23] Вардан – прочут майстор на меча и баща на Корсис. Писарят се трогна от останалия на улицата младеж и го взе за помощник, за което по-късно не съжали и за миг. Освен опитен воин като баща си, Корсис се оказа схватлив и умен и помагаше на Климент в разследванията му. Младежът няколко пъти спаси живота на господаря си, като дори успя да посече Шун, малко преди той да убие Климент, след като чашата от черепа на Никифор най-после беше намерена.

От тогава двамата бяха неразделни, а писарят чувстваше помощника си повече като брат, какъвто не бе имал никога, отколкото като слуга. Между тях се изгради невидима връзка, скрепена от многото им съвместни преживелици, и те споделяха всичко един с друг, без да имат тайни. Подпомаган от Корсис, писарят постигна много за човек без благороднически произход и в момента заемаше длъжността борев на тайния княжески съд, което му даваше право да разследва и съди всички боили, дори и членовете на Великия съвет. Самият Корсис също се бе издигнал заедно с господаря си и лично князът на няколко пъти му бе изказвал благодарностите, възнаграждавайки го подобаващо.

Въпреки всичко напоследък между двамата се бе появила неочаквана преграда. Корсис продължаваше да върши задълженията си безупречно, но свободното си време предпочиташе да прекарва с девойката Ава, отколкото (както преди) с Климент. Помощникът на писаря се влюби в момичето, предизвикало хаос и станало причина за поредица от ужасяващи събития в Плиска.[24] Отначало Корсис се впечатли от умението на Ава да борави с оръжията почти наравно с него, нещо, което тя бе научила по време на десетгодишния си живот сред готите, от които бе отвлечена като малка, но постепенно интересът му към нови техники при водене на бой и хитроумни удари бе заменен от по-дълбоки чувства. Младежът използваше всяка свободна минута, за да прекарва с любимата си, което малко по малко го отдалечаваше от господаря му.

Климент се чувстваше едновременно радостен за Корсис и някак предаден от това, че младежът вече няма време за него. Опитваше се да пропъди подобни мисли и настроения, знаейки колко недостойни са те, но нямаше как да избяга от истината. Дълбоко в себе си писарят завиждаше на помощника си за това, че обича и е обичан. Самият Климент също имаше любима, но жената, която заемаше сърцето му, бе далеч – чак в Константинопол. Ирина беше дъщеря на византийския пратеник в Плиска Атанасий, също станал жертва на полуделия Шун.

Двамата с писаря бяха имали съвсем малко време да споделят чувствата си, преди византийката да се върне в родината си след убийството на баща ѝ. Климент беше получил няколко писма от нея, в които тя го уверяваше в любовта си, но времето и разстоянието не работеха в негова полза. Ирина пишеше, че след смъртта на баща ѝ император Михаил я е накарал да влезе в манастир заради грешките му, но тя все още се надява на милостта му. Това, от една страна, притесняваше писаря – как щеше да се събере с любимата си? Но от друга, в развратния Константинопол манастирът беше единственото място, в което се чувстваше сигурен за Ирина.

Писарят поклати глава и отпрати далеч тези мисли. Бяха стигнали до двореца.

Завариха Борис в малката стая зад тронната зала. Владетелят беше облечен с елек от фина заешка кожа със златни копчета, наметнат над бяла риза, запасана в тъмен панталон, пристегнат с красив пояс, обсипан с бели перли. Със строго изражение на лицето, князът седеше на дълга, тапицирана с кожа пейка с облегалка. На масата пред него вдигаше пара току-що изпечено агне, нарязано на порции, гарафа, пълна с тъмно, червено вино, и блюда със зеленчуци, хляб и подправки. Дебели свещи, поставени в извити сребърни свещници, осветяваха помещението, смесвайки мириса на печено с дъх на восък и мед. Трепкащите им пламъци караха преследваните елени и ловци от гоблените на стената да оживяват, а тъмнината зад прозорците да изглежда още по-плътна.

Компания на Борис правеха комитът Еспор – един от бързо издигналите се фаворити на княза, и архимандрит Стефан – главният свещеник на базиликата, който не подозираше, че църквата му е била ограбена, докато сладко си похапва.

Всъщност никой не ядеше. Чинията на княза стоеше недокосната, но за сметка на това в ръката му имаше пълна до ръба чаша с вино. Писмото, споменато от Руф, лежеше на масата, а ръбовете му вече се бяха подгънали от многократното четене. В стаята бе надвиснала злокобна тишина.

Владетелят направи едва забележим знак с глава и готът напусна стаята.

– Настанявай се, Клименте! Ти също, Корсис – гласът на Борис беше мрачен. – Налейте си вино и си сипете от месото. Готвачът каза, че е много добро, макар сега да не мога да сложа в устата си никаква храна... Вечерта се очертава дълга и не особено приятна.

Писарят познаваше княза много добре, за да разбере веднага, че владетелят е притеснен, ядосан и раздразнен. От друга страна, всичко това можеше и да е само поза. Като добър дипломат, Борис се бе превърнал в съвършен артист, който чрез настроенията си манипулира събеседниците си.

– Преди да започнем, трябва да уведомя отец Стефан, че тази вечер църквата му е била ограбена каза Климент, докато се настаняваше. – Един от прозорците на базиликата е бил разбит. Някой е задигнал потира, който папата подари на негово величество. Страхувам се, че...

– Откраднат? Потирът? Свещеникът скочи на крака и блъсна масата пред себе си. Сребърните чинии и чаши силно издрънчаха. – Защо не каза за това веднага?! Моля ваше величество да ме извини – поклони се Стефан. Кръстът и малката икона със Света Богородица, висящи на врата му, се вдигаха и спускаха стремително в унисон с дишането му. – Трябва веднага да видя какво се е случило!

– Разбира се! – съгласи се Борис. – Стори каквото сметнеш за необходимо.

Свещеникът се поклони и запретвайки краищата на расото си, за да може да се придвижва по-бързо, излетя от стаята. Руф подаде глава, увери се, че всичко е наред, и тихо затвори вратата.

– Значи потирът го няма! – лицето на Борис се зачерви от гняв. – Не ми стига това – той погледна лежащото на масата писмо, – ами и са ограбили собствената ми базилика! Как е станало?

Климент разказа набързо за случката, но преди да успее да стигне до края, князът го прекъсна.

– Какво ще кажеш, Еспор?

Комитът изгледа мрачно Климент, като че ли той е виновен за кражбата, без да бърза да отговори. Безскрупулен, жесток и амбициозен, Еспор бе видял своя шанс след покръстването. Мнозина от старите родове бяха затрити, някогашните довереници на Борис – изпратени под брадвата на палача, а до владетеля се освободи много място, което комитът веднага запълни. Съвършен войник, не познаващ страх в боя, той се зае да преследва тези, които въстанаха срещу новия Бог и господаря му. Гонеше ги безмилостно и изби мнозина от тях. Това му донесе почести, богатство и титли и отреди мястото му на най-близък съветник до Борис. Комитът не търпеше никой друг да го засенчва и с интриги или груба сила успяваше да държи останалите кандидати за мястото му далеч от трона. Между него и Климент съществуваше студено, но изпълнено с взаимно уважение разбирателство. Еспор ценеше писаря заради бързия му и логичен ум, с който разкриваше враговете на владетеля, които самият той след това унищожаваше безмилостно.

– Мисля – бавно отговори комитът, бършейки мазните петна от брадата си, – че това е недопустимо! Не може в центъра на Плиска, в най-големия ни храм да се допускат подобни престъпления! Ако не вземем навремени мерки, ще заприличаме на разграден двор!

– Така е! – съгласи се Борис и ядно удари с юмрук по масата. – Искам чашата да бъде намерена! Искам крадците ѝ да бъдат заловени и наказани! Незабавно!

– Вече е сторено! – на писарят му достави удоволствие да види учудването, което се изписа на лицата на двамата му събеседници. – След като Кирик ми разказа какво се е случило, веднага го заподозрях. Отговаряше прекалено бързо на въпросите ми, сякаш се е подготвял предварително, имаше готово обяснение за всичко. Най-логично изглеждаше той и изчезналият слуга да са крадците. Затова изпратих Корсис да търси Манасий. Той без много трудности е намерил дома му.

– Живее в един коптор в източната част на града – бързо добави помощникът на писаря и се размърда на стола си. И преди се беше срещал с Борис, но никога досега не беше виждал владетелят толкова разгневен и това го плашеше. – Собственикът каза, че Манасий се върнал привечер, влезнал за малко в стаята си, след което отново излязъл. Чашата беше скрита в топка мръсни парцали под сламеника му. Не особено подходящо място. Ето я! – Корсис бръкна в кожената чанта, преметната през рамото му, извади потирът и го постави на масата. Светлината заигра по златната чаша, скъпоценните камъни по обкова ѝ проблясваха като малки слънца.

Борис се наведе напред, сграбчи потира и го вдигна към лицето си, сякаш искаше да се убеди, че е истински.

- Оставил съм двама души в стаята на Манасий – добави писарят. – Симеон ще свърши останалото.

Князът кимна, но не каза нищо. Борис продължаваше да върти златната чаша, оглеждайки я от всички страни, за да е сигурен, че не е повредена по никакъв начин, след което бавно я постави на масата пред себе си.

– Поне една добра новина за тази вечер – тихо каза той, погледна отново чашата, а ръката му сграбчи писмото. Лицето му се напрегна, но той се опита да сдържи вълнението си. – Ще говоря направо. Новините са лоши! Много лоши! Получих известие от един от агентите ни в Константинопол, което смрази сърцето ми. Кавханът Дукум е мъртъв!

Климент скочи на крака и изпусна ножа си, който се удари в масата и падна с дрънчене на земята. Главата му се залюля, очите му се напълниха със сълзи, тялото му отмаля, краката му се подгънаха, стаята се завъртя и той се свлече обратно на стола. Не му достигаше въздух и писарят припряно разкопча двете горни копчета на ризата си. Искаше му се да запази самообладание, да се покаже като истински кален българин, но единственото, което усещаше, беше нечия ледена ръка, сграбчила сърцето му, и горещите сълзи, които се стичаха по лицето му.

Това не можеше да е вярно!

Дукум с масивната си фигура, с обръснатата си до блясък яка глава. Дукум, който никой и нищо не бе в състояние да помести от мястото му. Дукум, непоклатим като тежък мраморен блок, като скала, която е вечна, за да устои на всички бури и ветрове, които фучат около нея. А сега скалата се беше сгромолясала, твърдият мрамор се беше разбил на малки парченца, които никой повече нямаше да може да събере.

За него Дукум бе бащата, който загуби като малък, приятелят, който толкова дълго му липсваше, благодетелят, повел го по пътя на успеха. Именно кавханът бе този, който преди шест години повери първата задача на Климент, оценявайки способностите му, и писарят не го бе подвел. Ако не беше кавханът, днес още щеше да се взира в пергаментите, преписвайки договори, жалби и съдебни решения. Дукум бе този, при когото знаеше, че може да отиде винаги, без значение дали за да сподели докъде е стигнало поредното разследване, да поиска съвет, да потърси някой, който да го защити в труден момент, или просто да си поприказва.

И сега бащата, приятелят, благодетелят и защитникът бе мъртъв!

– Как е станало? – задавено попита писарят и внезапно осъзна, че дори не знае на колко години бе покровителят му. Петдесет и пет? Шейсет? Или повече?

Борис направи гримаса, гласът му трепереше. Той също обичаше стария боил, който бе стоял до него в най-трудните моменти и винаги му бе помагал. Сърцето на владетеля наистина бе смразено. И от неговите очи потекоха сълзи и за да ги прикрие, той надигна чашата си.

– Конят му се е подхлъзнал, паднал е на каменната улица и си е строшил врата – сухо каза Еспор, който едва ли скърбеше за смъртта на кавхана. След като Дукум го нямаше, комитът щеше да стане още по-ценен за Борис. – Нелепа и глупава смърт.

– И това е всичко? – писарят не можеше да повярва. – Виждал съм го да препуска през дълбоки преспи сняг, да прескача...

– Това е всичко! – прекъсна го Борис и прехапа устни. – Паднал е и се е пребил! Понякога се случва и на най-добрите.

– И ваше величество е сигурен, че не е убийство? Византийците са майстори на подобни номера, с които...

– Така е било обявено. Има и доклад по случая, който, предполагам, ще получа до няколко дни – отговори князът и си наля още вино. – Агентът ни го е видял в моргата на Константинопол. Нямало никакво съмнение, че Дукум си е счупил врата. Двамата войници, които са го ескортирали, са потвърдили инцидента. - Борис внимателно постави чашата си на масата, приближи се до прозореца и се загледа в тъмнината. Ярката луна осветяваше белия каменен двор, в далечината се виждаха огньовете, запалени по стената на крепостта, чуваха се подвикванията на войниците. Всичко изглеждаше мирно и спокойно, но в сърцето си князът усещаше празнота. След смъртта на Дукум нищо вече нямаше да е същото. Най-накрая бе останал съвсем сам. Сам със себе си и демоните, с които трябваше да се бори в собствената си душа. Борис въздъхна и се върна при гостите си. – Беше ми като близък роднина – каза тихо той. – Като стар чичо, който винаги е наоколо в труден момент, за да ме подкрепи. Правеше го за баща ми, правеше го и за мен. А сега го няма! – Князът гневно изтри с юмрук мокрите си очи. – Ще пратя хора да приберат тялото му, да го балсамират и да го докарат в Плиска. Ще му устроим достойно погребение, такова, каквото заслужава. А ти ще го заместиш в Константинопол!

Климент повдигна вежди. Той не беше дипломат. Какво щеше да търси във византийската столица? Пък и проблемът, с който се занимаваше Дукум, вече бе успешно решен. Тържището в Солун отново бе отворено. Какво беше намислил князът?

– Нека не оставяме тъгата да ни размеква. Кавханът не би одобрил това – Борис възвърна обичайното си хладнокръвие. – Не ни ли учат апостолите, че трябва да приемаме твърдо и с вяра в Бога и най-големите нещастия?

– Учат ни! – съгласи се Климент. – Но ни учат още и че Бог ни праща нещастията като изпитание, в което ние трябва да устоим.

– Точно така! – съгласи се Борис. – Затова трябва да отидеш в Константинопол и да довършиш това, което Дукум започна.

– Но какво? – разпери ръце Климент, а до него Корсис се размърда неспокойно. – Дукум реши проблема с тържището в Солун. Византийците нямаше защо да го убиват. Или има нещо друго?

– Има! – владетелят го изгледа от упор. – Първо искам да проучиш обстоятелствата около смъртта на кавхана. Както сам каза, той беше добър ездач, а гърците са способни на всичко! И грешиш. Те имаше защо да го убият – Борис се наведе напред, все едно се страхува някой да не го подслуша. – В Константинопол се носят слухове. Слухове, че срещу Михаил ще бъде извършен преврат! Мнозина са недоволни от управлението му. От пиянството и разврата му, от новите данъци, които наложи, и безкрайните войни на изток. Хората не го обичат, ненавист има и в обкръжението му – князът се почеса по бузата преди да продължи. – Колкото и странно да ти се вижда, една от причините за това е, че е зарязал съпругата си Евдокия Декаполитиса и върти любов с дъщерята на телохранителя си – Евдокия Ингерина. Всъщност го прави от години, но сега е забравил всякаква мяра.

– Явно харесва Евдокиите – отбеляза писарят.

– Не знам как не ги бъркат – усмихна се Борис и за миг заприлича на немирно момче, което издава чужда тайна. – Всъщност знам. Наричат жена му Евдокия, а любовницата му Токи. Макар това да не е особено важно. По-важно е, че майката на Михаил Теодора, която му е избрала Евдокия за жена, когато е бил само на петнайсет години, както и брат ѝ, кесарят Варда, са близки с бащата на момичето – главнокомандващия на източните армии Магистър милитум Коридон. Той постигна забележителни победи. След като разгроми емир Омар, се върна с част от войските си в Константинопол, за да получи триумф. Дата за който, кой знае защо, така и не се назначава от императора. Коридон обикаля сърдит из Константинопол, а войската му нервничи пред стените на града в очакване императорът да им отдаде заслуженото. Вместо това Михаил е забравил всякаква дискретност. Появява се публично с любовницата си и унижава жена си. Което допълнително ядосва Коридон и покровителите му. Преди това, за да се спазва приличието, императорът ожени Токи за близкия си приятел – началника на имперските конюшни Василий и за да не се сърди, че спи с жена му, му даде за любовница собствената си сестра Текла. Което дразни още повече майка му и брат ѝ. Казват, че Текла била влюбена във Василий, който е огромен и красив мъж, но това едва ли има особено значение.

– Звучи като древногръцка драма – не се сдържа писарят. – Всеки е любовник на някого и мами другия зад гърба му. Липсва само Богът от машината[25], който да разреши проблемите и раздаде правосъдие.

– И това може да стане – замислено отговори Борис. – И може ние да изиграем тази роля. Из Константинопол са плъзнали магьосници, пророци и гадатели, които предсказват скорошния край на императора и цялата му династия. Свещеници проповядват по ъглите, че Апокалипсисът е близо, Дяволът се е настанил в Големия дворец, а Господ е отвърнал очи от империята и ще я накаже заради пиянството и разврата на Михаил.

– Някой подготвя почвата, за това, което предстои – Климент замислено поклати глава. – Случвало се е и преди. Първо се пускат слухове, мълви и пророчества и когато започнат размириците, всички вече са убедени, че такава е Божията воля.

– Точно така! – Борис плесна с ръце. – Нещо се мъти и аз трябва да знам какво е то.

– И Дукум трябваше да разбере това? – попита писарят, чудейки се в какво ли всъщност се е забъркал кавханът във византийската столица.

– Да! Всъщност той го предложи – бързо добави князът, сякаш се оправдаваше, че е въвлякъл боилът в подобна авантюра. – Тържището в Солун беше само претекст да го пратя там. Дукум трябваше да се опита да разбере подготвя ли се наистина преврат и кой се кани да го оглави. Всяка смяна на властта води до сътресения и несигурност след себе си, докато новият владетел се закрепи. А точно сега положението във Византия, така или иначе, е трудно. Войната с арабите е опразнила хазната, патрициите са разделени и сплетничат един срещу друг, войниците не са получавали заплатите си от десет месеца и са изнервени. Ако Михаил падне, ще настане хаос... Омръзна ми вечно да губя войни! – Борис се нацупи, но миг след това черните му очи заблестяха. – Само си представи, Клименте! Ако успеем, ако завладеем Константинопол, ще извърша подвиг, който никога не е извършван! А ако седна в трона на Константин Велики, никой владетел в света няма да може да се мери с мен по могъщество! България ще стане най-великата сила на земята!

– В Константинопол и преди е имало преврати – сухо отбеляза писарят.

– Да, но сега положението е различно! – очите на Борис заблестяха пред мечтите за бъдещето и плановете, които градеше. – И което е най-хубавото – потри ръце владетелят. – Имаме шпионин на най-високо място в империята!

– Кой е той?

– Братът на Теодора и Варда, магистър Петрон Мимиконян! Алчен е като Крез. Забогатя неимоверно, след като преди години проведе успешни кампании в Азия, но след това загуби всичко. Крие провала си, а е на ръба на банкрута. Ако не са нашите пари, ще бъде разорен! Той ни съобщава всичко важно, което става в двореца и което замислят племенникът му, сестра му и брат му. Ако Петрон седне на трона, сам ще отвори вратите на Константинопол пред войските ми.

– И Дукум е трябвало да уреди всичко това?

Князът се намръщи.

– Всъщност не. Той не можеше да повлияе на ставащото в империята. Но можеше да следи на място в каква посока се развиват нещата. С малко повече късмет можеше да пристигнем с войските си пред стените на Теодосий[26] в подходящия момент. – Борис изгледа събеседниците си под спуснатите си клепачи, след което вдигна глава и каза с ясен глас. – Запомнете: рано или късно Византия ще се изправи срещу нас с цялата си мощ. И тогава, нека не се лъжем, няма да имаме никакъв шанс. Докато императорът седи на трона си в Константинопол, българският владетел ще се страхува за трона си в Плиска! Колко още време има дотогава? Година? Десет? Сто? Колко време арабите ще ангажират вниманието им? Всяка нощ сънувам кошмара, че Михаил е сключил мир с Ал Мутаз[27] и обръща взора си към нас. Веднъж вече ми се наложи да се изправям срещу Византия и не бих искал да го правя отново. Затова няма да се почувствам спокоен, докато не уредим работите си с гърците. Това беше задачата на Дукум. Да следи какво става в Константинопол и да осигури мир. Дълъг и дълбок мир, като по времето на Омуртаг[28]. Ако нещата тръгнеха в изгодна за нас посока, можеше и да тръгнем на война, но този вариант бе малко вероятен. Дукум организира бърза система за известяване, така че, ако се наложи, да узная новините не по-късно от три дни. А сега е мъртъв... – владетелят замълча. – Само седмица преди да умре ми писа, че е на път да намери нещо, което ще превърне плановете ни в реалност. Беше сигурен, че нещата се развиват в наша полза... Как можа да загине по този нелеп начин! – удари юмрук в дланта си Борис, без да става ясно за кое съжалява повече, за смъртта на Дукум или за това, че не е разбрал тайната му.

– И ваше величество иска аз да го заместя? – Климент не изглеждаше привлечен от идеята да отиде в Константинопол и да се замеси в дворцовите интриги. Още по-малко му се искаше да се сблъсква с бившия си преподавател от Магнаурската школа, а сега патриарх Фотий. Макар да бе висш духовник, Михаил му бе поверил грижата за шпионите си, нещо, с което Фотий, който бе превъзходен логик, философ и математик, се справяше чудесно. Патриархът мразеше някой да се бърка в плановете му, както бе направил писарят преди около година, и рядко оставяше това ненаказано. Климент още изтръпваше, когато си припомнеше битката, която водеха с помощника му Корсис на гробищата до Плиска с изпратените от Фотий фанатични убийци. Тогава им се размина на косъм, но патриархът, както и господарят му едва ли бяха останали доволни от резултата. Единствената утеха, която писарят намираше в предстоящото пътуване, бе, че ще види Ирина.

– Да, искам да го заместиш! Ти си боил, участник във Великия съвет, мой храненик и съдия. Освен това си един от малкото хора, на които вярвам безрезервно. Ти си моят сокол, който лети на високо, вижда враговете ми от далеч и се спуска, за да ги разкъса с ноктите си и да ме защити – Борис се усмихна подкупващо. – Но има и още. Има и нещо друго, което е дори по-важно от това, кой ще седне в трона на Михаил.

Климент и Корсис се погледнаха учудено. Еспор само се усмихна и надигна чашата си

– Искам своя църква! – високо заяви Борис и гласът му отекна между каменните стени. – Искам църква, която да е самостоятелна, да има свой митрополит и да не зависи нито от Рим, нито от Константинопол!

– Това е невъзможно! – Климент се вторачи слисано във владетеля.

– Възможно е и още как! – не се предаваше князът. – И съм сигурен, че може да стане. Ти знаеш, че писах на папа Николай с някой въпроси относно новата вяра. Истината е, че го направих, за да установя доколко светият отец е готов да ни даде собствен архиепископ. Мисля, че това можеше да се договоря с него, но за жалост папата се разболя и преговорите вървят трудно. Но в Константинопол са уплашени. О, как само са уплашени – Борис плесна доволно с ръце. – Представи си само – папски хора в задния двор на империята! Кошмар, който кара Михаил да се поти, когато не е пиян. Може пък и затова да се е пропил, знам ли весело намигна князът. – В Константинопол не са далеч от идеята да се съгласят да сме отделна църква под техен надзор. Нещо, което няма да ни пречи по никакъв начин. Но твоя "приятел", патриарх Фотий, е категорично против – Борис гневно тропна с крак. – Опитах какво ли не – почести, пари, убеждение, но не! Фотий не иска и дума да се чува за това. Но във Византия, за разлика от Рим, императорът е този, който назначава главата на църквата. Което значи...

– Което значи – продължи мисълта на владетеля Климент, – че ако на трона на Михаил седне друг, приятелски настроен към нас човек, той ще смени Фотий с някой по-отстъпчив.

– Именно! – съгласи се мрачно Борис. – И тогава жертвите, които бях принуден да направя, гоненията, убийствата, кървавата смърт, покръстването, само тогава, когато църквата ни е самостоятелна, всичко това ще има смисъл! – владетелят замълча, вторачен в събеседниците си. – Разбираш ли сега колко важна е мисията в Константинопол?!

Климент кимна.

– Не ми се иска да се замесвам с Фотий – призна той. – Още повече да се опитвам да го свалям от патриаршеския престол. Последната среща с хората му едва не ми коства живота.

– Ще ти се наложи, ще ти се наложи – гласът на княза не търпеше възражение. – Но освен с патриарха, ще трябва да се съобразяваш и с още един духовник. Монсеньор Анджело Рици, апостолически нунций[29] на негово светейшество папата. Пратен е, за да се опита да заглади нещата между Константинопол и Рим. Както знаеш, и папата, и патриархът се анатемосаха няколко пъти един друг. Между двете църкви отношенията са меко казано лоши – владетелят се засмя. – Макар да не харесва Фотий, ще трябва да внимаваш с италианеца. Чувал съм, че е хитър, умен и безжалостен. Но това далеч не е всичко – продължи Борис и зашепна, все едно се кани да сподели най-страшна тайна. – Столицата на Византия се е превърнала в арена на мрачни, зловещи убийства! През последните две седмици са били убити вестарият Евматий и логотетът Мануил. И двамата са много близки до императора. Той често се събира с най-добрите си приятели, за да пие и да се забавлява. Наричат се "стълбовете на империята", защото според него на тях се крепи държавата. Допуска ги в покоите си, отрупва ги с почести и богатства. Което не се харесва на останалите, но той хич и не се интересува.

– Нима някой ги мрази и им завижда толкова, че да ги убие? Как е станало?

– Евматий е бил намушкан с нож, вратът на логотета е бил строшен! – намеси се в разговора Еспор, колкото да отбележи, че е наясно за какво става дума.

– Точно като на Дукум!

– Не точно. Намерили са Мануил мъртъв върху масата в кабинета му. – Борис седна, доволен, че е успял да заинтригува писаря. – Пертон съобщава, че в ръцете и на двамата са намерени парчета пергамент. На този, открит в дланта на Евматий пише: "Смъртен удар порази снагата ти". "Поразен си за втори път" е посланието, което убиецът е оставил при Мануил.

– Какво значи това? – обади се Корсис, който досега само слушаше. – Нима някой брои колко са убитите?

– Точно така! – Борис изгледа помощника на писаря. – Но не е само това. Бележките са перефразирани реплики от трагедията на Есхил "Агамемнон". Казва ги жена му Клитемнестра, докато убива мъжа си, когато той излиза от банята.

– След като го оплита с мрежа и го посича с брадва – Климент замислено поклати глава. – Но какво общо има това с убийствата?

– Не знам! – Борис отново взе потира и го завъртя в ръка. – Никой не знае. Пък и на точно такова прилича – някой брои убитите близки на императора, за да го подплаши. Трябва да знаеш, че той е много религиозен и във всичко вижда знаци от съдбата и Бог. Според Петрон Михаил е изнервен, раздразнителен и мнителен, което го кара да прави нови грешки, които засилват настроенията срещу него. Останалите "стълбове" силно се притесняват за живота си.

- И твое величество иска да се заема с това?

– Точно така!

- Но нима императорът ще допусне да разследвам най-близките му? Той си има свои хора, които да правят това. Начело с Фотий...

– Не съм казал такова нещо. Но нищо не пречи да проведеш собствено дискретно проучване. В него никой няма да те спре. Все пак Дукум беше български кавхан, който загина във византийската столица! Ще бъдеш мой официален пратеник, разследващ случая, и ще трябва да се съобразяват с теб, стига да не прекаляваш.

Климент кимна замислено. Знаеше за какво говори Борис. Като негов посланик, той можеше да се срещне дори с императора и да разговаря и с най-близките му хора. Само от него зависеше в каква посока ще насочи разговора. А ако успееше да разкрие убиеца...

– Ако успееш да разкриеш убиеца на приятелите на Михаил, той ще бъде съгласен да подпише какъвто договор му предложиш! Ще махне Фотий или ще го накара да признае българската църква – довърши мислите му Борис. – И тогава най-после това, за което жертвах живота си и живота на толкова много хора, дори на стария си Бог, ще бъде завършено!

2

5 септември

Пътят до Константинопол мина без особени произшествия. Ден след като получи нареждането от Борис, Климент потегли начело на малък, добре въоръжен отряд. Компания му правеха двамата му помощници Корсис и Невестулката и неколцина войници. Бившият джебчия беше много развълнуван от предстоящото посещение, все едно отива на панаир, а не в столицата на Византийската империя.

– Ех, господарю – тюхкаше се той. – Каква кариера можех да направя в Константинопол, ако не бях преминал от другата страна на закона! Чувал съм, че жителите на града не излизат от къщите си, без да се окичат от главата до петите със злато и сребро, по улиците се търкалят монети, а виното се лее като из ведро. Точно място за човек с ловки пръсти като мен.

– А чувал ли си – отговори ми Корсис, – че там на крадците им режат носовете, оковават ги в пранги, а при второ провинение ги бесят?

Това накара Невестулката да се умълчи за известно време, но помощникът на писаря скоро забрави за притесненията си и заля неприлична песен за императора и многото му любовници.

Без да бързат, прекосиха планината, отдъхвайки си сред прохладните сенки от задушаващата жега. Яздеха бавно, за да не уморяват конете, а над тях клоните на дърветата шумоляха, огласяни от крясъците на сойки, чинки и дроздове. От време на време виждаха сърни и елени, които подплашени бързаха да се скрият в храстите, намираха следи на глигани и чуваха ударите на кълвачите. Внимателно се спуснаха по склоновете от Южната страна, често водейки конете си за юздите, за да не се подхлъзнат по твърдите скали или пътеките, които летният дъжд бързо превръщаше в кални реки. Спяха в крайпътните ханове, където писарят взимаше обща стая за себе си и помощниците си, ядяха непретенциозна, но вкусна храна и сменяха уморените си коне в местата, организирани от покойния кавхан.

Византийците, които Михаил беше пратил да ги посрещнат, ги чакаха в Адрианополис[30] – не много голям отряд, облечен с люспести ризници, кръгли щитове и двуостри мечове. Предвождаше ги спартарий[31] на име Панарет, висок, жилав младок с бледо лице, дълъг нос и резки жестове, който не спираше да възхвалява император Михаил за победите му срещу арабите, но когато си мислеше, че никой не го гледа, се отпускаше тежко на седлото с мрачно изражение на лицето.

Между него и писаря се установиха хладни, но учтиви отношения. Гъркът се грижеше безукорно за сигурността им и дори Корсис не можа да намери никакъв пропуск в поведението му.

След три дни езда най-после наближиха Константинопол. Пътят се разшири, караулните будки, около които мързеливо обикаляха войници с дъги копия, станаха по-нагъсто, минаха през две митнически бариери, където благодарение на Панарет ги пропуснаха, без да ги бавят.

Не след дълго в далечината като огромна каменна змия се очертаха стените на града, а пътят се изпълни с шум и глъчка. Селяни караха волски каруци с дебели дървени колела, натоварени с дини, пъпеши, праскови и зеленчуци. Пощенски куриери, облечени в кафяви кожени елеци и малки кръгли шапки, ги задминаваха, пришпорвайки потните си коне. Работници, понесли сечивата си, пееха в очакване да намерят работа и по-добър живот в столицата, винари час по час проверяваха дали бъчвите им са здраво пристегнати от въжетата. Благородници и съпругите им, които се потяха въпреки копринените си одежди, извезани със злато и сърма, отегчено си вееха с дървени ветрила, качени на боядисаните си в червено, зелено и синьо каляски.

По искане на Панарет отрядът се събра в плътна група, начело на която застана спартарият. Корсис се опита да се включи в командването, но гъркът кратко и ясно му даде да се разбере, че няма да остави друг да се грижи за сигурността на пратениците, и го отпрати обратно при Климент.

Движеха се бързо и малко след като превали обяд, стените на Константинопол се извисиха пред тях с цялата си мощ. При вида на яките кули и високите зидове Невестулката се надигна на стремената и подсвирна от удивление, заслонявайки с ръка очите си:

– Това се казват стени! – благоговейно отбеляза той, докато прокарваше ръка през косите си. – Досега не бях виждал подобно нещо!

Климент дръпна поводите и спря коня си, за да се полюбува на гледката. Завършена от император Теодосий II през 422 година, дебела шест метра, висока дванайсет, със 192 отбранителни кули и 11 блестящи огромни порти, облицована с червени плочки и дебели камъни, завършваща със скосени бойници, стената на Константинопол беше най-внушителното градско съоръжение в света. Стена, в която се бяха разбивали амбициите на мнозина пълководци и владетели. В сравнение с нея насипите и ровът около Плиска изглеждаха като направени от деца.

– Да вървим – махна с ръка Панарет и важно поведе отряда по павирания път.

Колкото повече наближаваха града, толкова по-нагоре се издигаше стената.

– Сега разбирам, защо Крум не е могъл да го превземе – със страхопочитание обяви Корсис, докато бавно минаваха над широкия ров с позеленяла мътна вода и мръсна пяна, из която плуваха листа, клони, боклуци и издутите трупове на котки, кучета и плъхове.

Влязоха през портата Гироломне, наричана още Адрианополска, защото при нея свършваше пътят от Адрианопол. Вратата бе висока седем и широка три метра, с дебели крила, подсилени с железни гвоздеи и ленти. Върху нея, протегнали едната си ръка на запад, а през другата преметнали мантиите си, стояха златните статуи на трима византийски императори. Под тях, точно над арката на вратата, пишеше: "Ако след година нямаш мантия като моята, по-добре си върви там, откъдето си дошъл".

– Страхотно пожелание! – ухили се Невестулката. – Очевидно ни подсказва, че не бива по никакъв начин да си губим времето в град като Константинопол!

Панарет приятелски махна на войниците, които пазеха вратата и набързо обясни на командира им кои са и къде отиват, след което групата българи и придружителите им бяха допуснати в столицата на Византийската империя.

Климент се почувства странно, когато отрядът пое по изпълнените с глъчка улици на града. Изпита неочаквана носталгия към местата, по които бе изкарал част от младостта си, младост на лишен от грижи и проблеми ученик в Магнаурската школа, търсещ евтини забавления, момичета и вино. Нищо от това, което помнеше, не се бе променило, макар самият той да се бе променил. Манастирът на Мануил, цистерната на Аспар, църквите, стърчащите в далечината върхове на колони и обелиски, проблясващите куполи на "Света София", всичко бе точно както го помнеше. Само улиците бяха станали по-шумни и мръсни, а къщите се надвесваха от двете им страни подобно на каменни животни, странно вперили прозорците си като очи в минувачите.

Невестулката щеше да падне от коня, опитвайки се да види всичко, покрай което минаваха. Бившият джебчия постоянно възклицаваше и сочеше с ръка какво е привлякло вниманието му, възбудено се въртеше на седлото и не спираше да дърпа писаря, питайки какво представяла една или друга от сградите, статуите и колоните, покрай които минаваха, сочейки богато облечените граждани, разхождащи се с достойнство, обградени от слугите си. Корсис и войниците също гледаха с невярващи очи, скупчили се близо един до друг, сякаш се опасяваха, че огромните къщи, църкви и дворци могат да се срутят върху им.

– Винаги съм мислел, че Плиска е най-големият град на света, но очевидно съм бъркал – Корсис трябваше да вика, за да заглуши шума на тълпата. – Как е възможно да съществува подобно нещо?!

Панарет се изправи на седлото, горд от впечатлението, което Константинопол прави на варварите и без да чака писаря и хората му, си запробива път сред тълпата.

Сергиите бяха отворени и около тях се трупаха слугини с плетени кошници, роби, изпратени от господарите си, и всякакви други купувачи, които опипваха, миришеха и се пазаряха на висок глас за изложената стока. Свински ребра, джолани и плешки, скумрии, перки от акули, октоподи, миди, скариди, сардини, лефери, кефали и калкани, шамфъстък, индийско орехче, черен пипер, семена от мак и канела бяха грижливо подредени на купчини по излъсканите дървени тезгяхи. Продавачи на гевреци, питки с месо, курабии, баклави, баници и прясно изцеден сок от нар, лимон и портокал шумно предлагаха стоките си. Забързани правници, понесли навити свитъци пергамент и велен[32], се разминаваха със стражи, матрони и конници. Облечени със зелени и сини ризи, привърженици на различните партии се препираха помежду си, често включвайки и юмруците си в спора. Стражи с къси мечове и прашни сандали, уморено обикаляха, придавайки си важен вид. Мошеници, крадци и просяци алчно оглеждаха тълпата, търсейки поредната си жертва. Шамани и магьосници се бутаха с продавачи на фалшиви реликви и зъболекари, предлагащи услугите си направо на улицата. Ученици с дълги тоги се носеха, без да обръщат внимание на никой около себе си, блъскаха се един в друг и се заливаха от смях. На един от ъглите, приковани в пранги, се мъчеха трима кръчмари, сипвали гипс и вода във виното, боси момчета подскачаха около тях, шибайки ги с пръчки и отнасяйки яростните им ругатни за радост на тълпата. Канавките бяха пълни с мръсотия и боклуци, носеха се викове, ругатни и смях, миришеше на подправки и спарено, от напечените каменни сгради лъхаше жега.

Влизаха в стария град през стената на Константин, когато край червата "Свети Апостоли" ги нападнаха.

Впечатлен от акведукта на Валент, който започваше малко след църквата, Невестулката отново досаждаше с въпросите си на писаря, когато група просяци заобиколи отряда. Подрънквайки с медните си канчета и сочейки следите от рани по тялото си или осакатените си крайници, те с жалостиви гласове молеха за подаяние. Най-напорист бе водачът им, едноок просяк, който, подпирайки се на дървената патерица, ловко се провираше между конете.

Климент видя заобиколилите го скитници и направи две неща едновременно: бръкна с ръка в кесията си за някоя дребна монета, като в същото време се наклони на ляво, за да може Невестулката да чуе обясненията му за акведукта.

В същия миг едноокият просяк захвърли чинийката си, бръкна под кърпения си елек и извади къс, плосък нож. Мъжът скочи напред и острието профуча там, където преди секунда бе стоял Климент. Ако не се бе навел към слугата си, писарят щеше да получи удар в сърцето или в най-добрия случай в корема – рана, която щеше да е смъртоносна.

Като по даден сигнал останалите просяци се нахвърлиха върху конниците, удряйки и блъскайки ги с тоягите си и крещейки проклятия на гръцки и латински.

Корсис пришпори коня си в опит да защити господаря си, сечейки нападателите с меча си, войниците му се притекоха на помощ с копията си. Писарят изправи коня си на задните му крака, блъскайки едноокия, който се строполи на земята.

Чул виковете на тълпата и крясъците на биещите се, Панарет спря, видя суматохата зад гърба си и се втурна на помощ. Това се оказа излишно. Миг след като Климент успя да се изплъзне от убиеца, просяците се разбягаха на всички страни, стопявайки се в тълпата.

Писарят скочи от коня и хукна след едноокия, който се провираше пъргаво между хората, разблъсквайки с патерицата тези, които не се отръпваха достатъчно бързо от пътя му.

Никой не се и опита да спре беглеца. Вместо това жителите на града се притискаха към стените или се смееха, сочейки с пръст просяка и неговия преследвач.

След миг двамата се озоваха на малък площад. Захабената риза и кърпения елек на едноокия се мярнаха сред тълпата, след което той побягна в една от страничните улички. Писарят се втурна след него, но когато стигна до пресечката, от просяка нямаше и следа.

Климент изруга, прибра меча си в ножницата и тръгна на обратно. Не му се тичаше безцелно из Константинопол. Рискуваше да попадне на засада, или да се загуби. По-добре беше да се върне при Панарет и останалите от отряда.

Докато вървеше към "Свети Апостоли", умът му трескаво работеше. Случайност ли бе станалото пред черквата? Дали просяците бяха нападнали, за да ги окрадат, или зад всичко се криеше нещо друго? Трябваше да намери едноокия и да го разпита. Но как щеше да го открие в това гъмжило?

– Добро посрещане, няма що! – сопна се писарят на византийския спартарий, след като се върна при конете. – Поне можехте да ми помогнете в гонитбата – Климент ядно изтупа дрехите си от прахта и се огледа. На земята в локва кръв лежаха трима от нападателите, а част от останалите се беше свряла в един ъгъл пред двора на "Свети Апостоли", заобиколена от български и гръцки войници. – Виждам, че поне сте проявили достатъчно здрав разум да задържите останалите – той изгледа на криво Панарет, чиято надменна усмивка се бе изпарила. – Чудя се какво ли щеше да каже императорът, ако бяха убили пратениците на духовния му син в центъра на преславния му град?!

– Моля да ме извините, господарю! – сведе глава византиецът. – Мислех, че зад стените сме в безопасност.

Писарят махна ядно с ръка и се запъти към заловените просяци. Те се бяха свили до каменната ограда на църквата, сгушени един в друг, криейки лицата си. Паничките им за подаяния лежаха преобърнати на земята, дребни монети се търкаляха по камъните, а няколко дрипави момчета бързо ги събираха.

– Какво сме направили, господарю? – с плачлив глас попита един от просяците – слаб мъж с разкъсана наметка, през дупките на която се виждаха струпеите по тялото му. – Пуснете ни, не сме виновни за нищо!

– Не сте виновни ли? – Панарет стовари меча с ножницата си върху лицето на молителя. Просякът изпищя и се свлече на земята, придържайки с ръка разбитите си нос и уста, от които шурна кръв. – Нищо не сте направили, така ли? – извика отново спартария и вдигна меча си срещу останалите бедняци, които се свиха още повече. – Значи нападението над чужди пратеници в Константинопол е нищо? Опитахте се да убиете пратеника на Борис, малоумници! Знаете ли какво щеше да направи с мен императорът! – Панарет започна да рита задържаните. – Щеше да ме разчекне! Да ми отреже в главата! Да ме изкорми! ... Заради дрипльовци като вас!

– Чакай, чакай малко – писарят хвана за ръкава развилнения се грък. – Нека аз поговоря с тях.

- Прави каквото искаш! - дишайки тежко, Панарет плю на земята и приседна на пейката пред църквата, за да се успокои.

– Но го прави по-бързо! След това ще закарам тези мърши в подземията на замъка и там ще се разправя с тях както аз си знам! Донеси ми вино! – извика той на един от войниците си, който побягна към най-близката странноприемница.

Клатейки глава, Климент се върна при просяците.

– Как се казваш? – той подаде ръка на падналия просяк и му помогна да се изправи.

– Нестор – отвърна мъжът и изтупа дрехите си от прахта.

– Е, Несторе[33], не постъпи много мъдро, нали? Защо ме нападнахте? Случайно ли беше това, или имахте предварителен план? – попита писарят, но вместо отговор получи само сумтене, а дрипльовците се отдръпнаха още по-назад към стената.

– Помогнете ми и аз също ще ви помогна. Нима искате той да се върне и да ви вкара в затвора? Повечето от вас едва ли ще излязат живи от там – Климент посочи разлютения спартарий, който жадно пиеше от поднесеното му вино. – Защо ме нападнахте? Къде е едноокият?

– Как ще ни помогнете? – Нестор размаза кръвта по мръсното си лице. – Нали го чухме, каза че ще се разправи с нас както той си знае.

– Ще ви пусна! – обеща писарят – Ще ви пусна веднага щом получа отговор на въпросите си. После аз ще се разправям с него.

Нестор се огледа нерешително, кимна сякаш на себе си, след което се наклони към Климент и бързо зашепна:

– Едноокият е просяк като нас. Обикаля и събира милостиня. Забърква се в какво ли не. И ние не сме стока, но той е съвсем развален. Истински разбойник! Не се и замисля да обере нечия къща, да причака закъснели минувачи и ако трябва да пререже гърлото на някой. Случва се да изчезва за дълго време и след това се връща с много пари и пие със седмици. Вчера дойде и предложи по златен солид на всеки, който му помогне. Каза, че скоро от тук ще минат много богати чужденци. Ако ги изплашим хубаво, можело да изтърват нещо ценно.

– И вие му повярвахте?

Просякът сви рамена.

– Парите му бяха съвсем истински. Златен солид! Толкова не изкарваме и за половин година. По знак на едноокия трябваше да скочим, да заобиколим чужденеца и хората му и да подплашим конете им. Той щял да свърши останалото. Нямахме представа, че става дума за убийство – мъжът притисна ръка към носа си, от който отново потече кръв. – Съгласихме се, разбира се. Това беше нищо работа за цената на една златна монета. Можеше да има и друга печалба. Вчера седя цял ден при нас, просеше и оглеждаше минувачите, но нищо не се случи. Днес също, докато не се появихте вие.

– Къде мога да го намеря?

Просякът сви рамена.

– Навърта се по пазарищата и около църквите, но не мога да кажа нищо конкретно. Когато има пари, обича да пие в "Продъненото гърне" – кръчмата е близо до Хиподрума – мъжът хвърли нервен поглед към Панарет, който искаше още вино. – Това е всичко, което знам, господарю. Сега ще изпълнете ли обещанието си?

Климент кимна, смигна на Невестулката, след което заповяда на войниците да се отдръпнат. Видели своя шанс, просяците се разбягаха и след миг от тях нямаше и следа.

– Хей! Какво става!? – Панарет скочи от мястото си и хукна към църквата. – Кой пусна тези мошеници?!

– Аз – отговори писарят и преди гъркът да успее да възрази, го дръпна за ръката на страни. – Нека оставим нещата така, както са. Най-важното е, че никой не пострада. Няма нужда да усложняваме допълнително положението, като ги водим в двореца. Тогава щеше да се налага да обясняваш кои са и какво се е случило.

Спартарият примигна неуверено. Явно не се бе сетил за това.

– Прав си! Щеше да трябва да се обяснявам и да пиша рапорти! Длъжник съм ти, българино! – Панарет махна с ръка и започна да крещи заповеди на хората си. След миг отрядът бе по конете и потегли отново.

Настаниха ги в просторна къща близо до форума на Бика. Стените бяха наскоро боядисани, прозорците имаха стъкла и дъбови капаци, таванът бе от дебели лакирани греди, между които висеше свещник на верига. Малката кухня беше светла и чиста, с голяма зидана печка с почернял отвор, дълга маса, столове и шкафове, пълни с калаени, оловни и тенекиени съдове. Климент предпочиташе да получи жилището на Дукум, но спартарият безцеремонно обяви, че такива са заповедите на императора. Войниците заеха долните етажи, Климент, Корсис и Невестулката щяха да спят над тях в две съседни стаи, обзаведени с ниски чамови легла, малки писалища и дървени сандъци.

След като се освежиха и преоблякоха, византиецът поведе Климент и Корсис по улиците на града. Този път Панарет и войниците му се движеха плътно обкръжили българите, гледайки ги мрачно, като че ли те бяха виновни за предишното нападение. Минаха през форума на Константин, на който върху огромна колона се извисяваше великият император, дал името си на града, и се промушиха през тълпите около Хиподрума, стигайки почти до края на полуострова.

Михаил ги прие в стария императорски дворец, широките прозорци на който разкриваха чудни гледки. От едната страна се виждаше Босфора, а от другата – мощният купол на патриаршеската църква "Света София".

Посрещна ги офицер от имперската стража с излъскана до блясък прилепнала ризница, украсена с кожени и сребърни орнаменти. Панарет доложи, че пътуването е преминало без усложнения и хвърляйки кратък поглед на писаря, се оттегли.

Поведоха ги през предверието – огромна зала, поддържана от високи мраморни колони, чиито под и стени бяха обсипани с мозайки. В ъглите, изпънати като струни, стояха дворцовите стражи, в къси туники, с облечени върху тях люспести леки брони, медни шлемове и дълги копия с дръжки от ясен. Качиха се по широки стълби от гранит, минаха по застланите с пурпурни пътеки коридори, по чиито стени бяха изрисувани библейски и антични сцени, без да спират да се дивят на фреските, статуите и разпятията, кое от кое по-богати и пищни. Обковите на вратите и прозорците бяха от чисто злато, спускащите се до пода пердета на прозорците от най-фина коприна, украсени с бисери, рубини и изумруди, мраморните плочи на стените и пода бяха излъскани до блясък. Подминаха няколко вътрешни водоскока и фонтани, в които плуваха златни рибки, а около тях бавно се клатеха пауни и лебеди, и стегнаха до високата дъбова врата на тронната зала, обкована със злато и сребро.

Подът бе от тъмнозелен мрамор, чиито златни нишки проблясваха под падащите лъчи на слънцето, влизащи през високи стъклени прозорци с дръжки от злато и слонова кост. Високи колони от яспис с позлатени краища и основи от сребро подпираха тавана, на който блестеше друго огромно златно слънце, чиито лъчи се отразяваха в поставените около него бисери, всеки от които не по малък от кокоше яйце. Стените бяха облицовани с бял мрамор, с висящи по тях тежки гоблени, везани със сърма, коприна и сребро. В ъглите стояха медни мангали, от които билки разпръскваха аромата си из цялата зала. Покрай стените бяха подредени стражи от личната охрана на императора, облечени с железни шлемове и стигащи до колената блестящи лорики[34], изплетени с най-фина плетка.

През средата минаваше дебела искряща пурпурна пътека, която стигаше до малък подиум, скован от резбовано абаносово и кедрово дърво, върху който, небрежно отпуснат на трона си, седеше императорът.

Михаил III, последният представител на Аморийската династия, се стори на писаря прекалено нисък. Пълничък, с подрязана до рамената кафява коса, зачервени очи, дълъг прав нос, мустаци и козя брадичка, той приличаше повече на дребен търговец, отколкото на най-великия владетел в света. На главата на императора се кипреше кръгла шапка от позлатена коприна, поръбена с кожа от катерица, с твърд форт в предната си част, украсен с най-големия рубин, който Климент някога бе виждал. Владетелят носеше дълга синя роба от фина вълна, с обшити със злато яка и маншети. Лека усмивка играеше по устните на Михаил, който час по час надигаше зелена чаша, украсена със смарагди, и си доливаше от сребърна гарафа с вино, поставена на дървена масичка близо до трона.

Императорът бе заобиколен от двама мъже, също богато облечени като него и по-възрастна жена в роба от сребро и сърмен пояс. Зад платформата на трона стоеше висок едър телохранител с руса коса, брада и мустаци, стиснал в лявата си ръка дълга двуостра брадва, а дясната поставил на дръжката на меча си. Сините му очи не спираха изпитателно да оглеждат новодошлите, търсейки в тях скрита опасност. Офицерът, който водеше писаря и помощника му, пристъпи напред и падна на едно коляно.

– Господарю, водя ви българския пратеник Климент точно както заповядахте!

Михаил махна пренебрежително с ръка, при което част от виното му се плисна по дървената платформа, но никой не си направи труда да го избърше. Писарят и Корсис се поклониха, а един от стоящите до трона, сериозен мъж с късо подстригана прошарена брада и златна катарама на дясното рамо, пристъпи напред и се поклони, сложил ръка на сърцето си.

– Приветствам ви от името на император Михаил с добре дошли! Надяваме се Господ да даде престоят ви в Константинопол да бъде благополучен и ползотворен, а между двете ни държави да цари мир и хармония, каквато подобава между истински християни – мъжът се поклони отново, след което направи широк жест с ръка.. – Аз съм кесарят Варда – представи се той. – Това са майката на императора Теодора и брат ми Петрон. Те също ви приветстват с добре дошли и ви поднасят почитанията си – обяви Варда, докато двете делегации се покланяха една на друга.

Климент с интерес огледа Петрон, тайния му информатор. Византиецът носеше широка зелена наметка, под която се виждаха обшити с бисери черни дрехи. На гърдите му висеше фина златна огърлица, тънките му устни бяха стиснати и побелели, а кафявите му очи избягваха погледа на писаря.

"Този човек ще ми създаде неприятности" – реши Климент, докато оглеждаше останалите.

Майката на императора, Теодора, бе висока и пълна, с коса, боядисана в странен червеникав оттенък, и големи черни очи. Личеше си, че като по-млада е била красавица и жена, свикнала да ѝ се подчиняват и изпълняват прищевките ѝ.

Климент отвори уста да отговори на поднесените приветствия, когато императорът неочаквано се размърда на трона си:

– Събуйте ми обувките,

послушните робини на нозете ми.

И никой Бог дано не хвърли зло око

връз мене, като газя в тези пурпури![35] – извика той и се обърна към Теодора – Колко още ще трябва да търпя, майко? Имам и по-важна работа от това да се срещам с разни варвари!

– Те вече са християни – бързо го поправи Теодора и погледна посетителите с извинителна усмивка. – Ти самият си кръстник на владетеля им – княз Борис – Михаил.

– Не ме интересува! – Михаил стисна устни като нацупено дете. – Има далеч по-приятни занимания. Нека Варда се разправя с тях. И нямаха ли те вече пратеник в двореца? Какво стана с онзи плешивия с голямата глава?

– Кавханът Дукум загина при злополука, ваше величество – осведоми императора Варда. – Падна от коня и си строши врата.

Михаил се изкиска злобно, допи чашата си и след като установи, че гарафата му е празна, махна с ръка да му донесат още вино.

– Така му се пада! – изграчи той, след което стана на крака и силно се олюля. – Така се пада на всички мръсни варвари, независимо дали са се покръстили, или не!

Императорът се опита да слезе от дървената платформа, но краката му се замотаха и той политна напред. В същия миг телохранителят му изскочи иззад трона и подхвана падащия си господар. След като се закрепи на крака, Михаил гневно дръпна ръката си.

– Много си позволяваш, Ингерн! – извика той и оправи пешовете на робата си. – Това, че спя с дъщеря ти, не значи, че и ти може да ме докосваш! Тръгвам си! – обяви владетелят и се заклати с криволичеща походка. – Вие правете каквото искате.

Климент, останал със зяпнали уста от това посрещане, внезапно осъзна, че императорът е мъртво пиян.

3

19 септември

Невестулката с лекота проследи просяка, който Панарет удари. Помощникът на писаря обърна наметката си, която от вътрешната страна беше цялата в кръпки, вдигна качулката ѝ, за да прикрие лицето си, хвърли малко прах върху ботушите си и тръгна след Нестор.

Предпазните му мерки се оказаха излишни. Просякът, заедно с още двама дрипльовци, вървеше по криволичещите улички на града, без да се огледа нито веднъж. Тримата спътници си шушукаха, с лекота проправяйки си път през вечерната тълпа. Рошавите им глави ту изскачаха, ту изчезваха сред множеството от хора. Напичащото слънце най-после се бе скрило, от залива подухваше лек ветрец и жителите на Константинопол бяха наизлезли да се поразходят в приятната прохлада.

Прекосиха река Ликус, минаха покрай триумфалната арка на форума на Аркадий[36] и се насочиха към портата на свети Емилиян. Тази част на града бе осеяна с евтини кръчми и странноприемници, пълни предимно с моряци, защото съвсем наблизо се намираше Елефтериус, едно от най-големите пристанища на града.

Нестор и другарите му се шмугнаха в една от кръчмите, над която висеше обрасла с мъх табела с името "Кораба на Ной", и без да се замисля, Невестулката ги последва.

Помещението се оказа ниско и схлупено, но за сметка на това просторно, добре проветрено и чисто. По стените на заведението по двойки висяха главите на препарирани животни, откъдето, бързо съобрази Невестулката, идваше и името му.

Просяците се настаниха на една от масите близо до дебела дървена колона, поръчаха си вино и печено и продължиха да си шепнат тихичко, час по час поглеждайки към вратата, сякаш очакват някого.

Невестулката седна в един от ъглите, все така без да сваля качулката си, извади няколко медни монети и започна да върти една от тях между пръстите си. Помощникът на писаря внезапно усети глад, давайки си сметка, че не е хапвал нищо от сутринта.

Сякаш прочел мислите му, до него се приближи съдържателят – висок прегърбен мъж с ниско чело, и забърса масата с не особено чиста кърпа.

Невестулката се дръпна още по-назад в сенките, свали качулката си и поиска нещо за ядене и пиене, докато редеше медните си монети в редичка пред себе си.

С широк замах кръчмарят прибра парите и си тръгна, викайки към кухнята. Сополиво момче донесе на Невестулката халба бира и паница с месо и протегна ръка за бакшиш, но помощникът на писаря го отпъди, без да му даде нищо. Достатъчно се бе охарчил вече.

След като свършиха с яденето, просяците разчистиха масата и извадиха зарове. Увлечени в играта, Нестор и приятелите му бързо се разпалиха и скоро от масата им се понесоха викове, смях и ругатни. Няколко монети смениха притежателя си, играещите се кръстеха и духаха на стиснатите си юмруци. Нестор печелеше и скоро по подпухналото му от удара лице се изписа доволна усмивка. Невестулката го засърбяха ръцете да отиде при тях и да пробва поне един от номерата си. Сигурно можеше да спечели някоя и друга монета, с която да си върне дадените за ядене пари. Вместо това бившият джебчия се наведе над паницата си и задъвка храната. Месото беше вкусно, а бирата, макар и разредена, лека и пивка.

Тримата просяци така и не забелязаха кога вратата се отвори и в кръчмата влезе нов посетител. Качулката му беше вдигната, в едната си ръка държеше патерица, дрехите му бяха стари и одърпани. Странникът поспря за малко на прага, колкото да огледа помещението, след което с твърда крачка тръгна към масата, на която се бяха разположили Нестор и приятелите му.

– Какво става тук? – попита той и свали качулката си. Над дългия месест нос и добре поддържаните мустаци, пълно с гняв блестеше само едно око, а другото бе скрито под черна превръзка. – Мисля, че се бяхме разбрали да не играеш комар, Несторе?! Знаеш как завърши това последния път. И защо си довлякъл тия двамата?

– Стига, Фидипиде, какво толкова? Позабавлявахме се малко измърмори просякът, докато прибираше парите и заровете от масата.

Нестор махна на двамата си другари и те с мърморене си тръгнаха, гледайки злобно новодошлия. Без да им обръща внимание, той се настани на местата им и високо поиска печено и вино. Поръчката му бе изпълнена веднага. Лично собственикът му донесе пиенето и храната, кланяйки се угоднически, все едно сервира на някой принц.

За разлика от Нестор, едноокият се оказа доста по-предпазлив. Фидипид не спираше да се оглеждаше, докато се хранеше и втренчено оглеждаше всеки новодошъл. Погледът му бързо обходи останалите посетители в просторната зала и дълго се задържа в ъгъла, в който се бе сврял Невестулката.

След като се наяде, едноокият се оригна шумно и си поръча още вино. Наведе се над Нестор, преметна ръка през рамото му и бързо започна да му говори.

Двамата просяци продължиха да се черпят още около час. Невестулката изяде печеното си и бавно отпиваше от бирата, чудейки се дали ще му стигне, или ще трябва да се охарчва за нова. С раздразнение установи, че пътуването в чужбина има и лошите си страни. Тук цените бяха много по-високи отколкото у дома.

Най-накрая Фидипид и Нестор изпразниха гарафата с вино, хвърлиха няколко монети на масата и се надигнаха да си ходят.

Невестулката изчака да излязат, след което последва примера им. Малко остана да ги изпусне. Макар да бяха пили, просяците се движеха бързо, а силуетите им се губеха в тъмнината. Помощникът на писаря ги видя миг преди да завият в една от съседните улици и се втурна след тях.

Този път Невестулката беше по-внимателен, защото Фидипид постоянно се обръщаше да провери дали няма някой зад гърба му. За щастие по улиците все още имаше хора, а и достатъчно сенки, в които да се прикрие.

Вървяха дълго, все покрай стената на града. Яките зидове, обрасли с мъх, лишеи и бурени, се издигаха високо в небето, тук-там между камъните се стичаше вода, плъхове, котки и кучета се криеха по дупките в основите им.

Стигнаха до пристанището, но го заобиколиха, без да излизат на кея, отклониха се за малко от стената на града, но скоро улицата пак изви покрай нея. От доковете се носеше мирис на водорасли, смола и дърво, чуваше се как вълните се разбиват в камъните на крепостта и подвикванията на останалите на вахта юнги.

Често срещаха пияни моряци, с нашарени от татуировки тела, които преплитаха крака и пееха неприлични песни. Свикнали с поведението им, патрулите не ги закачаха, но видеха ли войниците, просяците се спотайваха в ъглите или сводовете на къщите, а Невестулката бързаше да последва примера им.

Постепенно минувачите оредяха, чат-пат се срещаха само закъснели търговци или чираци, бързащи да се приберат в дома си, и преследването стана по-трудно. Почти бяха стигнали до източната част на града, когато едноокият неочаквано се обърна, спря и дълго оглежда улицата зад гърба си. Невестулката отскочи в свода на близката врага, но Фидипид остана дълго загледан точно там, където беше скривалището му. Дори и да видя преследвача си, просякът не се издаде с нищо. Само хвана под ръка спътника си и започна да върви по-бързо, свивайки неочаквано в страничните улички.

Навлязоха в гъсто заселения район на Хиподрума в най-старата част на града. Тук минувачите бяха повече, както и войниците, по ъглите имаше закачени факли, фенери и мангали с благоухания.

Двамата просяци продължаваха пътя си, от време на време се чуваше високият писклив глас на Нестор. Фидипид няколко пъти спира, за да огледа улицата зад гърба си, но Невестулката успяваше да се прикрие на време.

Убийството стана най-неочаквано.

Едноокият залитна, като че ли краката не го държат, и се опря на рамото на другаря си, търсейки опора. За миг проблесна стомана, след което Фидипид прегърна Нестор, подхващайки го по-здраво под мишниците и зави в най-близката пресечка.

Помощникът на писаря се затича, за да не изпусне просяците и също сви в уличката. Тук бе тъмно и усойно, чуваха се нечий смях, закани и отекващи по камъните стъпки. По ъглите стари проститутки примамваха клиенти, разчитайки да са изпили достатъчно вино или тъмнината да скрие възрастта им, на една от оградите се чернееше силуетът на някакъв пияница.

Забързан, Невестулката щеше да го подмине, когато човекът изведнъж се извъртя и загубил равновесие, тупна на земята. Нещо в движенията му привлече интереса на бившия джебчия. Колкото и да беше пиян, човек не падаше по този начин.

Невестулката се приближи до мъжа и се надвеси над него, продължавайки с едно око да следи бързо отдалечаващата се сянка на Фидипид и спътника му.

– Лошо ли ти е? – попита той, като разтърси непознатия за рамото.

Мъжът се преобърна, главата му се люшна напред, разкривайки дълбока, грозна рана отпред на гърдите. Изцъкленият поглед на Нестор срещна този на Невестулката. Помощникът на писаря отскочи, викът заседна на гърлото му, кожата на врата му настръхна. Нямаше никакво съмнение – Фидипид беше убил другаря си.

– Хей, ти, там! Не мърдай! – двама войници с копия и факли в ръце се появиха в единия край на улицата.

Все още потресен от находката си, Невестулката скочи на крака и побягна. Само това оставаше – да го заловят над окървавен труп!

Припомняйки си годините, когато бе от другата страна на закона, той ловко се покачи на близката ограда и скочи в тъмнината. Без да се оглежда и обръща внимание на виковете зад гърба си, Невестулката започна да се прехвърля от двор в двор, опитвайки се да се отдалечи максимално от преследвачите си. Някъде започна да лае куче, друго му отговори, капаците на няколко прозореца се отвориха, чуха се сърдити гласове и ругатни.

"Колко бързо се променя животът – философстваше наум Невестулката, докато се носеше напред в тъмнината. – Съвсем до скоро бях помощникът на българския пратеник в Константинопол, само преди минута бях преследвачът, тръгнал по следите на нападател и убиец, а сега трябва да бягам, за да спася кожата си."

Скоро виковете на войниците останаха далеч назад. Невестулката се прехвърли обратно на улицата, изтупа панталоните си и се облегна на каменната стена да си поеме дъх. Сърцето му блъскаше силно, гърдите му се надигаха учестено. Отдавна не му се бе налагало да бяга така.

След като си почина, помощникът на писаря се огледа. Намираше се пред висока каменна стена с бойници и кули, между които проблясваха огньове. От Фидипид нямаше и следа.

Преследването се оказа безсмислено, и което бе по-лошо – не знаеше как да намери господаря си в непознатия град. Може би ако се върнеше пред "Свети Апостоли" писарят щеше да се сети да го потърси там.

Невестулката изруга глупостта си да не се уговорят предварително с Климент къде да се срещнат, съблече наметката си, оставайки само по риза и кожен елек и върза косата си на опашка. Дори и да го срещнеха, войниците едва ли щяха да го разпознаят.

"Що за човек трябва да си, за да заколиш най-хладнокръвно приятеля си, с който само допреди няколко минути си ял и пил" – мислеше си за едноокия Невестулката, когато неочаквано видя просяка.

Озъртайки се, Фидипид чукаше с патерицата си на малка врата в стената на крепостта. Миг по-късно тя се отвори и едноокият се шмугна през нея. Невестулката се хвърли да го догони, но когато стигна до вратата, тя вече беше заключена. Помощникът на писаря се повъртя около стената, търсейки друг начин да влезе, но не намери нищо. Беше намерил нападателя на господаря си само за да го изгуби отново.

Скоро крепостта изведе бившия крадец до висока врата с голям златен двуглав орел с корона – герба на Византия. Явно бе попаднал пред някои от дворците на Михаил. На малкия площад до задната страна на Хиподрума се навъртаха няколко дрипави просяка, които със скръбен глас молеха милостиня, но никой от тях не се стори познат на Невестулката.

Докато се чудеше какво да прави, от вътрешността на крепостта се разнесоха викове и команди, чу се скърцане на резета и широките крила на портата бавно се отвориха, разполовявайки орела на две. Просяците се хвърлиха напред, надявайки се получат някоя монета и заинтригуван, Невестулката ги последва. Все пак не се случваше всеки ден да види двора на византийския император.

В осветения от факли двор бързо се движеха войници, един офицер в средата даваше команди, докато двама души бавно слизаха по стъпалата на двореца. Невестулката присви очи, за да вижда по-добре групата и радостно извика. Най-отпред, с кисела физиономия на лицето, която се опитваше да прикрие зад фалшива усмивка, вървеше писарят.

– Господарю! Господарю! – започна да маха с ръка бившият джебчия и се втурна към Климент, който вече излизаше от императорския двор.

Изненадан, писарят спря.

– Какво правиш тук, Невестулке? Намери ли едноокия?

– Намерих го и след това го изгубих. Влезе в двореца, от който излизате!

– Недей да ми говориш с гатанки! – заяде помощника си Климент. – Нима този, който се опита да ме убие, има покровители сред хората на Михаил?

– Не знам, господарю! – почеса се по главата Невестулката. – Странни неща стават в този град. Не знам дали едноокият е приятел с императора, но знам, че преди да влезе в двореца, преряза гърлото на приятеля си Нестор. Онзи, на когото Панарет разби носа.

– Убил го е?

– Да. За малко да ме хванат, както се бях надвесил над трупа, но успях да се измъкна. – Невестулката се ухили на уплахата, изписана на лицето на господаря му, след което разказа какво се беше случило.

– Бях сигурен, че Нестор ще ни заведе до едноокия! Жалко, че е успял да се измъкне, без да научиш нищо повече въздъхна Климент.

– Всъщност научих – отговори му Невестулката. Този, когото търсим, се казва Фидипид!

– Фидипид... Фидипид... – замислено каза Климент. – Сигурен съм, че вече съм срещал някъде това име[37].

Невестулката вдигна рамена.

– На мен не ми говори нищо. Как мина посещението при императора?

Сега бе ред на Климент да разказва, а помощникът му да възклицава учудено.

– И Михаил е бил пиян? Дори когато приема чужда делегация? – Невестулката се разсмя и се удари по коляното. – Явно не случайно му викат Пияницата.

Климент кимна в знак на съгласие.

– Винаги съм мислел, че прякорът му е лепнат от някой, който иска да го злепостави, но той се оказа съвсем на място. Не престана да се налива през цялото време, след което просто си тръгна. Не знам дали това е смешно, или възмутително.

– Какво ще правим сега, господарю?

Писарят въздъхна и разтърка очи. Толкова много неща се случиха, откак бяха пристигнали. Константинопол не го посрещаше по начина, по който си представяше. Климент се протегна и тръгна с бърза крачка.

– Стана късно, но искам да свърша още нещо. Трябва да посетя спартария Стилихон, който е открил тялото на Дукум. Кесарят Варда беше достатъчно любезен, да ми каже поне това. Нещо в тази история не ми дава мира. Кавханът беше превъзходен ездач. Как е паднал от коня и си е строшил врата на равните улици? Иска ми се да потърся и Ирина – писарят усети как се изчервява в тъмното, а сърцето му заби по-бързо. – Кесарят Варда ми каза, че след като се върнала от България, Михаил я затворил в манастира "Света Анна" като наказание за провала на баща ѝ. Помощникът му Грогорас пък пратили да се бие с арабите, където той загинал.

– Накъде ще тръгнем първо? – Корсис погледна безоблачното небе, в което блестяха ярки звезди. – Утре пак ще бъде топло. Няма нито един облак.

- Аман от тази жега! Обади се и Невестулката. – Тук е топло като в Ада!

– Защото сме по на юг – обясни писарят и добави: – По-добре да потърсим Стилихон. Манастирът може да почака. А и не съм сигурен къде точно се намира. Наоколо е пълно с църкви, параклиси и манастири. Гарнизонът е до портата Платея, на Златния рог, която знам със сигурност къде е.

Климент отпрати войниците и следван от Невестулката и Корсис, тръгна да търси спартария. Подминаха Сената, завиха при Хиподрума и тръгнаха покрай стената на патриаршеската църква "Света София", чиито куполи блестяха на пълната луна. Невестулката спря да се полюбува на величествената сграда, но Климент го дръпна за ръкава.

– Друг път – каза му той – ще гледаме това чудо на император Юстиниан. Цял ден няма да ни стигне да се дивим на размерите, красотата и чудесата ѝ.

Помощникът му понечи да каже нещо, но преди да заговори, Климент сложи пръст на устата си и продължи напред.

Спуснаха се покрай останките от древната стена на Бизантион и скоро стигнаха края на града. От другата страна на издигащата се крепост се намираше Златният рог – най-удобното пристанище в света. Плисъкът на вълните му и скърцането на въжетата на корабите се чуваше съвсем ясно и помощниците на писаря поискаха да се качат на стената, за да ги разгледат по-добре.

Въпреки че бързаха, Климент също спря, за да се полюбува на гледката. Нощта бе кристално ясна и от стената се виждаше целият град. Ръкавът на свети Георги, известен повече като Златния рог, беше точно пред тях, в него бавно се полюшваха огрените от луната кораби. Виждаше се дори крепостта на Галата на отсрещния азиатски бряг и високата кула на Христос, издигаща се в източния ѝ край.

Писарят показа на помощниците си краищата на веригата, която се издърпваше в случай на опасност за защита на града, пречейки на вражески съдове да влизат в пролива, колоната на Юстиниан и светлините на двореца Влахерни. Поседяха още малко загледани в пълния с живот град, след което поеха по крепостната стена, вперили погледи в пристанището, като се опитваха да отгатнат по флаговете им кой кораб откъде е.

В пристанището бяха закотвени когове[38] от Венеция, гемии от Флоренция, холкове, пристигнали чак от Испания, няколко дълги арабски галери и дори една-две китайски джонки. Пред крепостта на Галата имаше десетки шхуни от Генуа, което едва ли бе чудно, като се имаше предвид, че градът се управлява от генуезци.

Скоро стигнаха до Платея. Крилата на портата бяха плътно затворени, но през страничните портици, непрекъснато минаваха хора. Войници с факли проверяваха влизащите, претърсвайки тях и товарите им.

Намериха Стилихон в една от кулите на крепостта. Спартарият седеше пред отрупана със свитъци маса, други бяха подредени на лавици по стената. Две дебели лоени свещи осветяваха помещението, през отворения прозорец влизаше шумотевицата на пристанището. Тук-там мазилката на стената се бе изронила, оставяйки тъмни петна, част от помещението бе заградено с провиснала зелена завеса, закачена за ръждясали халки, зад която се виждаше краят на легло. Ако не бяха ризницата, поставеният встрани шлем и широкият къс меч на бедрото, военният спокойно можеше да мине за писар.

– Какво искате? – попита Стилихон, без да вдига поглед от пергамента и махна с ръка, така както се гони досадна муха. – Махайте се! Зает съм!

– Аз съм Климент, пратеник на българския княз Борис. А това е помощникът ми – представи се писарят.

Спартарият вдигна за момент очи към новодошлите, след което отново го сведе към свитъка, който държеше.

– Съжалявам, но наистина не мога да ви обърна внимание – с по-мек тон каза той. – Затрупан съм с работа.

– Виждам, че е така. Ще отнемем съвсем малко време. Щяхме да дойдем по-рано, но трябваше да се представим на императора. Идваме направо от там.

Схванал намека, Стилихон въздъхна, хвърли пергамента пред себе си и се наведе, облягайки се на масата с двете си ръце. Пламъците на свещите рисуваха криви сенки по ниско подстриганата му глава, придавайки му заплашителен вид.

– Какво искате? – попита отново той и посочи единствения стол срещу себе си.

Климент седна, също постави ръцете си на масата и се взря от близо във византиеца.

– Разследвал сте смъртта на българския кавхан Дукум. Паднал е от коня и си е счупил врата, в една от пресечките зад "Свети Апостоли". Искам да знам какво точно се е случило.

Стилихон примигна няколко пъти, след което щракна с пръсти:

– Ах, да, българинът! – той стана, протегна се и лениво започна да рови свитъците на една от лавиците, мърморейки си под нос. – Това не е... И това също... Това, не... А, ето го!

Гъркът взе един от навитите на руло и пристегнати с връв пергаменти, издуха прахта от него и го разстла на масата, приглаждайки го с ръка.

– Това е рапортът и разследването по случая – Стилихон обърна свитъка така, че да е пред очите на посетителите му. – Виждате ли печата най-отдолу? – гъркът посочи кръгъл червен отпечатък. – Това означава, че случаят е приключен!

– Какво пише? – нетърпеливо понита Невестулката.

Климент се протегна, взе пергамента и го приближи до свещта.

– Внимавай да не се запали! – хвана го за ръката спартарият. – Само пожар ми липсва.

– Пише, че българският пратеник на княз Борис, Дукум - започна да чете писарят, без да обръща внимание на предупреждението, – е бил намерен на една от преките в квартала "Вланга", недалеч от реката, със счупен врат. Конят му е стоял до него. Тялото е било разположено в посока запад – изток, като на изток са сочели краката му.

– Това важно ли е? – попита Корсис, но Климент продължи да чете.

– Двамата войници, охранявали кавхана, потвърждават, че конят му се е подплашил, той не е успял да го овладее, паднал е и си е счупил врата. Запиши това - за ужас на византиеца писарят доближи свитъка още по-близо до свещта. – Имената на двамата войници са Евторипий и Антемий. Братя, които служат в Трети пехотен полк на негово величество императора. Няма да е зле да ги потърсим – Климент изчака Корсис да запише имената, след което продължи. – Регистраторът на смъртни случаи, лекарят Гайнас, също потвърждава, че след преглед на трупа е установил, че българинът е починал от счупване на врата, най-вероятно при падане от кон. – Писарят разви свитъка до края, обърна го и от задната страна, след което попита Стилихон. – Тук пише, че към рапорта е прикачен докладът на регистратора, но не го намирам. Къде е?

Спартарият отново се върна при лавицата и започна да рови из свитъците. Този път работата му отне повече време. Накрая гъркът се обърна, изтупа прашните си ръце и каза:

– Няма го! Мислех, че е тук, но явно съм го прибрал някъде другаде. Трябва да проверя в хранилището, може да е там. Щом го намеря, веднага ще ви уведомя. Макар че от него няма да научите нищо ново. Само потвърждава това, както е написано в рапорта. Ако няма с какво друго да ви помогна... – византиецът красноречиво посочи затрупаната с пергаменти маса.

– Къде можем да намерим войниците и регистратора на смъртни случаи? – попита Климент и отново огледа помещението. Нещо не беше наред. Чувстваше някаква спотаена заплаха, но не можеше да определи откъде идва тя. Защо докладът на лекаря въобще е бил отделян от рапорта?

– За какво са ви? Няма да ви кажат нищо по-различно.

– Все пак искам да ги разпитам. Такива са заповедите ми – отговори писарят, продължавайки да изучава събеседника си. Криеше ли нещо спартарият?

Стилихон седна отново зад масата, кръстоса ръце пред гърдите си и уморено изгледа българите.

– За войниците няма как да ви помогна. Може да са навсякъде. Трябва да попитате някой от имперската канцелария, той ще ви каже къде е полкът им. Колкото до регистратора на смъртни случаи Гайнас, него ще откриете в моргата. Тя е близо до църквата "Свети Димитър" в източната част на града. Знаете ли къде е?

Климент кимна.

– Но ще трябва да изчакате до утре. Гайнас вече се е прибрал.

– Благодаря за оказаната помощ – писарят подаде навития на руло пергамент. – Отседнал съм до форума на Бика, ще се радвам наистина да намерите доклада на регистратора и да ми го предадете.

– Разбира се! Разбира се! – веднага обеща Стилихон. – Може да разчитате на мен!

Византиецът изчака стъпките на българите да затихнат, след което се приближи до завесата и я дръпна с един замах. Върху ниското походно легло, застлано с избелял брезент, неподвижен като статуя седеше дрипав просяк. Едното му око беше препасано с черна превръзка.

– Е? – каза едноокият. – Какво ще правим сега с тримата любопитни българи? Или ще им дадеш доклада на регистратора, както им обеща?

Без да отговаря, Стилихон отиде до лавицата, взе един от свитъците от по-долните рафтове, разгърна го, убеди се, че е това, което търси, и бавно го поднесе към пламъка на горящите свещи. Огънят заблиза фината кожа[39] и изпълни стаята с неприятна миризма на изгоряло и дим.

– Сега доволен ли си? – попита спартарият, след като от пергамента остана само купчинка пепел.

Едноокият кимна, изправи се на крака, протегна схванатото си тяло и тръгна към вратата, подпирайки се на патерицата си.

– Ами войниците?

– Погрижил съм се за тях!

– Това е добре! Но трябва да сме внимателни – едноокият се ухили, разкривайки пожълтелите си редки зъби. – Жалко, че не успях да се разправя с тази писарушка по-рано. Тепърва ще има да ни създава ядове. Но това може да се поправи. А сега ще намина да посетя нашия приятел – регистратора на смъртните случай Гайнас.

– Аз пък ще потърся Изчислителя – отговори му Стилихон. – Трябва да решим какво ще правим от тук нататък.

4

19 септември

Седнал зад голямата си резбована маса, кесарят Варда тръсна глава. Свещта догаряше върху медната си поставка – два ангела с вдигнати ръце, пламъкът ѝ трептеше, хвърляйки неясни сенки върху изопнатото лице на кесаря.

Варда разсеяно наплюнчи пръсти и загаси фитила. Ранното лятно слънце изгряваше, изпълвайки стаята със светлина, под прозореца се чуваха гласовете на ранобудните птички, които го приветстваха с песента си.

Кесарят се протегна и изпъна крака. Искаше му се и той като слънцето да прогони с такава лекота мрака, който бавно се събираше около него. Имаше чувството, че откакто Михаил започна да управлява сам, отхвърляйки съветите му, по тялото му полепва мъгла, отначало бяла и пухкава, която се сгъстява все повече и повече, превръщайки се в черен пашкул, готов да го погълне.

Варда въздъхна и уморено се взря в документите пред себе си. Повечето от тях носеха печата на императорския примикюр[40] Химерий, както и лично написаните от чиновника бележки, подчертани с червено мастило.

Положението не беше добро. Не беше никак добро!

Парите в хазната намаляваха, заплатите на войниците не се изплащаха навреме, а в последните три месеца въобще бяха спрени. Постъпленията от данъците също намаляваха, управителите на теми криеха приходите си, манастири, църкви и храмове не се отчитаха редовно с постъпления. Търговията западаше, никой не искаше да работи, харчеха са огромни средства за внос на зърно, вино и платове. Войната с арабите струваше безбожно скъпо, новите мечове, щитове, шлемове, кораби и други оръжия изцеждаха и малкото останало злато. А Михаил не се интересуваше от всичко това. Глезеше любовницата си със скъпи дрехи и бижута, искаше най-доброто за нея и приятелите си, организираше пищни пиршества, където виното се лееше като река, поръчваше скъпи ризници и позлатени шлемове, обличаше се само в сърма и коприна, обшити с бисери и скъпоценни камъни. А колко залагаше на Хиподрума...

Химерий специално беше отбелязал в докладите си: ако продължаваше да харчи с това темпо и не направи нищо, за да напълни хазната си, Михаил щеше да е разорен до края на годината.

Варда направи бърза сметка: сега бяха средата на септември, значи оставаха по-малко от четири месеца.

Разбира се, имаше и още. Цените непрекъснато се вдигаха, улиците бяха пълни с просяци и бедняци, по-дребните търговци се разоряваха, както и селяните, които напускаха земите си и идваха в града. Което водеше след себе си нови проблеми. Но най-лошото беше, че сред войската се надигаше недоволство. Ветераните, които се бяха били в долините на Сирия и Дамаск, бяха проливали кръвта си за империята, сега обикаляха недоволно около стените на града, дрънчейки с медните си щитове в очакване на заплатите си. Победоносния! Поход на магистър милитум Коридон се бе превърнал в заплаха, дебнеща пред вратите на Константинопол. А Михаил правеше всичко по силите си, да направи нещата още по-трудни.

"Накрая стигнахме до края на света в пустинята", беше казал Есхил в "Прикованият Прометей" и точно там се чувстваше и кесарят. Макар че и в пустинята имаше оазиси.

Варда се протегна отново и по устните му се плъзна лека усмивка. Може би така беше по-добре. Нещата следваха естествения си път и слабите щяха да паднат, за да отстъпят място на по-силните: Кесарят не можеше да се примири, че бе загубил влияние над необуздания си племенник и властта се е изплъзнала между пръстите му. Власт, при която Варда бе император не само на думи.

Кесарят не беше суетен. За него нямаше значение каква титла носи. Важното беше всички да знаят, че той е този, който притежава истинската власт. Да го знаят, да се страхуват от него и да му се подчиняват.

Кесарят въздъхна отново. Тези времена вече бяха минало...

Някой почука и преди Варда да отговори, вратата се отвори и в стаята влезе сестра му Теодора. Очите на майката на императора бяха зачервени, сякаш цяла нощ не е спала или е плакала, зелената ѝ туника стоеше накриво, от лицето ѝ лъхаше безпокойство.

– Случило ли се е нещо? – кесарят стана и предложи тапициран с кожа стол с високи подлакътници на гостенката си. – Какво те води насам?

Теодора седна внимателно на стола, сякаш се страхуваше да не го счупи, придърпа робата около обутите си в златни чехли крака и уморено тръсна глава.

- Вчера вечерта бях при Михаил. Опитах се да му говоря – майката на императора безпомощно завъртя очи. – да му помогна. Все пак той ми е син. И се страхувам, че не върви по добър път... Сам видя как се държа с българските пратеници. Още се изчервявам, като си спомня. И това не е най-лошото... Чувам слухове, носят се клюки... за заговори... че Господ е отвърнал очи от него и града... че ще падне от трона...

– Какво каза той? – остро попита Варда, макар отговорът да му беше ясен предварително.

– Присмя ми се! – Теодора закри с шепи лицето си, за да скрие сълзите си. – Собственият ми син ми се присмя пред приятелите си и ме изгони! Цяла нощ не съм мигнала. Какво ще правим, Варда!

– Виж това! – кесарят ѝ подаде през масата изписания с цифри пергамент. – Михаил вече е опасен не само за себе си! Ако падне, ще повлече всички ни.

Уморена, майката на императора разтърка очи и се взря в отчета. Устните ѝ започнаха да се движат безмълвно, пръстът ѝ няколко пъти се плъзга нагоре-надолу по фината кожа. Накрая Теодора вдигна уплашеното си лице към по-големия си брат.

– Какво ще правим?

За кой ли път Варда въздъхна.

– Това не може да продължава! Ще трябва да направим това, което се налага да направим, преди някой друг да ни е изпреварил! Трябва да спасим династията! Стига вече да не е късно.

– Но той ми е син! – проплака Теодора. – Не ме карай да заставам срещу собственото си дете!

– Трябва да разбереш – нямаме друг избор! – твърдо каза Варда. – Видя отчетите. Знаеш какви слухове се носят из града. Михаил не може да бъде опазен от самия себе си. С него е свършено, ако не направим нещо! – кесарят стана и сложи ръка на рамото на сестра си. – И на мен не ми е приятно, но трябва да действаме решително. Разбираш ли?

Теодора се изправи. От очите ѝ капеха сълзи, но въпреки това кимна с глава. След което се обърна и тичешком напусна стаята.

Доволен, Варда се отпусна на стола си. В крайна сметка нещата можеше да тръгнат и в желаната от него посока. Точно както го беше изчислил.

* * *

Леглата в къщата, която им беше отредил императорът, бяха меки и удобни, натъпкани с пух, а завивките – от фина вълна.

Въпреки това Климент не можа да спи добре. Събитията от изминалия ден и собствените му мисли му тежаха, споходиха го неспокойни сънища, в които пияният император се опитваше да го убие, размахвайки срещу него патерицата на едноокия просяк, докато Климент търсеше затворената в кула без врата Ирина.

Писарят се буди няколко пъти през нощта, става, пи вода, докато накрая, малко преди да се развидели, се унесе в тежък, неспокоен сън. Събуди се късно с мътна глава, сълзящи очи и схванат враг. Стана, изми лицето и ръцете над поставения върху един от сандъците меден леген и бавно се облече.

Слънцето се бе издигнало, засипвайки града с нажежените си лъчи, по небето нямаше нито един облак. Беше топло, задушно и влажно, точно както беше предрекъл Корсис предишната вечер, и тепърва предстоеше да стане още по-горещо. Климент се поколеба, но накрая облече кожения си елек върху тънката риза и тръгна да търси нещо за ядене.

Завари и двамата си помощници в кухнята. Корсис се бе надвесил над вдигаща пара паница, пълна с надробен хляб и мляко, Невестулката дялкаше къса пръчка, опитвайки се да направи свирка.

Писарят поиска хляб, сирене и маслини, сипа си чаша мляко и унило започна да се храни. Предстоящият ден не се очертаваше от най-приятните. Трябваше да потърсят войниците и лекаря, за които беше говорил Стилихон, а след това да се заемат и с основаната си задача – преговорите за подписването на новия договор. Климент нямаше опит в подобни начинания и се колебаеше. Ядеше унесено храната, без да усеща вкуса ѝ, когато Корсис го извади от мислите му.

– Рано сутринта имахме посетител – каза той. – Императорът ни кани в ложата си на игрите в Хиподрума, които ще започнат на обяд. Ще присъства целият двор, също императрицата и патриархът. Според пратеника ни се оказва голяма чест.

– Това може да е извинение за поведението му вчера – предположи Невестулката. – Вероятно по този начин Михаил иска да се извини за скандалното посрещане.

Климент направи гримаса. Едва ли императорът се интересуваше дали е наранил чувствата му.

– Нали ще отидем всички, господарю? – примоли се Невестулката. – Чувал съм, че Хиподрумът на Константинопол е достоен да си съперничи със седемте чудеса на света.

– Ами, ти Корсис? – писарят постави празната си чаша на осеяната с чворове чамова маса. – Искаш ли и ти да дойдеш.

– С най-голямо удоволствие. Аз пък съм чувал, че състезанията с колесници са нещо, което не трябва да се изпуска по никакъв начин.

– Така е! Императорът е голям почитател на зелените и понякога сам се качва зад конете. А колесничарят Филон е един от фаворитите му и негов много близък личен приятел.

– Ще има надбягване, нали? – разтревожи се Невестулката.

– Ще има със сигурност – успокои го Корсис и извади малък пергамент. – Пратеникът остави програма. Игрите ще се открият с рецитация на поезия, след това ще има борба между мечка и кучета, певецът Мегакъл ще ни зарадва с песните си, след което следва надбягването с колесници и гвоздеят на програмата – гладиаторски борби.

- Нима в Константинопол има гладиатори? – с известно съмнение понита Невестулката. – Не знаех за подобно нещо.

– Всъщност това е борба без оръжия, но почти без правила. Целта е да се победи противника, не да се убие. Един от най-близките на императора, началникът за конюшните му Василий, навремето е бил непобедим борец.

– Той ще участва ли?

– Съмнявам се. Освен ако Михаил не поиска отново да види любимеца си на терена – Климент се облегна на стола и скръсти ръце зад главата си. Настроението му се беше оправило. – Всъщност Константинополският Хиподрум не е от най-безопасните места на света.

Помощниците му се спогледаха учудено.

– Като оставим настрана, че често има смъртни случаи в тълпата, именно от там е започнало едно от най-големите въстания във Византия. Заради него император Юстиниан, същият, който издигнал черквата "Света София", за малко да се прости с трона си. Всъщност старата църква била опожарена именно при бунта.

– Какво е станало? – понита Корсис и се намести удобно. Помощникът на писаря обичаше да слуша историите, които господарят му разказва, когато е в настроение.

– Това показва докъде може да доведе пристрастието към различните състезания – започна Климент. – Всъщност не съм прав. Въстанието започнало заради непосилните данъци, въведени от Юстиниан, но поводът за избухването му наистина бил провалено състезание. В началото на януари 532 година на Хиподрума се стигало до безредици. Сините и зелените започнали да се нападат за това, кой от техните колесничари е заслужавал да спечели състезанието. Зелените твърдели, че са измамени, сините им се подигравали, че са загубили. Тълпите се сбили, настъпил хаос, имало неколцина убити и от двете страни. За да въдвори ред, императорът заловил водачите и на сините, и на зелените и ги осъдил на смърт, което не се харесало на привържениците им. Те неочаквано се обединили, нападнали затвора и освободили осъдените, които се скрили в една църква, търсейки закрила. По улиците започнали вълнения, издигали се барикади. За да успокои хората, Юстиниан организирал нови игри, на които обявил, че ще помилва провинилите се. Вместо да се укроти, тълпата се разлютила още повече и нападнала императорската ложа. Владетелят едва успял да се измъкне, и то само благодарение на коридора, свързващ двореца му с Хиподрума. Въодушевени, бунтовниците започнали да плячкосват града, надавайки викове "Пика!", което на гръцки значи "Побеждавай" – така кръстили и бунта по-късно – Климент си наля още мляко и отпи, за да прочисти гърлото си. – Нещата бързо излезли от контрол. Някои от видните граждани и сенатори, недоволни от управлението на Юстиниан, подкрепили бунтовниците, които набирали все повече сила. На петия ден един от племенниците на предишния император – Ипатий, бил коронован за нов император. Градът бил подпален и разрушен. Разказват, че Юстиниан толкова се уплашил, че решил да бяга. Приготвил цялото си съкровище и смятал да отплава начело на флотилията си, когато жена му, Теодора, категорично отказала да тръгне с него. Казала му нещо от сорта, че трябва да се покаже като истински император и или да победи, или да умре с чест.

– Чувал съм, че е била проститутка и танцьорка, преди да се ожени за Юстиниан – обади се Корсис.

– Така е, била е най-известната хетера в цялата империя. Но е била и безстрашна жена – потвърди писарят.

– Леле – ухили се Невестулката. – Тия византийци знаят как да си живеят!

– Теодора отказала да напуска града, което накарало императора да действа по-решително. Била извикана редовна войска, предвождана от двамата най-известни пълководци по това време – Велизарий и Мундо...

– Ама че, име – Мундо... обади се Невестулката, но Корсис му махна с ръка да мълчи.

- Те обградили бунтовниците и успели да ги избутат на Хиподрума мястото, откъдето започнало всичко. В крайна сметка там и завършило. Войниците на Велизарий и Мундо избили всички. Казват, че били около 30000 човека! Самозваният император Ипатий също бил заловен и екзекутиран, а Юстиниан запазил трона си. След това построил града отново, включително и църквата "Света София", която превърнал в най-големия храм в света. Легендата разказва, че като я завършил, се изправил на площада пред нея, протегнал ръце на изток и извикал: "Соломоне, надминах те!".

– Соломоне? – Невестулката учудено завъртя очи.

– Според Библията еврейският цар Соломон издигнал най-големия храм, сътворяван за Бог в Йерусалим, и скрил в подземията му невиждани чудеса – обясни Климент.

– Трябва повече да се чете – присмя се на другаря си Корсис.

– Я си гледай мечовете и не ме учи какво да правя! – сопна му се Невестулката и се обърна към писаря. – И какво станало след това. С Теодора най-вече?

– Нищо особено – засмя се Климент и разпери ръце. – Както се казва в приказките, двамата живели дълго и щастливо.

– И аз навремето мислех да си взема за жена една проститутка – замислено каза Невестулката. – Те имат железни нерви, а и изкарваше добри пари. Свикнали са на всичко и трудно могат да бъдат впечатлени. А и щеше да ми казва за по-богатите си клиенти... Както и да е – махна с ръка той. – Минали работи.

– До началото на борбите има много време. Какво ще правим дотогава? – практично попита Корсис, докато бършеше устата си.

– Ще отидеш в имперската канцелария. Ти си войник, ще се оправиш там по-добре от нас. Опитай се да разбереш къде можеш да намериш Пети полк. Трябват ни двама войници от там. Братята Антемий и Евтропий. Охранявали са Дукум, когато се е пребил. Ние с Невестулката ще посетим регистраторът на смъртни случай Гайнас. Той е огледал тялото на кавхана. Ще се видим тук малко преди обяд, за да се приготвим за игрите.

Навън градът още се събуждаше. Слънцето припичаше все по-силно, над покривите с крясъци прелитаха чайки, закъснели метачи избутваха нечистотията от улиците в задръстените канавки. Търговците бяха разпънали сергиите си, около които обикаляха сънливи продавачи и предлагаха прясно изпечен хляб, разредена бира, резени сушено месо и питки, намазани с мед и масло.

Разделиха се на старата стена на Бизантион. Упътен от писаря, Корсис сви вдясно, докато Климент и Невестулката продължиха напред. Изкачиха се по склона от източната страна на "Света София", подминаха Магнаурската школа и завиха наляво покрай църквата на "Света Ирина", наближавайки стария Акропол. Кварталът беше населен предимно с търговци, които бързо се движеха насам-натам в шарените си дрехи и шапки с пера, понесли кошници, денкове и вързопи. Спуснаха се покрай стената и стигнаха почти до края на града, където се издигаше черквата на "Свети Димитър".

Тя бе сравнително малка, на един етаж, с високи стъклени прозорци и купол, боядисан в зелено. Близо до нея се издигаше дълга постройка от дебел дялан камък и малка къща, прилепена към задната ѝ страна.

Климент си пое дълбоко дъх и почука на избелялата от времето, боядисана някога в бяло дъбова врата на моргата, по средата на която беше закачен меден, позеленял от времето кръст.

Чуха се стъпки и след миг отвътре се подаде главата на млад мъж с кожена престилка, която стигаше от гърдите до глезените му. На ръцете си новодошлият носеше ръкавици, косата му бе прибрана под плетена сива шапка, от него се носеше мирис на сяра и мента.

– Ти ли си Гайнас? – Невестулката пристъпи напред и пъхна палците под колана си.

– Кой пита? – озъби му се мъжът и свали ръкавиците си. – Ръцете му бяха с почернели палци и изгризани до кръв нокти.

– Аз съм български пратеник – обясни Климент. – Преди около месец кавханът Дукум, който беше на посещение в града, е паднал от коня си и си е строшил врата. Трупът му е бил донесен тук. Искам да знам какво точно се е случило!

Мъжът въздъхна и се почеса по главата.

– Всъщност аз не съм Гайнас - каза накрая той. – Казвам се Руфин и съм му помощник. Гайнас още го няма.

– Често ли закъснява? – писарят се опита да влезе в моргата, но Руфин не мърдаше от мястото си.

– Всъщност е странно – събеседникът им се облегна на старата дървена каса, а по престилката му останаха няколко люспи боя. – Обикновено идва преди мен. Не си спомням да е закъснявал някога.

– И защо го няма?

Вместо отговор мъжът само повдигна рамена.

– Къде живее този Гайнас? – намеси се Невестулката. – Явно ще трябва да го извадим от леглото му.

– Живее ей там – показа пристройката към моргата Руфин и облиза устни. – Тъкмо се чудех дали да не ида да го потърся. Той ми е забранил да ходя в дома му. Казва, че това го дразни.

– Е, тогава ние ще отидем да го подразним! – Климент се обърна и с широки крачки тръгна към къщата. Цялата история беше започнала да му омръзва. – Гайнас! Хей, Гайнас! Вкъщи ли си! Аз съм българският пратеник Климент! Трябва да поговорим – писарят удари с юмрук по дъбовата врата на къщата на лекаря. За негова изненада, тя изскърца, отвори се и откри тъмен коридор, по куките на който беше закачено наметало с кърпена качулка и протрит елек.

– Гайнас? Тук ли си? – писарят внимателно пристъпи в смълчаната къща.

– Нещо съвсем не е наред – отбеляза Невестулката и бавно тръгна след господаря си. Зад тях Руфин притеснено пристъпяше около прага, чудейки се дали да влезе, или да остане на прага.

– Той може да се разсърди, че го безпокоим – притеснено извика помощникът, но бъркаше. Нищо повече не може да разсърди лекаря.

Намериха регистратора на смъртни случаи в стаята, която му служеше едновременно за трапезария и кабинет. Гайнас лежеше върху голямата си дървена маса, пред него имаше чаша за вино и преобърната паница. Зеленчуци и парчета месо се търкаляха по напоената с кръв покривка. Отзад, точно под тила, главата на регистратора беше разбита. На пода, близо до стола на мъртвеца се търкаляше оръжието, с което бе извършено убийството – тежък свещник от мед.

– Божичко, какво е станало тук? – пребледнял, Руфин, който все пак беше влезнал, се държеше за вратата. – Мъртъв ли е?

– Нали си му помощник, би трябвало да знаеш – озъби му се писарят, приближи се до регистратора и пипна с два пръста врата му. От хладния допир до изстиналата плът му се догади, но Климент успя да преодолее усещането. – По-мъртъв не може и да бъде!

– Но как... Защо... – младежът се срути на един от столовете до стената, захлупи лицето си в шепи и се разтресе неудържимо.

– Дай му вода или нещо по-силно – нареди писарят, докато оглеждаше стаята за следи.

Невестулката взе чашата от масата, напълни я с вино от тъмна стъклена гарафа и я подаде на Руфин. Той вдигна чашата с треперещите си ръце, поднесе я към устата си в опит да отпие, но тя се изплъзна от ръцете му и се разби в каменния под. Виното, червено и искрящо, потече между камъните като струйки кръв.

– Какво направи! – изруга Невестулката, но преди да успее да направи каквото и да било, Руфин скочи и побягна от стаята.

– Къде хукна, нещастнико! – извика след него помощникът на писаря, но никой не му отговори.

– Остави го – махна с ръка писарят. – Като се успокои, ще се върне. По-добре оправи тази бъркотия.

Докато Невестулката, мърморейки, бършеше пода и изхвърляше парчетата от счупената чаша, Климент обиколи къщата. В спалнята откри непокътнато легло, няколко ката чисти, кърпени дрехи и заключен сандък. Малката кухня беше препълнена с билки, сушени цветя и парчета корени, нахвърляни из цялата стая. Регистраторът на смъртни случай бе поддържал чисто, но бедно домакинство.

Този, който го беше убил, едва ли бе имал за цел да го ограби.

Климент поклати глава и се върна в стаята. Беше виждал и преди подобни жилища. Те принадлежаха на педантични в работата си хора, който изпитваха удоволствие от професията си, без да ламтят за постове и слава.

– В спалнята има заключен сандък – каза той на Невестулката. – Виж дали можеш да го отвориш.

Лавиците бяха пълни с медицински рецепти, описания и чертежи на хирургически инструменти и някои популярни молитви, които да се четат след смъртта.

Сандъкът в спалнята също не им помогна много. Невестулката почовърка малко в ключалката му с един от ножовете, които взе от кухнята, катинарът щракна и се отвори. В сандъка имаше няколко медицински трактата, два от които превод от арабски, таблици за пропорциите на човешкото тяло, свитъци за употребата на различни билки и свитък за лечебните свойства на мандрагората и как тя трябва да се вади от земята и да се съхранява.

Преодолявайки страховете си, Климент се върна при мъртвеца. Дръпна лекаря назад на стола, пазейки се от кръвта по главата, и внимателно пребърка джобовете му. Намери остро ножче, с каквото обикновено си служат касапите за прерязване на сухожилия, няколко пакетчета с кафеникъв прах, дребни монети и изкривена калаена лъжица.

Писарят се изправи и чак тогава забеляза, че в лявата си ръка убития стиска парче пергамент. Той беше скрит в дланта на Гайнас и затова не я бе забелязал веднага. Климент с мъка разтвори вкочанените пръсти и вдигна находката си срещу светлината.

– Какво е това – полюбопитства Невестулката.

Писарят внимателно разгледа пергамента.

– Виж – развълнувано посочи той. – Това е печатът на Дукум!

– Какво пише?

– Чакай – Климент се приближи до прозореца. – Много странно – каза той и се почеса по главата. – Това са четири имена. Алп Кубар, Алп Тун Бури и Алп Албасий.

– И какво значи това? – попита Невестулката. – И защо всички се казват Алп.

– Хайде стига, Невестулке! Дори ти би трябвало да знаеш за какво става дума! Това не е име – отговори Климент. – Алп значи бог. Били са помощници на Тангра. Нали се сещаш – писарят щракна с пръсти, – от езическата религия. Нямаха ли си крадците Божество, което да ги закриля и да им помага нощем?

– Алп Гутан! – извика помощникът му. – Вярно! Чувал съм за алповете. Но защо Дукум ги е написал на този пергамент и какво правят в ръката на един мъртъв византийски лекар?

– Това не е трудно да се предположи – махна с ръка Климент. – Предполагам е станало така: Гайнас е намерил пергамента в джобовете на Дукум, взел го е, опитвайки се да разбере за какво е писал кавханът. Явно и вчера вечерта се е занимавал с пергамента, когато убиецът го е изненадал.

– Защо през нощта? Може да е било и тази сутрин.

Климент посочи свещника с догорелите свещи и закрачи из стаята.

– Алп Кубар... Алп Тун Бури... Алп Албасий... – повтаряше си той. – Кои бяха тези богове? Албасий беше на подземния свят, сигурен съм, но останалите...? И защо Дукум ги е написал и държал в себе си? Трябва да помисля, но не сега. Гайнас трябва да е водил регистър на смъртните случаи. Или бележки. Не мога да повярвам, че не оставил нищо след себе си.

– Може да са в самата морга – предположи Невестулката. – да отида ли да проверя?

– Ще отидем заедно. Тук няма повече какво да намерим.

– Ами Гайнас?

Писарят погледна трупа на лекаря.

– Това не е наша работа. Руфин трябва да съобщи за смъртта и да се погрижи за погребението му. Освен ако не е имал други близки.

Вратата на моргата зееше отворена, от помощника на убития нямаше и следа. Климент и Невестулката внимателно се спуснаха но каменните стълби и се намериха в дълга, но ниска зала, от чиито каменни стени лъхаше студ. Слънчевите лъчи не проникваха в подземието, на дългите гранитни маса лежаха няколко трупа, завити небрежно със захабени чаршафи. До стената бяха изправени дървени ковчези, двама мъртъвци лежаха в други два, поставени в задната част на помещението, до главите им горяха запалени свещи. Една-единствена факла пукаше на стената, по ъглите се стелеше мрак. Миришеше на мърша, лекарства и мухъл.

– Неприятно място! – Невестулката разтърка ръце, сякаш иска да се сгрее.

– Напомня на всички ни какво ни чака. Което не е много утешително – писарят се опитваше да не гледа умрелите и сенките, които играят по лицата им. – Ако има нещо, трябва да е там – той посочи груба дървена маса, затрупана с вдъхващи ужас триони, клещи и други инструменти. – Ето, това ни трябва – писарят издърпа дебел кожен регистър с подвити краища и го отвори. – Днес е 19 септември 867 година. Дукум се е пребил преди около два месеца и половина, което значи съвсем в началото на юли – говореше сам на себе си писарят, докато разгръщаше страниците.

– Какво значи това?! – Стилихон, спартарият от портата на Платея, стоеше на вратата, зад гърба му плахо надничаше Руфин. – Кой ви дава право да се бъркате в делата на империята? Никой не ви е позволявал да влизате тук и да четете каквито и да било документи!

– А защо не? Или има нещо, което искаш да скриеш? – не му остана длъжен писарят. – да не би младежът, който така срамежливо се подава зад гърба ти, да не е казал, че регистраторът на смъртни случай Гайнас е мъртъв?

– Каза ми! И затова съм тук! – Стилихон приближи писаря и издърпа регистъра от ръцете му. – Но това не значи, че ще оставя някакви чужденци да правят каквото си искат с архивите ни!

– Просто искаме да проверим как е умрял кавханът Дукум – обади се и Невестулката.

– Той беше високопоставен български поданик! Нямате право да криете нищо от нас! – избухна писарят. – Ако кесарят Варда, не дай Боже, падне в Плиска и си строши врага, няма ли да искате да знаете какво е станало? Или наистина криете нещо?

– Говорите нелепости! – спартарият трясна дебелата книга върху дървения пот. – И ще ви го докажа! Искате да знаете какво е станало с Дукум?! Нека проверим заедно!

Византиецът разтвори регистъра и започна да го прелиства. Останалите се надвесиха над рамото му.

– Ето! – каза накрая той и посочи със загрубелия си пръст няколко реда, изписани с дребен, нечетлив почерк. – Тук пише: "Дукум, български пратеник в двора. Докаран на 2 юли, късно вечерта мъртъв, след падане от кон. По тялото има синини, характерни за такива случаи. Строшени два прешлена на врата, което е довело до смъртта. Най-вероятна причина за това е падане от кон." – спартарият шумно хлопна регистъра. – Сега доволни ли сте?!

Климент замислено кимна с глава.

– Доволни сме. Но бих искал да поговоря и с Руфин. Може той да си спомня нещо повече.

– Нищо не помня, защото тогава бях болен – веднага обяви младежът и се изчерви. – Страдам от хроничен главобол и този ден не можех да се надигна от леглото. Гайнас спомена след това за българина. Подобни инциденти се случват често, но рядко с толкова високопоставени личности. Още по-малко пък чужденци, та затова го запомних. Обсъждахме липсата му на късмет и колко е тъжно това да дойдеш в Константинопол, за да си строшиш врата.

– И това е всичко?

- Да.

– Ами лекарят? Няма ли да разследвате кой го е убил?

– Това е моя работа. Мисля, че повече нямате работа тук – грубо отговори спартарият. Предупреждавам те, българино! Не ме интересува чий пратеник и приятел си! Не си ври повече носа там, където не ти е работа! Ти си имаш своите задачи, аз си имам моите!

Писарят отново кимна с глава.

– Тогава си тръгваме – обяви той и добави на себе си. – Дано Корсис е имал повече късмет.

Корсис не бе имал никакъв късмет. В имперската канцелария му отказаха всякаква информация относно това как е разквартирувана византийската войска. Един от чиновниците дори го обяви за шпиони, след което помощникът на писаря напусна по възможно най-бързия начин.

Въпреки неуспеха, той не се отказа. Отиде в близката кръчма "Свети Георги и змеят", посещавана от войници и офицери. Присламчи се към една от групичките и щедро започва да поръчва вино, което новите му приятели пресушаваха с изключителна бързина. Най-накрая един от тях, висок мъж с гола глава и златна обица, му каза, че приятелите му от търсения от него полк са заминали за Палестина.

Корсис се върна умислен вкъщи, където завари писарят и Невестулката и им разказа за резултата от проучването си.

– Наистина странно – обобщи ситуацията Климент. – Регистраторът на смъртни случай Гайнас е убит точно когато отиваме да го потърсим, а двамата войници, станали свидетели на престъплението, са пратени далеч в чужбина. Чудя се какво ли значи това.

5

19 септември

Хиподрумът боботеше като врящ казан. Разположени под памучни тенти или криещи се под собствените си шарени чадъри, трийсет хиляди зрители викаха, дюдюкаха и се смееха, смесвайки гласовете си с тези на събирачите на облози и продавачите, обикалящи между пейките и предлагащи вода с лимон, бира, изстудено вино, гевреци, фъстъци, сушени смокини, печено месо, броеници, икони, талисмани за късмет и сламени шапки. Войници с нажежени брони и почервенели лица стояха между редовете, молейки се за най-лекия полъх на вятъра или облак, който да закрие дори за миг напичащото слънце. Уредници и техните помощници, облечени в тънки зелени и сини туники, тичаха непрестанно между входовете, проверяваха билетите, настаняваха новопристигналите зрители, разрешаваха споровете за по-добрите места и предлагаха специални столове на тези, които могат да си го позволят.

Притиснати към каменната стена до входа на императорската ложа, Корсис и Невестулката гледаха като хипнотизирани. Наложи се писарят няколко пъти да дърпа помощниците си, за да им помогне да се опомнят.

Впечатляващ с двата си реда арки отвън, отвътре Хиподрумът бе още по-внушителен. Мраморни статуи на атлети стояха по широките, изпълнени с прииждащи зрители коридори, през които българите минаха, огромни каменни орнаменти на богове, препускащи коне, борци, певци и танцьори заемаха стените, сводовете бяха изрисувани с мозайки на плуващи в морето кораби, сирени и скачащи над вълните делфини.

Но това бе нищо в сравнение със самия Хиподрум. В източната част на огромното съоръжение императорската ложа се намираше точно над овалната, дълга четиристотин и широка сто и двайсет метра писта. По средата ѝ, върху дълъг каменен постамент, наречен "спина", се издигаше поредица от огромни монументи. Стените на арената бяха окичени със статуи и орнаменти, огромни каменни барелефи представяха конни състезания, борба и бокс, забравени герои и вплетени едно в друго ужасяващи чудовища.

Над всички се издигаше изсечения от розов гранит Египетски обелиск на Теодосий, взет от императора от храма "Карнак" в Луксор, на чийто заострен връх бе поставена бронзова сфера, светеща като слънце. Вляво от нея се намираха три по-малки по големина пирамиди от печени жълти тухлички. Близо до тях се издигаше прочутата змийска колона – три преплетени едно в друго влечуги, от устите на които се лееше вино, мляко и вода, които падаха в широк позлатен котел. Константин Велики бе накарал да донесат това чудо от светилището на Аполон в Делфи, а самата, висока шест и половина метра, колона, беше направена, както твърдяха легендите, от щитовете на победените перси във войните им с гърците.

– Какво е това? – втрещен попита Невестулката, сочейки с пръст статуята на огромен легнал мъж, положил боздугана до себе си, чието бедро бе голямо колкото обикновен човек.

– Това е Херакъл – тихо му отговори Климент, който също не можеше да откъсне поглед от бронзовия гигант. Макар и далеч, всеки детайл от тялото му се виждаше съвсем ясно, като да беше пред тях, включително лъвската кожа, с която бе наметнат, и свирепите му очи. Широката гръд, яките рамена, буйната коса, напрегнатите ръце, здравите мускули, които подчертаваха извърнатия му настрани гръбнак, бяха изработени от прочутия скулптор Лизимах, който никога повече не бе създал статуя прекрасна, като тази.

Вълчицата, хранеща Ромул и Рем, човек, борещ се с лъв, голям колкото къща, хипопотам по-висок от акведукта на Валент, чиято задница завършваше с люспеста опашка, слон като малка камбанария, който движеше хобота си, сфинксове – очарователни жени, в горната част завършващи като страховити лъвове, както и ужасяващата Сцила, гигантска жена, излъчваща сила и жестокост, от чиято вътрешност бълваха чудовища и се издигаха около състезателната арена.

С формата на сфера, тя беше толкова голяма, че зрителите от едната ѝ страна трудно различаваха седналите от другата. Застлана с мек, бял пясък, докаран специално от най-южните острови и внимателно пресят, така че да бъдат отстранени и най-малки камъчета, тя създаваше впечатлението за безкрайно море, около което като вълни се люшкаше развълнуваната тълпа. Над трибуните, със сложна система от макари и въжета бяха издигнати няколко напоени с вода платнища, по-големи и от най-големите корабни платна, които трябваше да пазят публиката от парещите лъчи на слънцето.

Ложата на императора бе пълна с хора. Михаил се бе отпуснал върху широка резбована лежанка, затрупана с възглавници, в сянката на тежък златен балдахин с пискюли. До него лежеше жена му Евдокия, облечена със зелена копринена роба, поръбена с пурпур. Черните ѝ коси бяха сплетени в сложна прическа, смарагди проблясваха от сребърните сандали на дългите ѝ крака, на ръцете ѝ блестяха пръстени и гривни. Въпреки това императрицата не изглеждаше доволна. Устните ѝ бяха побелели от стискаме, ръцете ѝ нервно мачкаха краищата на пурпурната ѝ възглавничка. Причината за яда беше очевидна – императорът я бе загърбил и разпалено говореше с друга жена, седнала на тапицирано столче до главата му – руса, със сини очи и силно пристегната по тялото туника. Блондинката не спираше да се смее, показвайки ред ослепително бели зъби, а едрите ѝ гърди се полюшваха подканящо всеки път, когато се наведеше да допълни с вино чашата на Михаил, който ги изпиваше с поглед.

Близо до нея, свил язвително устни, нервно потропваше с крак дребен, но изключително красив млад мъж, с напудрено лице, стиснал в ръката си дебел кожен бич. Час по час той подръпваше късата си черна брада, големите му като маслини очи бързо пробягаха по новодошлите, силно начервените му устни се кривяха, а ноздрите на правилния му нос се издуха презрително.

Майката на императора Теодора, застанала права от дясната страна на жена му, гневно стискаше юмруци и не откъсваше пълния си с яд поглед от сина си. Кесарят Варда, облечен в къса бяла туника и походни ботуши, изключително неподходящи за адската жега, нетърпеливо шептеше нещо в ухото ѝ, но Теодора не даваше вид, да го слуша.

Около императора и роднините му, върху ниски мраморни лежанки, покрити с плъстени възглавници, се бяха изтегнали още няколко човека. Роби и слуги предлагаха на гостите подноси с плодове, сирене и маслини и щедро наливаха охладено вино от извити стъклени гарафи.

– Кои са тези? – попита Невестулката, но преди да успее да отговори, към тях се втурна едър мъж с кафява коса и брада и сграбчи ръката на писаря, стискайки я с невероятна сила.

– Българи ли сте? – попита той на чист български и по лицето му се изписа лукава усмивка. – Аз съм Василий, началник на императорските конюшни. Прекарах в прекрасната ви страна шестнайсет години и никога няма да ги забравя! Първо живях в Бонония[41], след това в Плиска. Кой сте вие? Откъде идвате? Защо сте тук? Вярно ли е, че ханът ви се е покръстил? Наистина ли сте изградили базилика, голяма колкото "Света София"? Искате ли вино?

Климент измъкна ръката си от хватката на великана и го огледа с интерес. Ръцете му бяха широки и възлести, гърбът му напомняше този на полегналия Херакъл, а краката му изглеждаха като колони. Като повечето едри хора и Василий изглеждаше добродушен и открит, в очите му горяха весели искри, но писарят знаеше, че това впечатление може да бъде и измамно. Беше чувал за събеседника си. В немного далечното минало Василий се беше прославил като непобедим борец, императорът го бе харесал и издигнал в двора си. Бившият състезател бе показал превъзходен нюх, ориентирайки се в дворцовите интриги, издигайки се все по нависоко. Сегашната му тила – началник на императорската конюшня, всъщност беше с ранг на логотет, като едновременно с това му даваше много близък контакт с императора, който силно се интересуваше от коне.

– Българи сме – потвърди писарят. – Идваме от Плиска, аз се казвам Климент, това са помощниците ми Корсис и Невестулката. Ханът наистина се покръсти, построихме голяма базилика на мястото на стария храм на Тангра и не, не искаме вино.

– Ха така! – разсмя се Василий и се тупна по коляното. – Това се казва отговор! Стегнат, ясен и по същество. Ще се радвам да поприказвам с вас. Обичам езика ви, не е като сухия латински. Последно говорих с Дукум. Горкият, да го сполети такова нещастие! – византиецът поклати глава и махна на един от робите. След миг в ръцете па Климент и помощниците му се озоваха пълни до ръба чаши.

- Тук не се гледа добре на тези, които не пият – Василий намигна на писаря. – Императорът иска всички да са щастливи. А той разбира щастието по този начин – началникът за конюшните се засмя на глас. – Но вижте, игрите започват. Елате, ще ви настаня на добри места.

Климент и помощниците му последваха Василий, който ги заведе малко встрани и им предложи дървени пейки, застлани с дебели подложки и меки възглавници. Самият той придърпа тежката си лежанка с една ръка и се настани между българите.

Тълпата зашумя, гостите в императорската ложа притихнаха. Вратите в северната част на Хиподрума се отвориха и от там, предвождани от войници, които носеха знамена, биеха барабани и надуваха дълги медни тръби, се появиха четирима актьори. Групата мина тържествено през терена и застана пред императорската ложа. Барабаните млъкнаха, след тях и тръбите, войниците застанаха мирно.

Императорът се надигна бавно, разпери ръце, за да запази равновесие, златният му венец се килна на една страна. С несигурна стъпка Михаил стигна до края на балкона, опря се тежко на перилата и махна с ръка:

– Нека игрите започнат! – провикна се той, след което се върна обратно на мястото си.

Тълпата изрева, продавачите, които бяха спрели за миг да чуят думите на императора, отново се втурнаха между седалките, войниците надуха тръбите, удариха барабаните и се оттеглиха.

Четиримата актьори пристъпиха напред и се поклониха пред ложата. Дрехите им бяха еднакви – дълги туники, но в различни цветове – син, зелен, бял и червен.

– Уф! – намръщи се Василий. – И тук не може да се мине без политика[42]! Това няма да е истинско състезание.

– Зелените ще спечелят, нали?

– Да! Нали императорът ги подкрепя. Но ще видим какво ще стане после при надбягването с колесниците. Сините не се дават лесно дори когато на пистата е нашият приятел Филон – Василий посочи с очи дребният черен младеж, който се въртеше около императора. – Дано спечели, че ако ли не, после Михаил ще се мръщи цяла седмица.

"Синият" актьор излезе напред и се поклони. Шумът мигновено спря, чуха се само няколко окуражителни вика, които накараха Михаил да смръщи чело.

"По-защитен от земята не беше високият въздух.

Хвърлили – казват – око на небесното царство гиганти, те до самите звезди накамарили мощни масиви..."[43] – отекна като тръба гласът на мъжа над смълчания Хиподрум.

– Това са "Метаморфозите" на Офидий – позна стиховете Климент.

– Скука! – махна с ръка Василий и си взе чепка грозде. – Няма как, трябва да го изтърпим. Но после има борба с кучета и мечка! Казаха, че са докарали някакво огромно животно от Карпатите, но кучетата ще са поне дванайсет! След това ще ни се натресе Мегакъл, но свърши ли, идва хубавото – византиецът премлясна от удоволствие. – Надбягване с колесници и борби!

Рецитацията се понрави на Климент. Артистите един след друг пристъпяха напред и окуражавани от виковете на публиката, представиха части от "Илиада", "Енеида" на Вергилий и дори няколко басни от Езоп, които предизвикаха бурен смях.

В императорската ложа никой не следеше какво се случва. Михаил и русокосата бяха свели глави и се кискаха приглушено, Варда все така продължаваше да шепне на Теодора, останалите шумно разговаряха помежду си. Само колесничарят Филон бе изчезнал, до мястото му се търкаляше празна чаша.

Василий реши да запълни времето си, като обясни на Климент кои са присъстващите.

-Доколкото разбирам, си се запознал с майката на императора, Варда и брат му Петрон византиецът посочи троицата до Михаил, а Климент кимна. Гледай го как се е издокарал нашия кесар – в ботуши в тая жега! Ще ходи да прави преглед на войската с приятеля си Коридон. Не пропуска повод да ни покаже, че поставя работата над удоволствията. – Василий се усмихна снизходително, преди да продължи. – Русият зад императора, този с меча, е личният му телохранител Ингерн. Беше предводител на варягите[44], които се появиха преди години по голямата река, минаха през морето и се опитаха да превземат града – Василий се усмихна снизходително. – Много е добър с меча, макар да е малко тромав. Дъщеря му Евдокия – византиецът посочи русата жена да императора – е любовница на Михаил и моя жена – едрият мъж се ухили саркастично. – Майка му го накара навремето да се ожени за другата Евдокия – чернокосата, но той си харесва Токи и това е! Може да ти се види странно, но аз нямам нищо против. Това положение ми дава доста голяма свобода на действие и известно влияние над Михаил, който ми се чувства задължен. А и сестра му Текла – Василий посочи смугла жена с пищна жълта туника, която облегната на перилата съсредоточено слушаше рецитацията – няма нищо против да утешава разбитото ми сърце.

– Защо ми казвате всичко това? – попита писарят, който се чувстваше неудобно от този свободен разговор за съпруги, сестри и любовници.

– Стига, българино! – махна с ръка Василий и вдигна чашата си. – Много си притеснителен! Първо, нека си говорим на "ти". Все пак съм ти почти сънародник – съгласен ли си? – Климент кимна. – Чудесно! Нещата, които ти разказвам, не са тайна за никого. Сигурен съм, че ти самият ги знаеш не по-зле от мен. Да не говорим, че градът е залят от песни, стихове и пародии за императора, двете Евдокии, сестра му и мен самия – византиецът се прозя шумно.

– И това не те притеснява?

– А защо да ме притеснява? Ако на някой не му харесва, това си е негова работа.

Правейки се, че разбира, Климент поклати глава.

В същия момент в ложата избухна караница. Един от присъстващите – облечен в светла роба мъж със зелени очи, голям месест нос и бели, но криви зъби, говореше гневно на полегналия си съсед, който се бе надигнал на лакет и му отговаряше с насмешка. Разговорът постепенно премина в караница, гостите в ложата на императора се опитваха безуспешно да помирят спорещите. В суматохата един от робите, които поднасяха виното, се спъна и разплиска каната си. Няколко капки паднаха върху туниката на кесаря Варда, който вдигна ръка, удари роба през лицето и нареди да го хвърлят на арената. Никой не обърна внимание на инцидента. Погледите на всички бяха насочени към двамата патриции, които продължаваха да спорят ожесточено. Малко преди скандалът да прерасне в бой, те се засмяха и си размениха дружески прегръдки.

– Този с носа като чушка е протостраторът Роман – веднага обясни Василий. – Другият с мазната коса и черната брада е приятелят му Лъв. Двамата са неразделни от деца. Родителите на Роман загинали, когато той бил младеж, при пожар на борда на кораб, с който се връщали от Антиохия. Баща му беше наместник там и идвал в Константинопол да стане настойник на Михаил. След смъртта му мястото в Антиохия беше заето от Петрон, а Варда заграби имуществото на Роман под предлог да го пази от крадци. След години му го върна, но както можеш да се досетиш, не беше останало много. Според кесаря – заради данъците - Василий се ухили отново. – По-важното е, че Варда стана настойник на императора. А бащата на Лъв взе Роман под крилото си, оттогава датира дружбата между двамата. Двете момчета участваха заедно в походите и Роман се отличи като изкусен боец и стратег. Разправят, че Лъв му завиждал, но не знам колко е истина. След това в една от битките бащата на Лъв загина. Някой го прострелял фатално с арбалет и неочаквано Роман зае мястото му. Според някои слухове самият Роман убил благодетеля си, но Лъв няколко пъти публично е казвал, че не вярва в тях. След като стана стратор, Роман бързо се издигна и забогатя, за разлика от приятеля си. Двамата често се карат, но са като братя – не могат един без друг. Роман не харесва нашия кесар – Василий посочи Варда, който мълчеше мрачно до племенника си. – Подозира го, че е убил родителите му, за да заеме мястото на баща му като настойник на императора. Въпреки че не е пръв красавец, Роман е страшно конте, маже се с най-модерните помади. Винаги има някоя забавна случка под ръка и е душата на всяка компания. Жените са луди по него, макар вече да е на възраст и да почва да оплешивява.

– Ами Лъв? Той не му ли завижда?

– Може и да му завижда – неопределено отговори Василий. – Напоследък доста го е позакъсал. Казват, че взел много пари от логотета Мануил – византиецът се приведе към Климент и му зашепна. – Предложи ми да уредя някои от игрите, за да спечели. Знае, че още имам приятели сред борците. Отказах му, разбира се! Но от тогава хич не ме обича. Навърта се и около Филон. Онзи дребен красавец, който вече е слязъл да се подготви за състезанието. – Василий изтри избилата по лицето му пот в бяла кърпа. – Той е водач на колесница от зелените и понеже императорът им симпатизира, се надува, че още малко ще се пръсне. Всъщност не е лош колесничар, но прекалено много разчита на подкрепата на императора. Напоследък е станал надменен и безотговорен, сякаш само това, че Михаил е зад него, е достатъчно, за да спечели състезанието.

– А не е ли?

– Не! Трябва да се бори истински. На арената няма значение кой кого подкрепя. Но по-интересното е, че според мнозина Лъв се навърта около Филон, защото го харесва. Макар аз да мисля, че и на него е предлагал да мамят на пистата. – Преди да продължи, събеседникът му се огледа и после отново заговори. – Откак преди три години умря жената на Лъв, така и не си намери друга. Заобикаля се с млади и красиви младежи, които си назначава за ординарци. Пък и нашият Филон си е хубавец...

– И императорът не е против? – една пеперуда пърхаше лениво в жегата около главата на Василий, търсейки сянка, в която да се скрие.

– Защо да е против? – началникът на конюшните махна с ръка да прогони насекомото. – Лъв не пречи на никого, винаги може да разчита на него, а и какво става в спалнята на някой от приближените му едва ли интересува Михаил. Освен това Лъв е много добър с меча! Винаги е бил такъв. Дотолкова, че навремето обучаваше императора. Знае и много за запалителния, или както вие го наричате "гръцкия" огън. Все нещо го усъвършенства. Всъщност той го внедри и в наземните битки, не само при обстрела на корабите. Твърди, че може да разпознае мириса на огъня навсякъде във всичките му петнайсет разновидности. Всъщност той трябваше да стане Магистър Милетум – пълководец на източните армии. Но в последния момент вместо него предпочетоха Коридон, той е баща на съпругата на императора. – Василий посочи висок жилав мъж с къдрава черна коса, сини очи и малка, добре поддържана брадичка, застанал малко встрани от другите. – Друг път ще ти разправям подробно за него. Историята му е повече от любопитна. – Василий отново попи лицето си. – Казвам ти! Не ти трябва да се забъркваш с Варда или с брат му. И двамата са коварни като пепелянки! Винаги искат да са начело и да командват. Но ако има някой по-опасен и от тях, това е той – гъркът посочи с брадичка седналия на трона си патриарх. Фотий стоически се потеше в черното си расо, но на лицето му бе изписана блага усмивка, все едно се намира в рая. – От този трябва да се пазиш като дявол от тамян! И той наистина е умирисан целият на тамян, защото никъде не ходи без безценната си кандилница! – византиецът се взря с омраза в свещеника. – Това е Фотий, всепреподобният ни патриарх! Знае всичко за всички! И никой не смее да му се противопостави, дори императорът. Казвам ти, може да се представя за патриарх, но всъщност е дявол в расо! Но държи онези римски псета надалеч. Ядоса ги дотолкова, че го отлъчиха - Василий се усмихна злобно. – Как ти се струва това – главата на православната църква е анатемосан и отлъчен! До него, този с орловия нос е папският нунций – монсеньор Анджело Рици. Хлъзгав е като змия! Говори и се усмихва, все едно ти е пръв приятел, но ако интересите му го изискват, неговите или на папата, ще ти забие нож в гърба, без да се замисли и за секунда. Не подбира средства, за да се домогне до това, което иска. А то е да признаем, че римската църква стои над нашата и има правото да ни командва – византиецът презрително изсумтя. – Представяш ли си? Стигна до там, че да заговорничи с арианите![45]

– Защо ми казваш всичко това? – Климент се чувстваше объркан от желанието на византиеца да му сподели мислите си. – Едва ли разказваш на всеки срещат за интригите във византийския двор.

– Така е – съгласи се началникът на конюшните. – Не споделям с всеки. Но искам да те помоля за нещо, а за да го изпълниш, ще е нужно да си наясно с положението в двора – Василий сложи пръст на устните си и поклати глава. – Не сега. Не му е тук мястото и времето да говорим за тези неща. Но ще говорим – обеща той. – Скоро.

Събеседниците помълчаха, отпивайки от виното си. На арената рецитацията продължаваше, беше дошъл ред на червения да покаже уменията си. Въздухът беше натежал от жега, над трибуните се носеше леко бучене като от събуждащ се пчелен кошер. Започнала да се отегчава, публиката спря да обръща внимание на актьорите.

– Това май сме всички. – прозя се Василий. – Така наречените "стълбове на империята". Михаил много държи на нас. Макар помежду ни да царят подозрение, съперничество и омраза, до скоро всички се чувствахме добре заедно. Всеки по някакъв начин е обвързан с останалите и извлича полза от тях. Но преди известно време това се промени...

– Заради убийствата? – попита Климент.

– Заради убийствата! – потвърди византиецът и мрачно се взря в арената.

Рецитацията най-после завърши. Зеленият, точно както предрече Василий, спечели и бе удостоен с позлатен лавров венец, който той триумфално наложи на главата си и направи почетна обиколка на Хиподрума.

Тълпата го освирка, към победителя полетяха парчета от недоядени закуски, плодове и дребни монети. Сърдит, зеленият се обърна към трибуните, надупи се и вдигна долния край на туниката си. Отговори му нов залп оскърбления, дюдюкания и подигравки, но актьорът се оплези, показа неприличен знак с ръка и се прибра в най-близката врата.

– Това поведение е нетърпимо! – пискливият глас на Михаил се извиси над общата какофония. Императорът се изправи залитайки, тънката му ръка войнствено размахваше юмрук към публиката. – Защо тези хора нямат само един врат, за да заповядам да го отрежат! Не са доволни от победителя, така ли? – завика той яростно и изблъска майка си, която се опитваше да го успокои. – Като ругаят срещу него, те всъщност ругаят мен, защото много добре знаят, че подкрепям зелените. Ах, неблагодарна сган! Вместо да се радват, че съм им осигурил това зрелище... – императорът се обърна и започна да вика. – Агатоне! Къде си, Агатоне, да те вземат дяволите! Винаги, когато ми потрябваш, те няма!

Женствен мъж, със златна препаска, скиптър и потно чело изскочи отнякъде и припна към императора.

– Какво ще заповяда, ваше величество?

– Агатоне! Ти уредник на игрите ли си, или какво?

– Уредник съм! Уредник – бързо закима мъжът и приклекна, за да избегне ръката на Михаил, който замахна да го удари. – Знам цялата програма наизуст, подготвил съм и съм проверил всичко. Следва бой между мечка и кучета, ваше величество. Само чакам да дадете знак...

– Няма да дам знак! – тросна се императорът и легна отново на мястото си. – да видим дали това ще хареса на тези простаци, които освиркаха моя фаворит! Нека сега се попекат малко на слънцето. Ще пуснете мечката най-рано след час! Даже след два! Да видим как ще им хареса това?! – нареди Михаил и се провикна – Вино! Искам още вино!

– Не пи ли вече достатъчно? – почервеняла от гняв и срам, Теодора се доближи до сина си. – Излагаш и себе си, и мен!

– Така е ваше величество – намеси се и Варда. – Може би е по-благоразумно...

– Оставете го! Той не съзнава какво прави. Както винаги, когато се напие – гласът на Евдокия беше леден. Съпругата на императора се обърна бавно и студено изгледа русокосата си съперница. – Нека се забавлява с повлеканата си...

– Господарю, трябва да дадете... – Варда не успя да довърши.

Михаил вдигна зачервените си очи и бавно, с омраза изгледа майка си, вуйчо си и жена си. Главата на императора трепереше, брадичката му се тресеше, на края на устната му бе застинала капка вино.

– Кой е императорът тук? А?! Кой? – тежкият поглед на Михаил бавно обходи присъстващите, които се свиха в местата си. – Има ли някой претенции да е император? Може би се е случило нещо, за което не съм разбрал!? Кажете ми, ако е така!

– Разбира се, че ти си императорът! – Теодора се опита да успокои сина си и сложи ръка на рамото му. – Никой не се съмнява в това. Само искам да кажа...

– Не ме интересува какво искаш да кажеш! – Михаил грубо блъсна ръката на майка си и отново скочи на крака. Една от чашите падна и издрънча на мрамора. – Не ме интересувате нито ти, нито ти, нито ти! – той един след друг посочи Теодора, Варда и съпругата си. – Омръзна ми от вас и вечните ви съвети! Омръзна ми от непрекъснатите ви натяквания. Аз съм императорът! Гласът на Михаил проехтя в широката ложа, лицето му почервеня, жилите му се издуха. – Аз, а не вие! Запомнете го добре! Омръзна ми да ми казвате какво да правя, как да се държа и какво да обичам! Ще пия колкото си искам! И ще живея както си искам! А ако на вас не ви харесва, можете да се махате! И знаете ли какво – Михаил дръпна за ръката русата си любовница, която се изправи до него. – Омръзна ми да се крия. Да играя игрички и да се държа като влюбен паж. Затова ще се разведа! – Михаил предизвикателно изгледа всички наоколо. – Точно така! Ще се разведа и ще се оженя за Токи! – императорът прегърна любовницата си и се изсмя. – Не ме е срам да изрека пред всинца ви, че любя таз жена![46] А който не е съгласен, може да върви по дяволите!

Следващият час премина тягостно.

След крясъците на Михаил, съпругата му се изправи, поклони се изискано и се оттегли под предлог, че я боли глава. Хвърляйки гневни погледи, баща ѝ Коридон хукна след нея. Лицето на Теодора ту почервеняваше, сякаш я гори огън, ту пребледняваше като сняг, но колкото и да беше ядосана, майката на императора не посмя да каже нищо на сина си.

Варда отново започна да шепне напрегнато в ухото ѝ, но Теодора го отпъди с ръка, както се пъди досадна муха. Разговорите замряха, патрициите в ложата се оглеждаха притеснено, забравили за виното и изобилието на храна около тях.

Това ни най-малко не смущаваше Михаил, който се забавляваше чудесно. Императорът настани любовницата си на освободената от жена си лежанка, наля си още вино и започна да вдига тост след тост за "новата си съпруга". Самата Евдокия правеше всичко възможно, за да развесели още повече Михаил, непрекъснато се навеждаше към него да го целува и гали, кискаше се високо на шегите му и от време на време хвърляше победоносни погледи на останалите и баща си Ингерн, който се беше надул от удоволствие почти до пръсване.

Игрите също бяха прекъснати. Публиката не обърна внимание на забавянето, свикнала с капризите на участниците в състезанията, но след като мина четвърт час и по нищо не личеше, че подновяването предстои, започна да вика и дюдюка. Отначало вяло, но колкото повече обедното слънце напичаше тълпата, толкова по-изнервена ставаше тя. Започнаха да се чуват и викове срещу императора, които постепенно набираха сила. Тук-там по трибуните избухваха сбивания, наложи се войници да влязат между зрителите. Агатон час по час поглеждаше пясъчния часовник, който отброяваше поискания от императора час, но не посмя да каже нищо.

– Сега вероятно ще трябва да се разведа бе единственият коментар на Василий за ставащото около тях. Едрият византиец не изглеждаше кой знае колко разстроен. Той си наля чаша вино, пресуши я на един дъх, протегна се така, че костите му изпукаха, и поднови разговора от там, откъдето го бяга прекъснали.

– Значи питаш за убийствата?

Писарят кимна с глава.

– Двама от близките на Михаил са били убити!

– Точно така! Вестарият Евматий и логотетът Мануил. Единия са пронизали с нож в сърцето, на другия са строшили врата – потвърди Василий. – Евматий е заклан в лятната си къща, Мануил – в кабинета си.

– И никой не е видял нищо? Няма никакви следи?

– Не! Нямало е кой да види – обясни византиецът. – Вестарият обичаше да се усамотява в гората, логотетът не пускаше никой в кабинета си, който беше по-добре защитен от спалнята на императора! Наоколо е нямало никой, когато смъртта ги е навестила.

– И все пак – настоя писарят. – Слугите трябва да са пуснали посетител или вратарят да е отворил на непознат. И двамата са високопоставени сановници на Михаил. Имали са стражи за охрана. Никой ли не е видял нищо?

– Право да си кажа, не знам. Не съм се интересувал от такива подробности. Аз не съм много по тънките сметки – Василий сви ръката си, която се натегна като корабно въже и се усмихна. – Предпочитам да решавам проблемите по друг начин.

– Ами убитите? Разказа ми за живите "стълбове". Сега ми разкажи и за мъртвите.

– Ще ти разкажа, защо да не ти разкажа – Василий си наля още вино. – Евматий беше от Кападокия. Роден е в Мазака[47]. Баща му е бил търговец на коприна, майка му Анастасия – една от най-красивите жени в империята. Трябва да знаеш, че нашият Евматий беше личен хубавец. Среден на ръст, но добре сложен и с лице като нарисувано. Казват, че приличал на майка си. Когато бил на тринайсет години, баща му се разболял и умрял. Анастасия разпродала каквото могла и със събраните пари и сина си се преместила в Никея. Там се запознала с протостратора Констанс, който се влюбил в нея, и му станала любовница. Констанс бил женен и имал син – Лъв – византиецът посочи полегналия встрани от тях патриций. – Баща му полудял по Елия, отрупвал нея и сина ѝ с всякакви подаръци, пирувал с тях всяка вечер и съвсем забравил за семейството си. Разказвам ти всичко това, за да знаеш какви бяха отношенията в малката ни дружинка. Както може би се досещаш, Лъв въобще не харесваше Евматий. Но да карам по ред. При едно от посещенията си в Константинопол Констанс включил и Евматий в свитата. Така се запознал с Михаил, който по същото време бил горе-долу на неговата възраст. Но по-важното е – Василий се протегна и седна на лежанката си, – че сестрата на императора Пулхерия се влюбила в красивия младеж и измолила от брат си да го остави в столицата. Михаил направи Евматий свой съветник, макар никой да не е чул да му дава съвети. По-късно го ожени за сестра си. Макар че Евматий така и не можа да се научи да ѝ бъде верен. Слаб му беше ангелът, както се казва. За негово щастие Михаил не обръщаше особено внимание на това, че мами сестра му. Дори напротив – беше доволен. Така чувстваше, че не е единственият, затънал в грях, като изневерява на жена си. Евматий се замогна, издигна се. Накрая стана вестарий, което даде в ръцете му голяма власт и много пари. Почна да се държи надменно, все едно за Михаил съществува само той. Това дразнеше останалите. Мен също. Беше суетно, глупаво, надуто парвеню! – византиецът въздъхна и завъртя чашата в ръцете си. – А сега е мъртъв. Две седмици преди да го убият, Роман, подтикван от приятеля си Лъв, го обвини, че краде от хазната. Стана голям скандал. Малко остана да се сбият. Наложи се императорът лично да ги разтървава. В крайна сметка беше назначена проверка. Водеше я лично Варда. Сам се предложи като неутрален и на двете страни. Предполагам, че се е надявал да припечели за сметка на вестария.

– Как са го убили?

– Някой е почукал на вратата му, Евматий е отворил и са му забили кинжал в сърцето. Бързо, лесно и ефикасно.

– Ами посланието?

Василий тръсна глава, сякаш опитва да се съсредоточи.

– "Смъртен удар порази снагата ти." Бог знае какво значи това и защо убиецът го е сложил в ръката на жертвата си. Това е стих от Есхил. От някаква пиеса.

– "Агамемнон".

– Сигурно – сви рамена бившият борец. – След това се намери послание и в ръката на логотета Мануил – "Поразен си за втори път". Глупост някаква. Всичко това много изнерви Михаил. Той е много религиозен и навсякъде вижда знаци и поличби. Има си ритуали за всичко и се моли по няколко пъти на ден. Всяка седмица подарява дебела свещ от чист восък на някой храм. Плаща издръжка на сто монаха и възстанови някои от повредените стенописи в църквите, а други сам поръча.

– Не се държи много като набожен християнин – отбеляза писарят.

– Така е – съгласи се Василий, – но като оставим пиянството и прелюбодейството, няма в какво друго да бъде обвинен. А сега ще вземе и любовницата си за жена, така че и този проблем ще бъде решен. По-лошото е, че след убийствата стана сприхав, жесток, изпада в меланхолия, пие повече, съвсем забрави всякакво приличие. Мени настроенията си като жена в нервна криза Василий въздъхна. От това най-много си патим ние от обкръжението му.

– И вратът на Мануил с бил строшен в собствената му къща?

Византиецът се усмихна лукаво.

– Ще ти разкажа и за това. Намерили Мануил в стаята му, която трябва да знаеш, не беше каква да е стая. Логотегът се занимаваше с лихварство. Даваше големи суми на видни личности срещу сериозен процент. Доста се замогна от тази дейност. Държеше всичко в дома си, в бронирана стая с дебели решетки на прозорците и желязна врата. Не пускаше никой в нея.

– Но е пуснал убиеца си – отбеляза Климент и избърса челото си с кърпа. Дори в сенките жегата беше непоносима.

– Така е – съгласи се Василий. – В същата тази стая. Всъщност историята на Мануил е толкова оплетена, че не знам дали ще ми стигне цял ден да ти я разкажа. Но едно знам със сигурност – всички имаха причина да го мразят. Дори да го убият!

Василий се излегна отново и се загледа в арената, но мислите му бяха другаде.

– Разправят, че майката на Мануил – Мария – била вещица! Баща му, страторът Велизарий, бил много близък на предишния император Теофил, но след това двамата се скарали и Теофил го докарал до просешка тояга. Тук по някакъв начин се намества майката на магистър Коридон и става причина Велизарий и Мария да се разведат. Мануил израснал в бедност, по-късно баща му умрял. Теофил се разкаял за това, че се е скарал с Велизарий и назначил Мануил за свой ординарец. По това време се говорило, че мястото било обещано на брата на Коридон Псел, но той умрял малко преди да го заеме. Според клюките Псел всъщност бил отровен от майката на Мануил – Мария вещицата.

- Наистина заплетена история – подсвирна писарят.

- Чакай само да видиш! Има и още – засмя се Василий. – Мануил бързо си пробил път и показал завиден усет как да печели пари. Първата му сериозна сделка е с имоти, при която по някакъв начин успява да измами бащата на Лъв, който за малко не се разорява. И Лъв, и Роман мразеха Мануил, но често им се налагаше да взимат заеми от него. За което го мразеха още повече. Логотетът беше мрачна личност – потърка челото си началникът на имперските конюшни. – Потаен, лукав, никога не знаеш дали може да се вярва на това, което казва. Беше много подозрителен и не оставяше нищо на случайността. Поради бедността, в която беше живял като малък, беше станал изключително алчен и стиснат. Даваше пари, дори на най-близките си, срещу огромни лихви. Разорил е не един и двама.

– И Михаил допуска всичко това?

– Разбира се, че го допуска! Той ценеше Мануил, който, няма да си кривя душата, беше като Бог на финансовите спекулации. Самият император напечели не малко покарай него. Дори казват, че последните данъци, които Михаил въведе, били идея на Мануил.

– Ами останалите – полюбопитства писарят. – Не се ли опитахте да му се противопоставите?

– Че за какво? Казах ти вече – може и да се мразим, но държим един на друг. Виждаш каква е обстановката – Василий се почеса по бузата. – Императорът е този, който ни казва как, с кого и къде да живеем. Зависим от неговото благоволение и сме благодарни за това, което получаваме. Колко повече му се нравим, толкова по-добре се нареждат работите ни.

– Искаш да кажеш, че някой е убил Мануил и Евматий, защото им завижда за постовете?

Василий не бързаше да отговори. Бившият борец се наведе над един от сребърните подноси, разгони с широката си длан осите, които кръжаха около него, взе си парче месо, лапна го и замислено започна да дъвче.

– Мислих много и за двата случая. Евматий е намушкан в лятната си къща, вратът на Мануил е строшен в собствения му кабинет. Няма следи от борба. Който и да е убиецът, трябва да е познавал жертвите и те да са му имали доверие. Иначе и двамата са щели да се съпротивляват. Или е нямало да останат сами с посетителя, ако са му нямали доверие.

– Затова смяташ, че убиецът е някой от близките на императора? Някой от "стълбовете на империята"?

– Не само аз съм стигнал до този извод – Василий огледа останалите в ложата. – Всички се страхуваме за живота си. Питаме се кой ще бъде следващият. Вече нямам доверие на довчерашните си приятели.

– Но защо? Защо някой ще избива приятелите на Михаил и ще слага в ръцете им цитати от трагедия на "Есхил"?

– Не знам! – византиецът се отпусна тежко върху възглавниците. – Казах ти единственото, което ми идва наум – някой им е завиждал и е искал постовете и привилегиите им. Я донесете малко вино – провикна се той. – Гърлото ми пресъхна от толкова много приказки.

Най-накрая нароченият час изтече и широките врати на арената се отвориха. От там се появиха четирима души, всеки от тях с мъка удържащ ремъците на няколко животни, които повече приличаха на вълци, отколкото на кучета. След тях, върху платформа с колела, се появи дървена клетка с огромна черна мечка. Дори от мястото си на балкона писарят можеше да види колко голямо е животното, което пазачите му удряха с копията си, за да го разгневят още повече.

Въпреки възобновяването на игрите, публиката не се укроти. Виковете срещу императора не секнаха, чуваха се закани, размахваха се юмруци, тълпата не забрави, че е била накарана да чака дори когато пуснатата на свобода мечка с един удар откъсна главата на най-близкото куче.

Боят беше неравен и жесток.

Насъсквани от водачите си, кучетата заобиколиха мечката, опитвайки се да я нападнат в гръб – някои дори успяха, но огромното животно се справяше с тях, едно по едно. Скоро арената се изпълни с разкъсани животински тела, кръв и вътрешности, а мечката, с разкъсана козина там, където нападателите ѝ бяха успели да я захапят, се защитаваше седнала на задните си крака.

Напрежението постепенно спадна. Развълнувани от битката, зрителите насочиха енергията си към ставащото на терена, виковете срещу Михаил заглъхнаха.

В императорската ложа също настъпи оживление. Зачервен, Агатон събираше облозите на присъстващите, записвайки всеки от тях на малка дъсчица. Климент отказа да се включи в играта, но изненадващо Василий с лека ръка заложи сто златни монети за победа на кучета, които изглеждаха обречени. Михаил също се включи в залозите, но много по-благоразумно – за мечката.

Животното се бе облегнало на египетския обелиск и се бранеше срещу последните трима нападатели, които не спираха да скачат около него. Едно от кучетата блъсна мечката в ребрата, тя загуби равновесие и се строполи настрани, докато другите две се хвърлиха към гърлото ѝ. Огромният звяр се опита да се изправи, докопа единия от нападателите и успя да му разпори корема, но силите му очевидно привършваха. Второто куче се впи в гърлото на жертвата си, докато последното останало живо я захапа за гърба.

Мечката нададе отчаян рев, надигна се и опита да блъсне нападателите си в една от близките колони, но не успя и се строполи до нея. С последни усилия удари едното от кучетата, чупейки предния му крак, но това, което я бе захапало за гърлото, продължи бясно да дърпа.

Фонтан от кръв бликна от гърлото на мечката, ревът ѝ премина в глухо гъргорене, тя се опита отново да се надигне, но само потрепери и се строполи мъртва на земята.

Кучкарят обиколи триумфално Хиподрума с последните двама останали живи от любимците му, докато тълпата ги окуражаваше и хвърляше дребни монети и храна.

Няколко роби по препаски изскочиха на арената, натовариха труповете на животните в дървена каруца, а други посипаха локвите кръв с трици и пясък. Само след миг Хиподрума изглеждаше съвсем като нов, без нищо да подсказва за зловещата борба, разиграла се току-що.

– Мечката получи много рани. Виждаше се, че силите ѝ не стигат и няма да издържи – усмихнато обясняваше Василий, докато си прибираше печалбата. – Още вино за всички! – извика той. – да отпразнуваме победата!

След като робите приключиха с работата си, бързо издигнаха пред императорската ложа малка платформа, облицована в зелено. Под освиркванията на публиката на нея се възкачи Мегакъл – висок мъж в вирната брада и гъста черна коса, понесъл в ръката си лира, който, без да обръща внимание на виковете, се поклони на императора и гостите му.

– Сега – провикна се Агатон през дълга медна фуния – великият певец и музикант Мегакъл ще изпълни някои от най-прочутите си песни.

"Пуснете колесниците!", "Не искаме тази примадона!", "Викнете борците!" и други подобни викове заехтяха от трибуните, но Мегакъл се поклони отново, вдигна лирата си и запя.

Никога преди това Климент не бе чувал подобно изпълнение. Музиката се лееше от устата на певеца като пълноводна река, могъща и нежна, бавно заобикаляща камъните или бурно втурваща се напред през бързеите. Гласът на Мегакъл се оказа дълбок и плътен, скоро виковете от трибуните заглъхнаха и писарят се остави мелодията да го носи, представяйки си, че е в имението си във Филипополис заедно с Ирина, седнали в разцъфналата, пълна с цветя градина. Между листата леко подухваше ветрец, по поляната пред тях прелитаха птици и чудно красиви пеперуди, чуваше се отпускащ ромон на вода. Двамата с византийката се гледаха влюбено, Ирина се наведе напред и му поднесе устните си...

Някой силно възкликна, приглушени охкания и ахкания се носеха от всички страни.

В първия момент Климент не разбра какво става. Михаил и любовницата му лежаха заедно, преплетени в страстна прегръдка. Устните им бяха слети, робата на Евдокия се бе вдигнала високо, разголвайки стройните ѝ бедра. Едната ръка на императора бе бръкнала дълбоко в деколтето на любовницата му, другата обгръщаше рамената ѝ. Две чаши се търкаляха на мраморния под, тънка струйка вино се точеха по него като чужда кръв, песента на Мегакъл продължаваше да се лее все така лека и завладяваща.

– Това е възмутително! На игрите ли сме, или в публичен дом! Не мога повече да търпя това! – кесарят Варда скочи от мястото си и следван от брат си Петрон с широка крачка напусна балкона.

Теодора вдигна ръка, сякаш искаше да го спре, но не посмя да каже нищо. Текла все така гледаше отнесено, облегната на перилата, без нищо да я интересува, останалите смутено извръщаха погледи, бузите им бяха зачервени от изпитото вино или от срам.

Единственият, който запази присъствие на духа, бе Фотий. Патриархът невъзмутимо се надигна от мястото си, приближи до Михаил, хвана го за рамото и силно го разтърси.

Императорът вдигна зачервените си от вино и похот очи, изпълнени с гняв, че го прекъсват, но преди да успее да каже каквото и да било, духовникът го изпревари.

– Синко – мека каза Фотий, – време е да обявиш началото на надбягването с колесници. Всички го чакаме с нетърпение.

В същия миг, като по даден сигнал, Мегакъл свърши песента си.

Михаил се огледа, сякаш се събужда от сън, и объркано се взря в патриарха.

– Състезанието с колесниците – побутна го той. – Трябва да дадеш старта.

Теглени от коне, покрити със зелено, синьо, бяло и червено, на пистата излязоха четири квадриги[48]. Жокеите, сред които Климент разпозна и Филон, махаха на тълпата, която ги посрещна с бурен рев. Колесниците се събраха до северната порта, където се даваше стартът, конете риеха с копита в прахта, кочияшите си подхвърляха обидни забележки. Михаил се надвеси от балкона, вдигна високо бяла копринена кърпа, задържа я за миг над главата си и я пусна.

Щом кърпата полетя във въздуха, кочияшите дръпнаха юздите, размахаха камшиците и с викове подкараха квадригите. Първата обиколка конете набираха скорост, но с всяка следваща препуска все по-бясно и по-бясно. Колесниците летяха с такава скорост, че Климент бе убеден – няма да могат да вземат завоя и ще се разбият с грохот в стените. Дори присви очи, за да не види кървавата сцена, но колесничарите удържаха конете, кошовете им се приплъзнаха встрани, от главините на колелата започна да излиза пушек, но завоят бе взет сред бесните викове на зрителите.

С всяка обиколка скоростта се увеличаваше, колесничарите започнаха да се изблъскват един друг в желанието си да заемат по-добра позиция. Постепенно синият и зеленият взеха преднина, запотените им коне препускаха един до друг, удряйки телата си по завоите.

– Това е Диокъл – надвика шума Василий, сочейки синия. – Не се дава на нашия Филон.

Климент само кимна с глава, без да може да откъсне поглед от гледката. Точно в този момент изостаналият бял реши да  предприеме опасна маневра. Малко преди завоя той рязко дръпна юздите, колелата му поднесоха силно в страни, но успя да влезе от вътрешната страна  изравнявайки се със зеления.

Вместо да се смути, Филон вдигна камшика си и се опита да шибне с него съперника, който веднага се сниши в коша си. Любимецът на Михаил не се задоволи само с това. Използвайки малката си преднина, той засече пътя на белия, карайки конете му да се удрят един в друг и притискайки го все по-плътно към вътрешната преграда. Белият се опита да намали, за да изостане зад Филон, но в този момент зеленият зави рязко към него, колесницата на белия се удари в египетския обелиск, едното ѝ колело се строши, а кочияшът излетя от мястото си и се срина на земята.

Възползвайки се от суматохата и това, че противникът му е зает, Диокъл се опита да го изпревари, крещейки с все сила на конете си и неспирайки да размахва камшика. Филон обаче не беше вчерашен. Той също ускори, затваряйки синия от външната си страна, сниши се ниско над конете и с див вик ги пришпори напред.

– Много се засили, ще се разбие – извика Михаил, който скочи от мястото си и се надвеси над балкона. – Няма да може да вземе завоя или ще се сблъска с Диокъл! – продължи да крещи императорът.

Вместо да намали, Филон засили конете още повече, влезе в завоя и рязко дръпна юздите в лявата си ръка, така че вътрешните два почти спряха на място, докато другите продължиха да препускат. Колесницата се завъртя около себе си, вдигайки облак прах, едното ѝ колело се вдигна във въздуха, но миг след това отново падна на земята, а Филон с победен вик я подкара напред.

Препускането продължи и Климент не усета как скочи на крака, започна да крещи наравно с останалите, окуражавайки зеления, по челото му изби пот, ушите ми забучаха, сърцето му започна да препуска бясно като конете пред него.

Струваше му се, че времето е спряло, а сега най-важното е Филон да победи, без нищо останало да има значение. Няколко обиколки преди края червеният се отказа, изостанал далеч назад, а малко след това колелото на управляваната от Диокъл колесница се строши, но показвайки завидно майсторство, синият успя да удържи конете, без да се преобърне.

Останал без конкуренция, Филон намали и направи последните обиколки почти ходом, обирайки овациите на тези, които бяха заложили на него, за да спре най-накрая пред императорската ложа.

Въодушевен от победата, Михаил му хвърли кесия с пари, след което слезе на пистата, за да положи лично на главата на фаворита си златен венец и да го обяви за победител и цар на игрите.

Докато робите изнасяха трупа на белия и частите от разбитите колесници през портата Некра[49] императорът се появи на пистата. Тълпата отново зашумя, чуха се освирквания и викове, но този път по-слаби отпреди. Всички искаха да видят как победителят, който коленичи пред Михаил, ще получи наградата си.

Императорът вдигна високо златния венец, който заблестя на слънцето, и понечи да го положи на главата на Филон, когато земята се разлюля. Чу се страховит тътен, сякаш крепостните стени се срутват само за миг, статуите оживяха. Египетският обелиск застрашително започна да се люшка, удряйки се в съседните, огромната бронзова сфера на върха му се срути с грохот, змийската колона се наклони първо на едната, после на друга страна, млякото, виното и водата, които изтичаха от нея, се смесиха в тъмна пяна, която се изля на прашната арена. От трибуните се понесоха писъци, хора скачаха, бягаха и се блъскаха, опитвайки се да достигнат до изходите. Един от каменните барелефи се срути с грохот, чаши, шишета и делви полетяха на всички страни.

Пребледнял, Михаил залитна и изпусна златния венец, който падна върху коленичилия Филон, оставяйки кървави следи по лицето му.

Климент се хвана за парапета на балкона, до него Невестулката и Корсис го гледаха обезумели, в ложата настана суматоха. Всички се спуснаха към изхода, блъскайки се един друг. Лежанки и столове бяха преобърнати, по мрамора се търкаляха сандали, монети и парчета храна.

– Спасете императора! – провикна се Василий и с един скок се намери на парапета, който продължаваше да се люлее застрашително.

Ловък като маймуна, бившият борец се прехвърли на съседната колона, от там на близката статуя на Аполон и най-накрая скочи на пистата.

Земята продължаваше да се люлее, някъде започна да бие камбана, арената се огласи от стонове и викове за помощ. Полудяла, тълпата се блъскаше напред, премазвайки тези, които бяха пред входовете. Част от зрителите нахлуха на арената, опитвайки се да се измъкнат през страничните изходи, през които обикновено минаваха участниците в игрите, докато около тях падаха парчета от статуи, мазилка и камъни. Опънатите платнища се срутиха с грохот, въжетата им изплющяха като камшици, оставяйки кървава диря там, където се врязаха в тълпата.

Василий стигна до императора, който стоеше като вкаменен, все още с вдигнати ръце, и го издърпа далеч от клатещите се колони и тичащите хора. Миг по-късно към тях се присъедини и Ингерн заедно с още няколко от телохранителите на императора, които го заобиколиха с извадени мечове.

Чу се един последен тътен и най-накрая всичко утихна.

Климент продължи да стиска каменните перила все още под въздействието на шока от земетресението, очите му трескаво търсеха изход за спасение.

– Свърши ли, господарю? Свърши ли? – попита с умоляващ глас Невестулката. До него Корсис се бе вкопчил в една колона, кокалчетата на ръцете му бяха побелели от напрежението.

– Свърши! – обяви Климент и с нежелание пусна перилата. – Може да има вторични трусове, но те ще са по-леки. Добре ли сте?

Помощниците му кимнаха с глава, правейки няколко плахи крачки по успокоилата се земя. Агатон извика на робите да донесат вино и Климент с благодарност прие предложената му чаша. Тези, които бяха останали в ложата, също надигнаха своите с треперещи ръце, след което, криейки страха си под привидно веселие, започнаха да се шегуват със земетресението и падналата от върха на обелиска сфера.

– Добре че стана след като свърши състезанието, че иначе Диокъл щеше да види доста зор – каза Лъв, а останалите му отговориха с нервен смях.

В този момент в ложата се върна Михаил. Подкрепян от Василий и следван от Ингерн, императорът едва пристъпяше. Лицето му бе потно и бледо, косата разбъркана, ръцете му трепереха.

Михаил се отпусна на лежанката си, изпи на един дъх предложената му чаша с вино и поиска нова. Русокосата Евдокия веднага се хвърли да го утешава, но той я отблъсна. В ложата надвисна тягостна тишина.

– Всички ме изоставихте в момент на опасност – глухо каза накрая владетелят, без да погледне към никой. – Всеки път се кълнете, че ще дадете живота си за мен, а когато това се наложи, ме изоставихте!

– Но господарю, какво можехме да направим? ... – опита се да се оправдае Роман. – Всички бяхме толкова уплашени...

– Можехте да направите това, което направи той! – Михаил посочи облегналия се на близката колона Василий. – Можехте да се опитате да ме спасите, вместо да мислите само за собствените си кожи! Можехте... – императорът се задъха от гняв. – Никога няма да забравя това, което направи днес! – обърна се той към бившия борец. – За мен ти вече си повече от роднина, повече от брат! Каквото искаш, ще е твое! Което ми принадлежи, ще си го разделим! И никой повече няма да посмее да ти се присмива или да злослови срещу теб.

Никой, догдето съм жив и с очите си гледам земята,

никога никой при моето царство няма да вдигне

тежка ръка върху тебе, дори да е сам Агамемнон. [50]

– А вие – императорът махна с ръка към останалите. – Вие се махайте!

6

19 септември

Градът беше в развалини.

По улиците се търкаляха керемиди, счупени дъски, част от статуи, парчета стъкло, паднала мазилка, камъни и тухли. Хора тичаха на всички страни, жени пищяха, мъже търсеха съпругите си, уплашени деца ревяха с пълно гърло, търговци се опитваха да опазят стоката си. Носеха се викове и писъци, гъсти талази дим се издигаха към небето, камбаните на църквите биеха тревожно. Облечени с дебели кожени куртки, войници тичаха със стълби, кофи и ведра във всички посоки, защото пожарът беше най-лошото, което можеше да сполети града. Земята продължаваше да потреперва, по-леко и по за кратко, но всяко ново залюляване усилваше отново и отново паниката.

Завили лицата си с кърпи, за да се предпазят от дима и праха, Климент и двамата му помощници си пробиваха път сред полудялата тълпа. Тук-там избухнаха сбивания, мародери, крадци и джебчии бяха изпълзели от дупките си и грабеха всичко, което се появеше пред очите им. Войници, пратени от кесаря Варда, се мъчеха да ги прогонят, опитвайки да въдворят някакъв ред, но усилията им бяха погълнати от общата паника.

– Покайте се, защото краят е близо! – нисък старец с прошарена коса и избеляло расо се бе качил на паднала колона и пазейки равновесие, крещеше с пълно гърло, а очите му се въртяха. – Покайте се, защото наближава денят на Страшния съд! Това е първата тръба! Скоро ще засвирят и другите! Огън! Вода! Скакалци! Земетресения! Слънцето и луната ще изчезнат в кървава пелена! Покайте се, защото това е само началото и скоро ще бъде разчупен и последният печат и ще изпием присъдите от седемте чаши! Антихристът вече е тук! Той седи в императорския дворец и се казва Михаил! Това не е владетел, а Сатаната, приел образа на човек! Михаил...

Няколко войници с гневни викове наобиколиха свещеника, опитвайки се да го хванат за края на мръсното расо, но той ловко скочи на земята и побягна, продължавайки да сипе проклятия.

Климент поклати глава, промуши се през форума на Теодосий и пое на запад покрай манастира "Мирилей". Навсякъде имаше поражения. Все едно огромна ръка бе сграбчила града като в кожена кесия, бе го раздрусала здраво и го бе захвърлила обратно на земята.

– Добре че видяхме Константинопол, преди да бъде разрушен – опита се да се пошегува Невестулката, но думите му не предизвикаха усмивки.

Собствената им къща се оказа непокътната. Съседните постройки бяха малко или повече пострадали, дълбока пукнатина зееше на една от сградите, почвайки от подпорите на покрива, керемидите на друга бяха изпопадали, а входната врата зееше грозно изкривена настрани, трета бе наполовина срутена.

Месарите, които продаваха стоката си на форума на Бика, се бяха скупчили в центъра на площада и не спираха да ругаят земетресението, лошия си късмет и императора. Около тях тичаха чираците им с кофи вода и пребледнели лица, опитвайки се да изгасят пламналите пожари около сергиите. Помощ им оказваха няколко дрипльовци, на които месарите обещаваха тлъсти овнешки плешки, ако се справят добре. Пред една от вратите избухна бой. Трима крадци с мазни коси и мърляви дрехи се бяха опитали да влязат през разрушената стена, но бяха заловени от собственика и слугите му. Двама успяха да се изплъзнат, но третият беше пребит до смърт с тояги и камъни, а тялото му изхвърлено в задръстената с боклуци канавка.

Климент остави Невестулката и Корсис да пазят къщата и хукна да търси Ирина.

Както навсякъде, и в манастира "Света Анна" цареше суматоха. Камбанарията на съборната черква се бе килнала, по земята се търкаляха парчета керемиди и мазилка, стените на постройките бяха напукани, капаците на прозорците висяха или бяха изпадали на земята. Дворът бе превърнат в болница, а сестрите помагаха на пострадалите от земетресението. Върху импровизирани легла от дъски или направо на земята бяха настанени ранените. По-тежките случаи със счупвания и сериозни контузии бяха отделени в северната част на двора, откъдето се носеха викове на болка. Една от монахините обикаляше около ранените и им даваше да пият гъсто вино, примесено със сок от маково семе, което да облекчи страданията им. Трима възрастни монаси с мрачни лица, викнати от съседната болница, вадеха с железни щипци парчета трески от пострадалите, а до тях няколко сестри наместваха костите и ги стягаха с дървени шини. Други се грижеха за по-леко ранените, промиваха раните им с мед и сол или със силно вино, превързваха ги и се опитваха да ги успокоят. Над двора се носеха викове, плач, вопли и молитви.

Климент мина през централния вход в Южната част на манастира и се огледа, търсейки Ирина. Дълга квадратна стена от бял варовик с високи фризове обграждаше двора. От едната ѝ страна бяха килиите на монахините, от другата – магерницата, където се приготвяше храната. В дъното се виждаше градина със зеленчуци и билки, до нея се намираше нисък навес под който бяха вързани няколко неспокойни овце и крави. В ляво имаше малък скрипториум, с кръгъл покрив и широки стъклени прозорци, един от които бе счупен. В средата на двора, църквата "Света Анна" се издигаше над всичко, позлатеният ѝ покрив блестеше, тежката ѝ врата от кедрово дърво беше широко отворена и през нея се носеше песнопение. Писарят разпозна мелодията на "Славете Господа", която обикаляше като молитва и утешение над изпълнения с болка и страдание двор.

Видя Ирина, приклекнала до старец с бяла брада и превръзка на челото, през която беше избила кръв. Византийката му подаваше чаша с вода, внимателно придържайки я към устните на възрастния мъж, докато му говореше успокоително. Главата ѝ беше покрита с черна кърпа, която прикриваше буйните ѝ коси, лицето ѝ беше изцапано със сажди и прах, но се стори на Климент по-красиво от всякога.

Усетила, че я наблюдават, Ирина вдигна глава, огледа се и срещна очите на писаря. Тя извика сподавено, чашата в ръката ѝ заплашително се разклати. Въпреки всичко византийката остана при ранения, докато се напие, след което го зави с тънко одеяло, изправи се и приглаждайки полите на расото си, се затича към Климент.

Двамата застанаха един пред друг, гледайки се в очите, без да могат да кажат нищо. За миг светът около тях изчезна. Стенанията на ранените, виковете на войниците, тичащите стъпки на сестрите, дори химнът, славещ Бога, изчезнаха някъде, оставяйки място единствено за силно биещите им сърца.

– Ти дойде! Все пак дойде! – пристъпи към Климент Ирина и в очите ѝ се насъбраха сълзи.

– Дойдох! И този път няма да те оставя да си отидеш! – тихо каза писарят и хвана ръката на любимата си.

В същия миг земята отново се залюля, нещо се блъсна в писаря и Ирина.

– Веднага пусни сестрата, безсрамнико! – извика ниска зачервена монахиня с изпоцапано лице и започна да удря Климент през ръцете. – Как не те е срам, безбожнико! Ами ти? Погледни се! Държиш се като някоя уличница! Три дни на хляб и вода! И пълно покаяние! – продължаваше да фучи новодошлата.

– Да майко! – почтително се поклони византийката и се изчерви. – Съжалявам!

– Връщай се при болните! Има още много работа за вършене! Господ ни изпрати изпитание и трябва да помогнем на по-слабите си братя и сестри! – не спираше да вика гневно игуменката на манастира. – А ти... ти се махай и повече да не съм те видяла тук! – започна да блъска тя Климент към изхода.

Писарят искаше да обясни, че това е недоразумение, да каже, че познава Ирина отдавна и носи вести за убиеца на баща ѝ, поне да ѝ махне с ръка, но разярената игуменка не му даде възможност за това, викайки на помощ манастирската стража.

Миг преди да го изблъскат зад оградата на "Света Анна", някой пъхна в ръката му набързо надраскана бележка.

"Утре по пладне при колоната на Константин", бе успяла да напише съобразителната византийка.

Писарят приседна на пейката пред вратата на манастира и няколко пъти прочете посланието. Покрай него продължаваха да внасят ранени, други си тръгваха придържани от роднините си, някой редеше пламенни молитви, в далечината цвилеше кон, но Климент не обръщаше внимание на нищо. Отново и отново се връщаше към написаното, към краткия миг, в който бе държал ръката на Ирина. Накрая целуна бележката, сгъна я и я скри до сърцето си. Стана, направи няколко крачи пред пейката, чудейки се дали да не се върне обратно, но се отказа. Погледна още веднъж над главите на влизащите и излизащите хора, в опит да види любимата си, но не я откри.

Никога преди това Константинопол не му се бе струвал толкова красив. Пораженията от земетресението, търкалящите се отломки по земята, безредието на тълпата, блъсканицата но тесните улици, звънът на камбаните – всичко му се виждаше прекрасно. Сърцето му пееше, крачката му бе бърза и лека, на устните му играеше лека усмивка.

"Утре по пладне при колоната на Константин! Утре по пладне при колоната на Константин!" – повтаряше си той като заклинание, докато бързаше по улицата.

За да избегне тълпата, зави в една от по-малките улички. И тук беше пълно с хора, които стояха пред къщите си, гледаха уплашено, почистваха изпадалата мазилка, пропуканите стени и разрушените покриви, докато се опитваха да си вдъхнат увереност един на друг.

Писарят спря пред една от къщите, за да провери дали бележката е още под ризата му, когато му се стори, че зад него се разнася немощен стон. Някой викаше за помощ, но гласът му се губеше в общата шумотевица.

Без да се замисля, Климент прескочи падналите керемиди, прекрачи няколко тухли, бутна вратата и влезе.

Точно до прага, затисната от дървена греда, лежеше слаба старица. Главата ѝ бе покрита с шарена кърпа, черната ѝ рокля бе скъсана на няколко места. Дървеният ѝ бастун се търкаляше на няколко метра от нея. Гредата на тавана бе ударила жената точно преди да излезе, а тя нямаше достатъчно сила да я премести.

– Помощ! – простена старицата, вперила умоляващ поглед в Климент.

Без да се бави, той се наведе, повдигна тежкото дърво и помогна на жената да се изправи. Опряна на рамото му, тя се върна обратно в къщата.

– Благодаря! Много благодаря и Бог да ви благослови! – нареждаше старицата, докато бавно пристъпяше по дървения под. Винаги, когато имам нужда, няма кой да ми помогне. Така и ще си умра сама! Синовете ми Памфил и Александър са в чужбина, а внукът Стилихон все има работа. Защо ли ми щукна да бягам навън? - вайкаше се тя, докато писарят внимателно я настаняваше в удобен, тапициран стол със зелена дамаска. Колкото ми е отредил, Господ, толкова ще живея! По-добре да умра в дома си, отколкото на улицата.

– Добре ли сте? Как е гърбът ви? – Климент разклати малката стомна оставена до крака на масата. – Искате ли нещо? Да извикам ли лекар?

– Сама ще се оправя! Няколко компреса и ще съм като нова. – старицата посочи чашата на масата. – Само ми сипи да се успокоя. Сипи и на себе си. Това е чудесно питие от круши, сама си го правя.

Климент махна с ръка и напълни ниската калаена чаша. Старицата я обърна на един дъх, замижа с очи и примлясна.

– Така е по-добре! Ух, че се уплаших! Не се бях плашила така, откакто император Теофил прати гвардейците си да арестуват мъжа ми – бабата си наля още една чашата и отпи. – Казвам се Ана – представи се тя. – Ако не ме бяхте спасили, така и щях да си умра под тази греда – възрастната жена опипа гърба си, където я бе ударило дървото.

– Изглежда, имате яка гърбина – усмихна се писарят и стисна ръката ѝ.

– Никога не съм се давала на трудностите – отсече Ана и отново надигна чашата. – Участвах в походите наравно с мъжете, можех да яздя с часове. Вече нищо не е както беше навремето – в очите на бабата проблесна паника. – Хората са станали лоши и зли! Всеки мисли само за себе си и как да спечели повече, без да го е грижа какво причинява на останалите. Императорът и той горкият, съвсем се е побъркал. Хванал си любовница, пие по цял ден, съвсем забрави хората. Чувам какво говорят пророците. Бог се е отвърнал от нас, защото делата ни са нечестиви!

– Господ е милостив и ще ни помогне опита се да я утеши Климент.

– Казвам ти, преди беше друго! Държеше на своето старицата. Императорът сам водеше армията си и печелеше битките. Всички се надпреварваха да се записват във войската! Кой ли не отиде. И Варда, и Петрон, и много други патриции, нищо че бяха богати и си живееха живота. Ама леле как друсна одеве! Помислих си, че е дошъл последният ми час – възрастната жена се прекръсти. – Беше въпрос на чест да се прославиш на бойното поле или да умреш в битка! Младежите тренираха и ставаха войници, за да се отличат! Единият ми внук беше при Варда, другият стана лекар при Петрон. Дори борците от Хиподрума се биеха за Божията слава вместо за пари като днес. Мнозина се прославиха в онези времена, а сега са забравили откъде тръгнаха и какви бяха. Мислят се за по-важни от кесаря и дори от императора – старицата си наля нова чашка, предложи и на писаря, но той отказа. – Всичките, дето сега се издигнаха, разни стратори, магистри, логотети и какви ли още не, всички те бяха в отрядите на Варда и императора! Дааа. Славни времена бяха! Но такъв ужас, като днес, не бях изживявала. Мислех, че небето ще се срути върху ни. И всичко това, защото...

Писарят не успя да разбере защо небето е щяло да се срути върху тях. По средата на изречението старицата се облегна назад в стола си и заспа. Изживеният ужас и изпитият алкохол си бяха казали думата.

Климент стана, намери одеяло в съседната стая, зави внимателно заспалата жена и като притвори, доколкото можеше пукната врата, си тръгна.

След първоначалната паника, нещата започваха да се успокояват. Земята се укроти окончателно, помощни войски, екипирани със стълби и въжета, разчистваха руините, пред по-заможните домове бяха поставени стражи. Гражданите на Константинопол започваха да се прибират по домовете си, тук-там предприемчиви търговци се опитваха да продават стоките си, камбаните спряха да бият.

На форума на Бика го очакваше изненада.

Разположил се в кухнята, все едно се намира у дома си, Василий си подхвърляше закачки с Невестулката. Великанът не изглеждаше особено разстроен от сполетялото града бедствие, смееше се с гърлен глас и разказваше за старите си подвизи на арената.

Като видя влизащия Климент, той го прегърна, все едно бяха стари познати, и прошепна в ухото му:

– Трябва да говорим насаме!

* * *

Началникът на личната охрана на Михаил, Ингерн, свали шлема и прокара пръсти през потната си руса коса. Денят се оказа повече от интересен. Първо императорът обяви, че ще се ожени за дъщеря му, след това и земетресението.

Ингерн се ухили и зави по моста над реката. Крайно време беше Михаил да направи дъщеря му императрица. Макар и като любовница тя да се ползваше с множество привилегии, а и той като неин баща, друго си беше да стане официално първата жена във Византия. Да видим сега как Варда и онази нацупена матрона Теодора щяха да се отнасят с презрение към него и дъщеря му!

Варягът плю в прахта под краката си, изрита един плъх и стисна шлема под мишница.

Предстоеше му да се издигне. Дъщеря му беше като глина в ръцете му и той щеше да я направлява както си иска, а заедно с нея и мъжленцето ѝ – императора. Ингерн примлясна и подръпна доволно долната си устна. Най-накрая щеше да получи почестите и златото, които заслужаваше. Вече нямаше да е телохранител на Михаил, щеше да има собствен дворец с много роби и слуги, да се облича със сърма и коприна и да носи на главата си меки шапчици, вместо потния вмирисан шлем. Щеше да си поръча нови доспехи и много добре знаеше как иска да изглеждат – с голямо златно слънце в средата на нагръдника и множество скъпоценни камъни, разхвърляни като звезди.

Ингерн се ухили в мрака. Сега всичките му доскорошни завистници щяха да умрат от злоба. Вече нямаше да могат да го гледат с пренебрежение – него и дъщеря му, която наричаха "проститутката на Михаил"! Щеше да им се наложи да се отнасят с нужното уважение към тъста на императора.

Телохранителят стисна дръжката на меча си и се усмихна още по-широко. Който и да дръзнеше да се изправи срещу него, щеше да разбере какво е да имаш насреща си истински варяга. Ингерн бе оцелял през дългото плуване от Скандинавия, бе търпял лишенията, нападения на пирати и сам бе нападал като пират, бе участвал в множество битки, в една от които загуби жена си, която въртеше меча не по-зле от него, бе стигнал чак до стените на Константинопол, където след неуспешния щурм остана да служи на владетеля му.

Варягът потрепери, като си спомни за бащата на Михаил – Теофил, който преследваше почитателите на икони и ги избиваше безмилостно. За малко щеше да убие собствената си съпруга, след като един от шутовете му, онова дребно гърбаво изчадие Дендрис, я издаде, че се моли всяка вечер пред образа на Богородица. Но това далеч не беше най-лошата черта на императора, помисли си Ингерн и отново плю на земята. Като възпитаник на патриарх Йоан VII Граматик, Теофил се представяше за защитник на честността и пречеше на по-предприемчивите хора да си вършат работата.

"Та той нареди да бичуват собствения му брат, защото къщата, която си построи, засенчваше тази на съседа му. Накара да потопят цял кораб, след като разбра, че е натоварен със стока на жена му Теодора, защото според него не било работа на императрицата да се занимава с търговия. Как можеш да се разбереш с подобен човек? Той има всичко, а ти нищо" – мрачно си мислеше за отминалите времена телохранителят.

За щастие Теофил беше убит от арабите, макар и да успя да се прояви и на смъртното си ложе. Преди да умре, императорът поиска да му донесат главата на зет му Теофоб, страхувайки се, че след смъртта му ще прояви претенции към престола. Според мнозина Теофил беше умрял усмихнат, стиснал под мишница отрязаната глава на зет си.

Какво и да беше станало, след смъртта на владетеля нещата потръгнаха. Наследникът му Михаил беше още дете и майка му Теодора управляваше с любовника си – логотета Теоктист, а след това и с брат си Варда. Императрицата върна иконопочитанието, започна отново да търгува и не пречеше на останалите да го правят. Това време беше златно за Ингерн, но най-доброто тепърва предстоеше.

Варягът се облиза, все едно усещаше вкуса на идващата сполука и закрачи с още по-широки крачки. Хората го разпознаваха отдалеч и му правеха път. Знаеха кой е, знаеха и за избухливия му нрав и предпочитаха да си нямат работа с него. Тепърва щяха да му правят път! И то не само обикновените хора.

"Дали да не се оженя отново?" – лениво си помисли Ингерн. – "Ще си взема някоя добра женичка от сестрите на императора, нищо че са доста по-млади от мен. Михаил има цели пет, все ще намери една за мен. След това ще натоваря няколко кораба със стоки и ще ги пратя на изток. Ще взема екипаж само от моите хора. Те знаят как се плава в опасни води. Ще закарам на арабите оръжия и ризници – Михаил ще ми разреши, какво като воюваме срещу тях? В замяна ще вземем подправки и коприна. След това ще пратя още кораби. После още повече" – мислеше си щастливо Ингерн и виждаше как изпраща флотилията си от портата "Света София". – Ще стана логотет или протостратор, може да поверят на мен войната на изток. А един ден, когато се завърна начело на верните ми легиони... кой знае, може да стана и император!"

Унесен в щастливи мисли за бъдещето, варягът не усети как краката му сами го отнесоха до IV военна порта. Беше чул за напрежение сред войниците, за ширещи се слухове срещу императора и неговото семейство. Ингерн искаше да провери на място за какво става дума. И да повдигне духа на бойците. Особено след земетресението, което можеше да увеличи слуховете и сплетните.

"Как може императорът да не е угоден Богу, щом е готов да се ожени за дъщеря ми? – мислеше си Ингерн, все така стиснал шлема си под мишница. – Ще разбера кой мъти главите на тези глупаци и ще го накарам да съжалява за това!"

Малко преди да стигне до казармите, някой го извика по име.

Варягът спря, огледа се и видя между къщите в близката улица нечия закачулена сянка. Бе започнало да се стъмва, мракът бавно навлизаше в града и на късогледия Ингерн му се наложи да присвива очи, докато различи непознатия.

– Ти ли си? – каза накрая варягът, разпознал непознатия, и тръгна към него. – Защо се криеш в сенките като някой престъпник? Или вече си разбрал къде ти е мястото?!

– Точно така, точно така – събеседникът му го хвана под ръка и го поведе настрани. Тук нямаше много сгради, между постройките се простираха широки поляни, обрасли с високи треви, храсти и дървета. Някъде избуха бухал, друг му отговори.

– Къде ме водиш? – недоволно попита Ингерн. – Отнасяй се с необходимото уважение към тъста на императора!

– Точно това и правя – отговори му закачуления, обърна се към него и заби ножа си в гърлото му.

Ингерн се опита да изтегли острието, но само разряза пръстите си. Чувстваше как кръвта му плисва навън, пред очите му причерня, краката му се подкосиха и той се свлече на земята. Шлемът му се търкулна далеч встрани и се скри в тъмната трева.

Нямаше да види как дъщеря му се жени за Михаил. Нямаше да стане негов тъст. Нямаше да праща флотилии от кораби на изток и да стане приказно богат. Нямаше да воюва с арабите и да поведе верните си легиони към Константинопол. И всичко това, защото свърна в грешната уличка.

Ингерн се опита да каже нещо, от устата му излязоха няколко кървави мехура, телохранителят на императора потрепери и умря.

Изчислителя се наведе над трупа, почисти ножа си в дрехите му и се усмихна доволно. След това бръкна под наметката си, наведе се и остави в ръката на жертвата си парче сгънат пергамент.

* * *

Климент заведе гостенина в стаята си на горния стаж. Предложи му стол, но вместо да седне, бившият борец закрачи, оглеждайки вещите на писаря.

– Български лък – вдигна той оръжието, подпряно в единия ъгъл, и го завъртя в ръце. – Направен от рогови пластини и смола, завит на обратно и с тетива от конски косми. Поразява на осемстотин метра, пробива броня на двеста. Ще ми се и ние да имахме подобни.

Писарят сви рамена.

– Да обсъждаме българското въоръжение ли си дошъл? – Той седна на единия от двата стола и посочи другия на госта си.

Василий повъртя още малко лъка в ръцете си, накрая го остави с нежелание на мястото му и се настани срещу писаря.

– Ингерн е мъртъв – направо каза той. – Някой го е намушкал! В ръката му е намерено парче пергамент. "Поразен си за трети път", пише в посланието.

– Още един от близките на Михаил е убит? И то бащата на бъдещата му съпруга – писарят подсвирна. – Някой здравата се е ядосал на императора ви.

– Така е – съгласи се Василий и се огледа. – Имаш ли вино?

– Нямам – безцеремонно отговори Климент. – Къде са го намерили?

– Близо до северната стена. В обрасло с дървета и бурени запустяло място. Един дявол знае какво е търсил там.

– Значи булката остава сираче? Това ще отложи ли сватбата?

– Съмнявам се! – византиецът стисна юмруци, а бузите му се издуха. – Михаил иска да се ожени веднага, значи ще се ожени веднага!

– Някакви следи от убиеца?

– Нищо! – Василий се почеса по главата. – Наистина ми се иска да пийна. Много ми се насъбра днес. Виковете на Михаил, земетресението, сега и това.

Климент поклати глава, стана, отвори чамовата врата и извика на Невестулката да донесе вино и чаши.

– Но да отговоря на въпроса ти – византиецът се приведе напред на стола си. – Ингерн е намерен от случаен минувач, който извикал патрула. Намушкан е в гърлото. Бил е със същите дрехи, с които беше на Хиподрума – Василий замълча, изчаквайки Невестулката да остави на масата кана, пълна с вино и две тежки оловни чаши с грубо изсечени кръстове по стените. Византиецът си наля, изпи виното на един дъх и си наля отново. – Мечът му е бил в ножницата, шлемът му се е търкалял между тревите. Който и да го е нападнал, го е убил за миг. Но друго ме притеснява – Ингерн беше опитен воин. Не би се оставил да го изненадат лесно, без дори да извади меча си.

– И няма никакви следи от убиеца?

– Всъщност има. В прахта е намерен отпечатък от ботуш. Такива, каквито носят войниците.

Климент стана, приближи се до масата и също си наля малко вино.

– Мислиш че го е убил войник? Наблизо нямаше ли гарнизон?

– Този при IV-та военна порта. Командирът ѝ твърди, че никой от хората му не е напускал поста си. Не е видял и нищо съмнително. Но всеки може да си купи войнишки ботуши. Продават ги по пазарите на безценица.

– В тази жега? - замислено отговори писарят. Защо убиецът е носел ботуши?

Събеседникът му само разпери ръце.

– Всъщност - Климент се поизправи на стола си, – какво ме интересува всичко това? Съжалявам за смъртта на Ингерн, но това са си ваши работи, които не ме засягат!

Преди да отговори, Василий отново отпи дълга глътка вино.

- На Хиподрума ме попита защо ти разказвам историите на хората, най-близки до Михаил.

– И ти ми отговори, че ще ми обясниш по-късно. Дойде ли вече този момент?

– Точно така! – началникът на имперските конюшни тихо стана, приближи се до вратата и рязко я отвори. Успокоен, че никой не подслушва, Василий се върна на мястото си. – И представа си нямаш, колко любопитни са слугите – каза той. – Чувал съм за репутацията ти. Както ти казах – отраснал съм в България и гледам да следя новините, които идват от Плиска. Знам че си майстор в разплитането на всякакви загадки и мистерии, особено когато става дума за убийства. Няма да те лъжа. Когато разбрах кого праща князът ви на мястото на Дукум, много се зарадвах. Затова и те заговорих днес на Хиподрума. Притеснен съм! Много притеснен! – едрият византиец стана и отново закрачи из стаята. – Нещо става и не знам какво точно. Тези убийства не са случайни! Сигурен съм, че има заговор срещу императора! Но какъв, кой стои зад него и какво е намислил да прави... – Василий разпери ръце, – нямам представа. Сам видя какво е в града. Настроенията срещу Михаил се засилват. Земетресението вече се тълкува като пратено от Бог, за да ни накаже за греховете му. И ще става още по-лошо! ... И тези убийства... Това са най-верните хора на императора. Той на шега ни нарича "стълбовете на империята". Но истината е, че ако нас ни няма, Михаил трудно ще се задържи и един ден на власт.

– И това те плаши?

– Плаши ме! Ако Михаил падне, ще завлече всички ни. Ще трябва да бягам, за да спася главата си. Не искам това да се случи. Има и още! Не ми излиза от главата как са били убити Евматий и Мануил. А сега и Ингерн. Без следи от борба, без да се съпротивляват, все едно са се оставили да ги заколят като агнета! Който и да го е направил, трябва да го е познавал добре. Евматий му е отворил вратата на лятната си къща, Мануил го е пуснал в стаята си. Ингерн го е оставил да го заведе в пущинака или сам е отишъл там. Страхувам се, че зад всичко това стои някой от нас. Някой от най-близките на Михаил.

– И искаш аз да го открия?

– Точно така! – бившият борец сложи ръка на рамото на писаря: – Бива те за тези неща! Разбери кой стои зад всичко това.

– Защо трябва да го правя? – Климент бутна ръката от рамото си. – Аз съм чужденец. Не познавам двора, нито интригите в него. Нима в Константинопол няма хора, по-подходящи от мен за това? Защо не се обърнеш към Фотий? Човек умен и достоен за подобно занятие.

Василий завъртя глава и разклати мощните си рамене.

– Не ми говори за тази лисица, патриарха! – махна с ръка той. – По скоро ще се върна отново на арената, отколкото да отида да го моля за помощ! Не разбираш ли? Трябваш ми ти, защото не мога да имам доверие на никого другиго. Всеки може да се окаже предател! Не мога да съм сигурен дори в собствените си слуги. Докато ти – ти ще действаш безпристрастно.

Климент не изглеждаше убеден.

– Помисли си само каква изгода ще имаш, ако намериш убиеца и пресечеш заговора. Всичките ви желания, твоите и на Борис, ще бъдат изпълнени. Ще забогатееш и ще си тръгнеш с почести.

"Да видим докъде ще стигне" – помисли си писарят и завъртя глава. – "Сам ми предлага това, с което смятах да се заема."

Разтълкувал неправилно жеста му, Василий придърпа по-близо стола си до неговия и зашептя.

– Ами ако ти кажа... ако то кажа, че Дукум може и да е бил убит!

Климент скочи на крака, столът падна с трясък зад гърба му.

– Господарю, всичко наред ли е? - притесненото лице на Невестулката се показа на вратата.

- Всичко е наред – махна с ръка Климент и се обърна към византиеца. – Как така убит?

– Седни! – бившият борец вдигна падналия стол. – Имам някои съмнения. Лекарят, прегледал трупа на кавхана ми каза, че по него е нямало никакви синини. Което не е нормално за човек, паднал от кон. Трябва да намериш Гайнас, който проведе аутопсията, или да прочетеш рапорта му. След това ще решиш дали приемаш предложението ми, или не.

– Документът е изчезнал, а Гайнас е мъртъв – уморено каза писарят. – Сутринта ходих да го търся.

– Мъртъв? – сега бе ред на Василий да се изненада. – Как така мъртъв? Защо не знам нищо?

Писарят сви рамена.

– Някой го е убил в кабинета му. Разбил му е главата. Точно както останалите ти приятели. Но не е оставил бележка – писарят предпочете да не споменава намерения в ръката на убития пергамент с имена на български богове.

– Тогава със сигурност трябва да се заемеш с разследването! – категорично отсече Василий. – Явно всички тези убийства са свързани по някакъв начин.

– Но кой ще иска да убива Дукум? Каква връзка би могло да има това със заговора, за който ми говориш?

– Няма представа. Но щом са премахнали лекаря, значи някой иска да заличи всички следи.

– Дори и да се съглася, не виждам как мога да проведа разследване в Константинопол – възрази писарят. – Аз съм чужденец. Ще трябва да разпитвам някои от първите мъже в империята ви. Ще трябва да разпитам близките на убитите. Те едва ли ще ми поверят тайните си с лека ръка.

Василий махна с ръка.

– Лесно ще се уреди – той бръкна под туниката си, извади навит на руло пергамент и го подаде на Климент – Това ще ти отвори всички врати. И друг път се е случвало императорът да прибягва до външни хора, когато става дума за нещо толкова важно. Така че няма да има учудени.

– "Приносителят на това писмо работи по специално поръчение на императора. Всички граждани са длъжни да му оказват помощ под страх от смъртно наказание и отлъчване от Църквата. Михаил III" – Климент прочете пергамента и замислено го завъртя в ръцете си. – Значи искаш да се заема с убийствата? И мислиш, че Дукум е бил убит?

Василий кимна.

– Не знам... – колебаеше се писарят. – Ако се съглася, ще трябва да ми казваш всичко, което знаеш, и да не криеш нищо от мен. Иначе няма да мога да помогна. И да убедиш Михаил да подпише договора...

– Можеш да разчиташ на мен за това – разпери ръце Василий, сякаш се готви да прегърне събеседника си. – Няма да имаме никакви тайни един от друг!

– Искам и друго – добави Климент. – Михаил е пратил в манастира "Света Анна" една моя приятелка. Искам, ако разкрия убиеца, да я пусне.

– Смятай го за уредено! – ухили се византиецът и стисна ръката на писаря. – Това е най-малкото, което ще получиш. И дори няма да питам за какво точно ти е тази жена. Откъде ще започнем?

Климент въздъхна. Не си представяше да провежда разследването с византиеца на гърба си. Василий беше чудесен събеседник и сигурно можеше да му помогне с информация, но писарят предпочиташе да не му се бъркат в работата.

Византиецът изпи още няколко чаши с вино, доволен че е постигнал целта си, и след като обеща скоро да намине пак и да държи в течение Климент за ставащото в двореца, си тръгна.

Корсис се появи, за да се увери, че всичко с господаря му е наред, след което му предаде за една неочаквана визита. Пратеникът на папата, монсеньор Анджело Рици, го канеше на среща.

Климент кимна механично, отпрати помощника си и загледа през прозореца.

Отдавна бе паднал мрак. Най-после се бе разхладило, подухваше лек ветрец, който приятно да обгръща лицето на писаря. Нещата се развиваха по-добре, отколкото се беше надявал. Беше установил, че смъртта на Дукум може да не е злополука, имаше среща с Ирина на следващия ден, беше намерил начин как да проведе още по-лесно разследването.

Писарят остави прозореца широко отворен, запали още няколко свещи, взе парче пергамент, изглади го, седна пред масата и започна да си записва това, което знаеше.

Кавханът Дукум е убит или умира при злополука зад църквата "Светите Апостоли". Някой разбива главата на лекаря, който прави аутопсия на трупа, в дланта му има списък с български богове, най-вероятно принадлежал на Дукум. Вестарият Евматий е намушкан с нож в сърцето в лятната си къща. Логотетът Мануил е посетен от закачулен мъж, след което е открит със счупен врат в тайната си стая. Телохранителят Ингерн е намушкан в гърлото. В ръцете и на тримата са намерени бележки, които са неточни цитати от пиесата на Есхил "Агамемнон". Нито един от тях не се е съпротивлявал, което значи, че е познавал убиеца си.

От това, което му беше разказал Василий, излизаше, че всеки има мотив да убие вестария и логотета. Климент записа това, което беше научил на Хиподрума.

Лъв не харесваше и Евматий, чиято майка обвиняваше, че е прелъстила баща му. Статорът беше разорен и се беше опитал да безуспешно да манипулира игрите. Беше взимал и пари с висока лихва от Мануил, които не можеше да върне. Имаше причина да убие и двамата, а кой знае какво тепърва щеше да се разбира за отношенията му с Ингерн.

Варда също не изглеждаше света вода ненапита. Кой знае дали не се опитваше да се освободи от старите си приятели, станали свидетели на издигането и падането му. Дали не беше убил Евматий, след като беше открил нещо в сметките му и искаше да се възползва от това. Вестарият би му отворил, без да се замисли, и не би очаквал нападение от кесаря.

Ами брат му?

Петрон имаше същите мотиви като Варда, че и по-сериозни. Той също беше закъсал с парите и не се свенеше да продава сведения за злато. Със сигурност беше взимал пари от Мануил и е имал да му връща много. Това беше ли мотив за убийство?

Роман не харесваше Варда и брат му. Мислеше, че те стоят зад неочакваната смърт на родителите му. С Лъв бяха приятели, но и между тях имаше напрежение. Дали пък двамата не бяха организирали заговора и убийствата заедно? Не за първи път щеше да му се случва да се сблъсква с двама убийци.

Къде в цялата картина се вписваше Фотий? Патриархът беше единственият, който се държеше на положение, но това поведение можеше да е измамно.

Оставаха и любовните отношения между императора и двете Евдокии, Коридон, който със сигурност не беше доволен от това, че дъщеря му беше оскърбена публично и Михаил искаше да се разведе с нея. Дори кочияшът Филон не изглеждаше точно такъв, за какъвто се представя. Дали подкрепата на императора не бе разпалила в него амбициите му?

Не трябваше да забравя и жените. Майката на Михаил, двете Евдокии, сестрата на императора Текла, както и другата – Пулхерия.

Климент въздъхна и взе ново парче пергамент.

Направи дълга колона с имената на всички замесени, като срещу тях отбеляза връзките им с жертвата, с останалите и евентуалния мотив за убийството.

Имаше и още.

Паднал ли е наистина Дукум от коня, или е бил убит? Къде е изчезнал рапортът на лекаря Гайнас? Защо двамата войници, охранявали кавхана, бяха пратени в Азия? Какво означаваше бележката с българските богове? Ами тези със стиховете на Есхил? Защо Евматий, Мануил и Ингерн не са се защитавали, преди да бъдат убити? Кой беше едноокият просяк и защо го беше нападнал? Имаше ли връзка между смъртта на българския кавхан и тази на "стълбовете на империята"? Какво бе открил Дукум, преди да бъде убит?

Защо папският нунций искаше да се срещне с него? Това имаше ли нещо общо със ставащото в града, или Рици преследваше свои собствени цели? Възможно ли беше легатът да стои в дъното на всичко, за да изпълни задачите, поставени му от папата?

Климент прегледа отново записките си и се сепна. Рици беше пристигнал в Константинопол месец преди кавханът Дукум. Убийствата също бяха започнали след появата му. Случайност ли беше това?

Климент прекара следващия час, описвайки всичко, което знаеше. Корсис няколко пъти провери дали господарят му няма нужда от нещо, но заварвайки го да работи, тихо затваряше вратата.

Когато приключи, беше малко преди полунощ. Въпреки късния част и емоциите от изминалия ден, писарят не се чувстваше изморен. Реши да се разходи, искаше му се вечерният въздух да разхлади главата му.

Климент шумно слезе по стълбата и завари Корсис и Невестулката увлечени в игра на зарове. Бившият джебчия беше научил приятеля си на почти всички номера, които знаеше, и сега горчиво съжаляваше за това, защото Корсис се бе оказал талантлив ученик.

– Излизам да се поразходя – каза писарят и двамата му помощници с мърморене прибраха заровете и тръгнаха с него.

Нощта бе прекрасна. Звездите светеха ярко на небето, луната – пълна и ярка, осветяваше града, въздухът хладно галеше кожата, камъните най-после бяха изстинали.

Въпреки късния час улиците бяха пълни с хора. Възстановителните работи продължаваха с пълна сила, къщите бяха обградени от работници, чистачи с дървени колички и дълги лопати извозваха останките.

Нападнаха ги в една от страничните улички. Петимата мъже, които се бяха скупчили на единия от ъглите, правейки се, че се опитват да поправят килнала се настрани ограда, внезапно извадиха мечовете си и скочиха срещу тях.

В първия миг Климент спря, без да знае какво да прави. Наистина ли го нападаха? Или това беше някаква грешка? Кой имаше причина да иска смъртта му? Мъжете срещу него не му оставиха много време за размисъл. Двама от тях го атакуваха, той отскочи назад, опря гърба си в близката стена и изтегли кинжала, който висеше на кръста му. Как щеше да се защитава с него срещу двамата, които се изправиха насреща му с дългите си мечове?

Нападателите се хвърлиха заедно напред, едното от остриетата разряза крачола на панталона му и одраска крака му. Климент усети как по кожата му се стича топла кръв, а мъжът срещу него, разбрал, че ударът му е бил успешен, му се ухили в злобна гримаса.

В следващия миг Невестулката му се притече на помощ. Бившият джебчия се метна срещу един от нападателите, удари го странично, мъжът падна на земята, извика от болка и изпусна меча си. Писарят се хвърли и бързо го вдигна. Вече въоръжен, той отблъсна атаката на втория убиец, прехвърли кинжала в лявата си ръка и на свой ред нападна. До него Корсис се справяше още по-добре. Помощникът му измъкна кол от близката разнебитена ограда и го завъртя като боздуган над главата си. Противниците им отстъпиха, но този, който падна на земята се забави и в следващия миг дървото се стовари върху главата му. Чу се неприятен хрущящ звук и мъжът се свлече отново на земята, този път, за да не стане повече.

Озлобени от смъртта на другаря си, останалите четирима нападатели като един се нахвърлиха върху Корсис. Сега беше ред на Климент да спасява помощника си. Той скочи напред, целейки се в гърлото на най-близкия противник, но в последния момент той го усети, обърна се и ловко парира удара му. За негов лош късмет кракът му попадна в локва кръв, мъжът се подхлъзна и се строполи на земята. В следващия миг писарят заби меча си в гърдите му.

Корсис продължаваше да върти кола над главата си, надавайки страховити възгласи, които освен за уплашат противниците му, трябваше да привлекат вниманието и на някой от патрулите.

Усетили опасността, нападателите се хвърлиха с удвоени сили. Двама срещу помощника му, един срещу Климент. Писарят отново отстъпи, когато му се стори, че зад гърба му се мярка нова сянка. Той рязко се обърна, но не видя нищо. Убиецът използва този момент, за да го атакува отново. Той бързо пристъпи напред, мечът му изсвистя, но Климент парира удара му. Зад гърба му Невестулката неочаквано изскочи напред и заби ножа си в гърдите на нападателя.

От близката стена се отдели нечия сянка и побягна по кривата уличка. Точно преди беглецът да завие, луната освети лицето му и Климент ясно различи черната превръзка, която минаваше пред окото му. В следващия миг просякът изчезна.

Нямаше смисъл да гони беглеца. По-важно беше да помогне на Корсис. Климент се обърна само за да види как помощникът му, който междувременно също се бе въоръжил с меч, пробожда единия от нападателите си и мята кола след другия, който хукна да бяга.

– Жалко, последния го изтървах! – със съжаление отбеляза Корсис, след което се обърна към писаря. – Добре ли си, господарю?

Климент кимна с глава, но преди да успее да отговори, се чу тих стон. Убиецът, който Невестулката бе ударил с кинжала си, беше още жив.

Корсис също го чу, наведе се над него, вдигна главата му и извика:

– Кой ви изпрати, негоднико?! Кой? Казвай, преди да съм те предал на императора!

Вместо да отговори, раненият се опита да се изсмее и по устните му избиха кървави мехури.

– Не ме плаши с Михаил! Това е краят му! А за там, за където съм се запътил, има доста по-страшни неща от него!

– Ти си свършен, така да знаеш! – изсъска Климент и също се надвеси над мъжа. – Кажи кой те прати и може и да оживееш!

Раненият само поклати глава.

– Късно е! Много е късно! – от устните на ранения потече кръв. – Но и вашият ред ще дойде! Не само императорът, целия му род е обречен!

– Какви ги дрънкаш?! – Климент хвана за гърлото умиращия. – Ако не от мен, имай поне страх от Бога...

– Имам! Вече нищо не може да ни спре. Реликвите ги няма... Изчислителя ги е взел... Всичко е пресметнато... Няма кой да пази града и императора... – раненият се задъха, през тялото му премина гърч. – Докато Михаил е на престола, Бог ще седи с гръб към Константинопол... Земетресението беше само началото... Бедствията ще налетят като скакалци... Чак докато не падне...

– Какви реликви? Какво значи, че ги няма? Кой е Изчислителя? – Климент разтърси ранения, но той само се усмихна, крайниците му потрепериха и мъжът се отпусна безжизнен.

– Какво значеше всичко това? За какво говореше той? – озадачено попита Невестулката, който също се беше приближил. – Какво е изчезнало?

– Нямам представа – Климент изглеждаше съкрушен. – Господ да ни е на помощ! Константинопол е пълен с реликви.

7

20 септември

Папският нунций монсеньор Анджело Рици доволно се намести на покрития си с мек плюш стол и покровителствено изгледа българина пред себе си. Макар страната му да се беше покръстила начело с владетеля си, приел титлата княз, за римския духовник българите си оставаха варвари, които предстоеше да бъдат опитомени. Царството им беше силно, конницата – ненадмината, а войската им трудна за побеждаване. И след като по истинско чудо тези диви хора бяха приели Христос за свой Бог, трябваше бързо да бъдат приобщени в лоното на католическата църква. Нещо, което прекрасно съзнаваше и онзи така наречен патриарх Фотий, който си мислеше, че може да командва църквата по целия свят. Трябваше да се види с българина, преди останалите да са му наговорили каквото и да било и да са му завъртели главата. Разговорът можеше да се окаже много важен и затова Рици се беше постарал.

Върху златотъканата покривка в сребърни чинии бяха подредени апетитни ястия. В средата, с малък аквариум, пълен с бистра вода, златни рибки плуваха между свежи листа от рози. Под кърпа в златна кана с изображението на свети Дамян беше налято най-хубавото охладено бяло вино, с което нунцият разполагаше. Ленени кърпи за хранене и прибори с релефни дръжки, които се предаваха в семейството му по наследство, завършваха обзавеждането. Легатът искаше да смае посетителя си и да му покаже с колко важен човек си има работа.

"И всичко това, за да се харесам на един варварин!" – кипеше вътрешно в себе си монсеньор Анджело.

Трябваше да се съобразява с неукия българин. Той, пред който се кланяха херцози и барони, дори крале, които търсеха съвета и помощта му. Нали затова Николай бе пратил именно него в Константинопол, това гнездо на ереси, за да успее да убеди императора, че пътят, по който ги води Фотий, е път към ада!

Всъщност се оказа, че българинът не е чак толкова неук. Княжеският писар, както се представи Климент, имаше широки познания, които се разпростираха върху църковните въпроси, житията на светците и канона, а по светските дела се оказа много по-осведомен от негово преосвещенство. Гостът му отговаряше кротко и ясно, държеше се възпитано и почтително, служеше си чудесно с ножа и вилицата и в крайна сметка монсеньорът реши, че може би не е чак такъв варварин, за какъвто го мислеше в началото.

Постепенно Рици се отпусна още повече. Вкусните ястия и доброто вино също си казаха думата. С поднасянето на десерта – печени плодове, полети с мед и ядки, нунцият реши да пристъпи към темата, която го вълнуваше най-много.

– В Рим не разбираме защо вашият княз е решил да мине към Константинополската патриаршия, а не към папската курия? Рискувате спасението на душите си, като се обвързвате с тези еретици.

– Те знаят ли, че ги наричате така? – попита писарят.

– Разбира се, че знаят! Нима папата не отлъчи главата на църквата им Фотий? Който упорства в заблудата си и води и други души към мрака на преизподнята! Легатът се постара думите му да прозвучат застрашително, но събеседникът му не изглеждаше смутен.

– Не разбирам много от църковните борби – сви рамена Климент, – но доколкото знам, и Фотий анатемоса папата, което ще рече, че и той е еретик!

– Това не е вярно! – извика нунцият, но веднага смекчи тона. – Всички знаят, че истинският Христов престол е в Рим, а не в Константинопол! Важно е какво казва папата! Клетвите на Фотий нямат никаква сила!

– Той твърди обратното. Честно казано, и аз, и княз Борис сме объркани от така създалото се положение. Не искаме да сгрешим и да обречем душите си на гибел – Климент говореше сериозно, макар в очите му да гореше весел пламък.

– Няма какво да се чудите! – властно заяви Рици. – Всички знаят къде свети Петър е поставил камъка на църквата си. И това е Рим, а не Константинопол! Не се поддавай на внушението на владици, които не са поставени на престола си от Този, който е на небето.

– Но свети отче – благо каза Климент и се усмихна. – Как да сме сигурни, че няма да сгрешим? Става дума за душите на толкова много хора. Трябва да сме уверени в избора си!

Монсеньор Анджело Рици благо се отпусна на стола си и сплете ръце точно под кръста на гърдите си. Значи варваринът искаше да се пазарят. Чудесно! Нямаше никой по-добър в пазарлъка от него. И този, правещ се на наивен българин, нямаше да успее да го оплете в мрежите си. Очевидно Борис искаше нещо и щеше да пристане на този, който му го даде. Е, Анджело Рици беше тук точно заради това.

– Разбира се, че трябва да сте сигурни – уверено заяви той. – Готови сме да дадем всякакви уверения и да изпълним всички желания на вашия владетел, само и само да го предпазим от заблуда и обречем душата му на вечни мъки.

– Всички желания ли? – срамежливо попита Климент и се наведе напред, сякаш за да чуе още по-добре отговора на папския легат.

– Всички! – потвърди духовникът и отпи от виното, за да прикрие усмивката си. – Нека само каже какво иска и ще го получи!

– Князът ми има само едно желание – неочаквано твърдо каза Климент. – Той иска собствена, самостоятелна църква, призната от Рим. Със свой, български, архиепископ или патриарх!

Папският нунций монсеньор Анджело Рици се задави с виното си. От очите му потекоха сълзи, по бузите му избиха червени кръгове.

– Това е невъзможно! – отсече той, когато най-после успя да си поеме дъх. – Напълно невъзможно.

– Е, тогава няма какво да говорим повече – спокойно каза писарят, поклони се учтиво и си тръгна.

* * *

Климент беше въодушевен. Преди да посети дома на Евматий, беше огледал мястото, където беше намерен убития Ингерн. Отначало не откри нищо сред усуканите клони, пожълтелите треви и боклуците между тях. До един от храстите земята тъмнееше и по тревата още личаха следите от мястото, където беше паднало тялото на варягът. Писарят огледа внимателно, отмести падналите вейки, порови в бурените. Мислеше да се откаже от търсенето, когато малко по-встрани от мястото, където беше извършено убийството, му провървя. Там пръста беше по-рохка, нямаше корени и треволяк и в тънкия прах ясно си личеше следата от голям войнишки ботуш.

Най-вероятно убиецът, след като беше пронизал Ингерн, беше отскочил назад, за да се предпази от бликналата кръв. И кракът му случайно беше попаднал на място, което да запази отпечатъка му!

Макар да не казваше нищо категорично, отпечатъкът беше важен. Убиецът носеше военни ботуши, информация, която можеше да се окаже много полезна.

"Тук всички ли живеят в дворци?" – мислеше си Климент, докато, съпровождан от намръщен вратар, прекосяваше двора на убития Евматий. Вестарият бе живял в красива къща, облицована с жълт камък, в средата на чудна градина, до вратата на която водеше пътека, застлана с фин бял пясък. Скулптури на животни и антични герои бяха поставени между дърветата, нисък червен покрив се виждаше между клоните на малката горичка от палми и смокини в дъното на двора.

Млада босонога прислужница въведе писаря в широка приемна с полиран дървен под, тесни прозорци с тежки, тъмнозелени завеси и се засуети около него. По стените висяха картини, икони и гоблени в сребърни рамки, излъскани до блясък медни свещници красяха резбованите шкафове.

Преди Климент да успее да разгледа всичко, вратата в дъното се отвори и малка фина жена с бродиран черен шал на главата влезе в стаята и тръгна към писаря.

– Махай се веднага от тук, Елена! – ядно извика тя и удари с ръка прислужницата по гърба. След което се обърна към писаря и се представи: – Аз съм Пулхерия, вдовица на вестария Евматий. Извинете недодяланата ми прислуга. Откак мъжът ми беше убит, си мислят, че всичко им е позволено – вдовицата сведе глава. – Разбрах, че брат ми, императорът, ви е пратил, да разследвате убийството на съпруга ми.

– Така е – поклони се на свой ред писарят. – Знам, че за вас представлява голяма болка да се връщате към смъртта на мъжа си, но ще ви бъда благодарен, ако ми отговорите на няколко въпроса.

Пулхерия бързо огледа стаята, сякаш се страхува някой да не я подслушва, и пристъпи към писаря.

- Може би е по-добре да се разходим в градината тихо каза тя. – Тъкмо ще ви покажа мястото, където беше убит мъжът ми.

"И никой няма да може да ни чува" – помисли си Климент и тръгна след младата жена.

Вдовицата на вестария, освен красива, се оказа умна и наблюдателна. Тя сбито разказа как слугата открил мъртвия ѝ мъж в лятната къща в дъното на двора, където Евматий обичал да се усамотява. Когато пристигнал, лекарят само констатирал смъртта му.

– На гърдите му зееше ужасна дупка, тялото му беше цялото в кръв. Около него бръмчеше рояк мухи, беше ужасно! – вдовицата потръпна, но успя да се овладее. – Лежеше близо до вратата, сякаш е говорил с някой на прага, преди да бъде убит.

– Имаше ли следи от борба?

Пулхерия поклати отрицателно глава. Всичко било в идеален ред, нищо не липсвало, въпреки че в стаите имало ценни предмети.

– Нищо не беше откраднато. Евматий обичаше скъпите вещи. Кой не ги обича!? – вдовицата вдигна рамена. – Дори сребърните свещници, които мъжът ми купи по-рано същия следобед и беше поставил върху масата срещу входа, си бяха на мястото. Този, който го е нападнал, не го е направил, за да го ограби – заключи вдовицата, докато стъпките им скърцаха по настланите с пясък алеи.

– Имаше ли врагове?

– Тук всеки има врагове – направи неопределен жест Пулхерия. – Повечето минават за приятели. Най-вече, за да се държат един друг под око.

Климент кимна.

- Този, който е убил съпруга ви, вероятно го е познавал. Евматий сам му е отворил вратата, за това говори и липсата на следи от борба.

– И аз мислех за същото – едва чуто промълви жената. – Нощем лежа, гледам в тавана и се чудя – кой ли от приятелите му е решил, че Евматий му пречи.

– И до какъв извод стигнахте?

Вдовицата спря, свали шала си и за първи път погледна писаря в очите.

– Константинопол е странен град. Свикнали сме на всякакви неща. Синове убиват бащите си, за да ги наследят по-рано, мъже режат носовете на братята си и ги пращат в изгнание, жени предават съпрузите си, за да се домогнат до парите им. Изневерите се приемат за нещо нормално, ставаме свидетели на невиждана похот и разврат... Понякога имам чувството, че живея в някакъв нов Содом, а не в столицата на най-великата империя...

Писарят не отговори, изчаквайки вдовицата да продължи. Пулхерия помълча, спусна булото си и тръгна по алеята.

– Наистина не знам какво да мисля. Имаше много хора, които не обичаха Евматий. В един или друг момент той засегна интересите на някого. Беше умен и съобразителен, сам се издигна и това не харесваше на мнозина. Михаил му се доверяваше все повече, което дразнеше останалите. Завиждаха му, че е толкова близък с императора. Мъжът ми се грижеше не само за дрехите, но и за цялото му домакинство. Харчеше парите от личната му каса, което не се нравеше на мнозина. Като стратора Лъв например. Обвини го, че угажда на всяко желание на императора и харчи прекалено много за неща, от които няма нужда. Беше толкова настоятелен в твърденията си, та се наложи Евматий да поиска Варда да повери сметките му.

– Лъв го е обвинявал, че краде от парите на Михаил?

Вдовицата тръсна гневно глава.

– Това беше лъжа! Мъжът ми никога не си е позволявал да вземе и една номизма[51] от парите на императора!

Климент вдигна поглед към прекрасната къща на вестария, докосна с ръка статуята, покрай която минаваха, и се усмихна.

– Знам какво си мислите! – в гласа на Пулхерия прозвуча напрежение. – Но не е вярно! Евматий не беше крадец!

– И сега вие наследявате всичко това?

В очите на вдовицата проблесна пламък, но тя веднага сведе взор към земята и тихо отговори.

– Не всичко. Бащата на Евматий беше оставил завещание, според което, ако синът му няма наследник, две трети от имуществото му отиват в братовчед му – Коридон.

– Магистърът и мъжът ви са били роднини? – не скри учудването си Климент.

– Бащата на Евматий и майката на Коридон са брат и сестра. Така че, както виждате, няма да получа много.

Климент мълчаливо кимна с глава. Двамата продължиха с бавни крачки по алеята, топлият пясък скърцаше под краката им. Накрая стигнаха до лятната къща в дъното на двора, където беше убит вестария. Пулхерия показа на писаря тъмните петна по дървения под – там, където беше пръснала кръвта на убития.

– Намерихме го ето тук – жената на Евматий посочи средата на стаята, от очите ѝ потекоха сълзи, Пулхерия покри лицето си с ръце. – Лежеше с главата към вратата, всичко беше в кръв – едва промълви тя, сякаш нямаше достатъчно сили дори да произнася думите.

Климент огледа богато подреденото помещение, гоблените, килимите, скъпото разпятие на стената, покритото с фин лен легло. Не откри нищо, което да му подскаже защо Евматий е отворил на убиеца си и кой може да е той.

Постепенно Пулхерия се успокои, лицето ѝ отново стана сериозно. Тя се извини, че мястото я разстройва, и излезе да чака писаря пред вратата. Климент се повъртя още малко в стаята, надникна под леглото и завесите, вдигна капаците на някои от сандъците, но и там не намери нищо. Накрая, след като се убеди, че няма какво повече да види, той последва вдовицата и внимателно затвори вратата след себе си.

Двамата с Пулхерия отново тръгнаха мълчаливо по красивата алея, всеки потънал в собствените си мисли. Въпреки привидното спокойствие Климент се чувстваше напрегнат. Беше видял или чул нещо, което не беше на мястото си. Нещо, което изглеждаше нагласено и фалшиво. Но колкото и да се опитваше да разбере за какво става дума, така и не успяваше. Въпреки това чувството остана.

– И Варда не предприе нищо? – наруши накрая мълчанието той и спря под сянката на една смокиня.

– Всъщност предприе. Седмица преди да бъде убит мъжът ми, двамата с кесаря започнаха да преглеждат сметките на императора. Лъв също присъстваше като свидетел. Привършиха в деня, когато... – гласът на Пулхерия заглъхна. – Всички сметки излязоха. Което не се хареса на Лъв. Тръгна си черен като облак. Затова Евматий беше толкова уморен и се оттегли в лятната къща.

– Можете ли да си спомните дали не се е случило нещо в дните преди мъжът ви да бъде убит? Да се е държал странно, да е казал нещо неочаквано или да се е срещал с някого?

Вдовицата се замисли.

– Не мога да си спомня нищо. Докато му проверяваха сметките, всеки ден беше с Варда, Лъв идваше често. Протостраторът Роман също се отби няколко пъти, Василий и Филон – и те. Всички искаха да разберат как вървят нещата. Дори патриархът намина веднъж – Пулхерия замислено поклати глава. – Евматий стана мълчалив и угрижен, но мисля, че беше заради проверката.

– Ами Мануил? Вратът му е бил строшен в кабинета му. Знаете ли нещо за него?

– Мануил беше мръсен лихвар и измамник! Този, който го е убил, е направил света по-добро място за живеене!

– Може би и той има жена, която да скърби за него – меко каза писарят.

Сестрата на Михаил рязко спря, тропна с крак като разглезено дете и сложи ръце на кръста си. От предишното ѝ мило поведение не остана нищо.

– Искахте да ме питате за смъртта на мъжа ми, казах ви всичко, което знам. Видяхте къщата, където беше убит! А сега моля да ме извините, но този разговор ме разстрои повече, отколкото предполагах.

И без да дочака отговор, Пулхерия се завъртя на пети и почти побягна към къщата.

Писарят остана загледан в гърба на отдалечаващата се жена. Беше ли му казала всичко вдовицата? И защо толкова мразеше Мануил?

Писарят бавно тръгна между палмовите дървета. Малко преди да стигне изхода на градината, някой тихо го повика по име. Зад близката барака надничаше Елена и му махаше с ръка. Учуден какво може да иска от него прислужницата, Климент побърза да се приближи.

Жената го дръпна грубо зад бараката, бързо се огледа и сложи пръст на устните си. Елена беше висока и гъвкава, със стройни бедра, налети гърди, здрави зъби и тъмна кожа. Зелените ѝ очи, проблясващи под светлокестенявата ѝ коса, бяха леко кривогледи, но това ѝ придаваше някак екзотичен и привлекателен вид. На глезена си имаше златна верижка, на едната ѝ ръка също, дрехите ѝ макар и поизбелели, бяха от хубав плат.

– Какво ви каза мръсницата? – пресипнало изшептя слугинята и се огледа отново. – Какво каза Пулхерия?

– А теб какво те интересува? – учуди се писарят. – И защо мислиш, че ще разговарям с теб зад тази барака?

– Мъжете винаги разговарят с мен! – Елена се усмихна подканящо. – Можеш да научиш някои интересни неща.

– Не ми се вярва. Най-вероятно клюки и сплетни! – писарят изгледа жената от главата до петите, но тя не трепна пред погледа му.

– Знам неща, които не са известни на много хора. И не обичам да говоря с останалите слуги и роби – надменно отвърна прислужницата.

– Говориш като някоя господарка! – засмя се писарят. – Какво искаш да ми кажеш?

– Можех и да стана господарка някой ден! Преди. Сега вече не – Елена отметна косите си, в погледа ѝ се примеси тъга и злоба. – Не гледайте Пулхерия, че се прави на опечалена и кротка – бързо заговори тя. – Видът ѝ лъже! Няма да сте пито първият, нито последният попаднал в мрежите ѝ. Като господарят например. Въртеше го на малкия си пръст. А зад гърба му се подиграваше и му изневеряваше. Може би знаете онзи коняр Филон, който се мисли за голяма работа само защото е спечелил няколко победи на Хиподрума. Винаги, когато господарят излезеше, той се появяваше отнякъде. Сигурно му е пращала бележки. Отначало се криеха, но напоследък станаха доста невнимателни – слугинята замълча. – Но тя разбра, че знам за тях. Затова ме изгони одеве – за да не ви кажа какво съм видяла! Филон и Пулхерия бяха любовници, сигурна съм!

– Нима? – Климент не изглеждаше убеден. – Това ли е истината, или просто искаш да навредиш на господарката си?

– Разбира се, че искам да ѝ навредя – разсмя се Елена и пристъпи към писаря. Туниката ѝ се разлюля, през единия от процепите ѝ се показа коляното и част от бедрото ѝ. Прислужницата ухаеше на лавандула, жасмин и още нещо, което накара сърцето на писаря да подскочи. – Тя не заслужаваше Евматий!

– А ти го заслужаваше, така ли? – Климент отблъсна Елена от себе си. – Чудя се откъде имаш тези дрехи и злато, с което си се окичила. Едва ли ти плащат чак толкова много.

– Господарят се грижеше за мен – прислужницата се приближи и сложи ръка на гърдите на писаря, точно върху бясно биещото му сърце. Туниката ѝ се разтвори още повече и разкри част от гърдите ѝ. – Както може би и ти ще се погрижиш за мен...

Климент блъсна Елена далеч от себе си, тя се опита да запази равновесие, но не успя и падна на земята. Без да казва нищо повече, той бързо тръгна към изхода.

– Не съм те излъгала за нищо – се чу зад гърба му. – Те наистина бяха любовници. А ти... ти не знаеш какво изпусна!

* * *

– Константинопол е пълен с чудеса и реликви. Как мога да кажа за какво става дума? – патриарх Фотий замислено поглади лявата си буза. – Само в църквата "Свети Апостоли" има неизброимо количество светини. Тялото на блажения апостол Андрей, тези на евангелист Лука, на Йоан и Григорий Богослов – патриархът се прекръсти, – дясната ръка на Йоан Кръстител, главата на апостол Павел и неговия ученик Тимотей. Там в саркофази от яспис и мрамор са телата на светите Константин и Елена.

Климент дълго се чуди дали да посети патриарха. Фотий му беше преподавал преди години в Магнаурската школа и ценеше българина за бързата му и логическа мисъл, нещо, с което самият духовник изпъкваше над всички. След като писарят се бе върнал в България, известно време си писа с бившия си учител, но след това не им оставаше достатъчно време да поддържат кореспонденцията си. После двамата се издигнаха. Фотий за една нощ беше станал патриарх от обикновен мирянин, а Климент се захвана с разследванията си. Въпреки това и двамата следяха с интерес кариерата на другия, докато няколко пъти не се случи пътищата им да се пресекат по не най-приятния начин.

Фотий ръководеше част от външните дела и шпионите на императора, като често се опитваше да се бърка в работите на съседната държава. За последно двамата се бяха сблъскали преди няколко години, когато се опитваха да издирят чашата, направена от черепа на Никифор. Тогава пратените от Фотий фанатици за малко не убиха писаря и помощника му Корсис, но в крайна сметка Климент бе този, който я намери. От тогава между учител и ученик се бяха установили ледени отношения, като всеки внимателно следеше стъпките на противника си. Въпреки това Фотий бе човек разумен и лишен от ненужни емоции и след като претегли всички плюсове и минуси, Климент реши, че си заслужава да се довери отчасти на патриарха. В случая интересите им съвпадаха и за двамата бе много по-изгодно да действат в съдружие, отколкото поотделно. Това разбира се, не значеше, че ще споделят всичките си тайни, но поне можеха да си помагат, когато това е необходимо.

Намери Фотий зад Патриаршеската църква. Седнал на мраморна пейка в сянката на палмовите и смокиновите дървета, патриархът се наслаждаваше на тишината и лекия бриз, който клатеше клоните на дърветата. Лицето му остана безучастно, като видя бившия си ученик, но в малките му сини очи за миг проблесна недоволство. След това патриархът се изправи, размени с гостенина целувката на мира и го покани да седне на пейката до него.

В началото разговорът се бе завъртял около отминалите времена, Магнаурската школа, общите им интереси и макар в началото в думите и на двамата да се чувстваше напрежение, постепенно ледовете се пропукаха. Фотий още помнеше с носталгия времето като учител, на Климент също му липсваха ученическите години. Така, полека-лека, увлечени в разговора, стигнаха до убийствата, земетресението и реликвите.

– Ваше светейшество – кротко каза Климент и сведе поглед, – търсим нещо, което, ако бъде откраднато, може да предизвика нещастия, които да се струпат над града.

Фотий се направи, че не разбира за какво става дума.

– Да не говорим – продължи патриархът – за реликвите, които се пазят в другите църкви и манастири и най-вече в "Света София". Притежаваме пелените, с който е бил повит Иисус, златото, което са му дали тримата влъхви, препаската на Дева Мария. Имаме остатъците от хляба, с който Той е нагостил гладните, стъкленица с кръвта Му, копието на съдбата, с което римският стотник Лонгин пронизал разпнатия Христос, кърпата, на която чудодейно се е отбелязал ликът му, трънения венец, колоната, за която е бил вързан, една греда от Честния кръст...

- И всичко е истинско? - не се сдържа писарят. Може би трябваше малко да натрие носа на светия си събеседник. – Откъде можете да сте сигурни, че кръстът е точно този, на който е бил умрял Спасителят?

Патриархът го изгледа студено със сините си очи.

– Историята разказва – започна Фотий, че майката на император Константин, света Елена, отишла да търси Честния кръст в Йерусалим. Дирила го дълго, но не могла да го намери. Накрая ѝ се явил сън, в който ангел небесен ѝ посочвал мястото, където да копае...

– Аз пък съм чувал, че затворила в сух кладенец някакъв еврейски старейшина, който накрая ѝ казал къде да търси кръста – каза Климент и веднага съжали за това. Патриархът му хвърли поглед като на най-долно нищожество и продължи:

– Неверниците разпространяват всякакви ереси и небивалици, но ние трябва да знаем как да разпознаваме правия път, как да отсеем семето от плявата, защото иначе сме обречени на вечни мъки! Така че по-добре не се подвеждай по лъжи! – свещеникът замълча, за да подчертае смисъла на думите си. – След като пред Елена се явил ангел, който ѝ посочил къде да търси, майката на Константин разкопала мястото и о, чудо! – патриархът се прекръсти отново – намерила три кръста. Този, на който бил разпнат Иисус, и още два, на които висели разбойниците.

– И как е разбрала, че това са реликвите, които търси? А и дори да е било така, как е различила на кой е бил разпнат Христос и на кой – разбойниците? – не се даваше Климент. Писарят знаеше историята много добре, но не можеше да се лиши от удоволствието да поизмъчи Фотий.

– Личи си, че не си залягал достатъчно над светите писания – сряза го патриархът. – След като намерила кръста, Елена си задала същия въпрос: "Как да различи истинския от останалите?". Накарала да доведат тежко болен човек. Той легнал на първия кръст, но не се случило нищо. Когато мъжът легнал на втория обаче, мигом оздравял, възхвалил Бога и си тръгнал сам и много доволен. След това кръстът извършил и други чудеса, които ясно доказали, че той е този, който Елена търси. Едното му рамо останало в Йерусалим, другото било донесено тук, като не спирало да прави чудеса по пътя си.

– Чудесна история, но как ни помага тя? – Климент нямаше намерение да се остави патриархът да го омотае с приказките си.

Фотий вдигна рамена.

– Искаше доказателства и аз ти ги давам! Константинопол е пълен с реликви! Няма как да помогна.

– И за коя от тях ще донесе нещастие, ако бъде открадната?

– О, това важи почти за всички. Лошо е да се крадат свещени предмети, защото това води след себе си редица неприятности.

– Но най-вече за този, който ги е откраднал, не за останалите – настоя Климент.

– Така е. – въздъхна Фотий. – Но не точно. Знае се например, че ако кърпата с лика на Христос напусне града, ще ни сполети голямо нещастие. Същото се отнася и за копието на съдбата, парчетата от кръста и останалите, свързани с Христос, светини. Според една легенда преди време безимотен човек решил да вземе остатък от хлябовете, с които Иисус нахранил бедните. Надявал се, че така ще забогатее. След кражбата градът бил споходен от нещастия. Земетресения, пожари, бури. Тъмни облаци закрили небето, спуснали се ниско над земята и започнал порой, като че ли всемирният потоп се повтаря отново. Накрая човекът признал какво е направил, върнал хляба и бедствията престанали.

– И къде са сега тези реликви?

– Повечето се пазят в черкви или манастири. Дори аз нямам точен списък. Но и няма особен смисъл. Не виждам как някой ще открадне каквото и да било, без това да се разчуе. Всяка църква добре познава съкровищата си и веднага би съобщила, ако се случи нещо подобно. А и не забравяй, че кражбата е тежък грях! Камо ли такава кражба!

– И никой не е съобщил за изчезнали светини?

– Клименте, Клименте, не чуваш ли какво ти говоря?! – скастри го Фотий. – Същият си като едно време вечно бързаш и препираш. Никой не ми е докладвал за изчезнала светиня, а можеш да си сигурен, ако това се беше случило, щях да разбера и без ти да идваш да ме питаш!

– Ами убийствата? – не се даваше писарят. – И за тях ли нищо не знаете?

– Не повече от другите – патриархът се усмихна. – Евматий е бил прободен в гърдите в лятната си къща. Някой е прекършил врата на Мануил в стаята му. Ингерн е бил убит близо до стената.

– И това е всичко? – Климент не направи усилие да прикрие усмивката си. – За човек, който ръководи имперските шпиони, не се справяте много добре.

Фотий се размърда неспокойно на пейката си, огледа се, за да се убеди, че никой не ги подслушва, и се приведе към писаря.

– Знам за какво те е помолил Василий – каза той и се усмихна широко при вида на изумената физиономия на събеседника си. – Както виждаш, шпионите ми все пак вършат някаква работа. И което е по-важното – нямам нищо против да се заемеш с разследването. – Фотий сложи ръка на рамото на Климент. – Имаш, така да се каже, моята благословия – в качеството ми на патриарх и във всяко друго качество. Не ме гледай толкова учудено. Може да съм всякакъв, но не съм толкова глупав, че да отблъсна подадената ми за помощ ръка, когато имам нужда. А няма да отричам, че настоящият момент е точно такъв!

– Значи наистина има заговор?

– Има! Само че не мога да разбера кой всъщност стои зад него. Носят се слухове, клюки... винаги е било така. Но сега всичко е много по-сложно, отколкото изглежда. Обикновено не е кой знае колко трудно. Самозабравил се патриций, обиден военачалник...

– Като Коридон?

– Като Коридон! Но този път положението е различно. Някой много ловко мъти водата, буни умовете на войниците и се опитва да създаде немислими съюзи. Шпионите ми, за които имаш толкова ниско мнение, донасят, че Коридон и Варда са се срещали тайно няколко пъти. Майката на императора Теодора е посещавала войските пред града. Роман и Лъв са пръснали големи суми, за да наемат доверени хора, Василий се среща по-често, отколкото трябва, с бившите си другари, а онова недоразумение – кочияшът Филон, пренася тайни съобщения и плете интриги. Но кой стои зад всичко това... – патриархът повдигна рамена.

– Изчислителя! – Климент набързо разказа за нападението от миналата вечер, но патриархът само вдигна рамена.

– Можеш да го наричаш както искаш. Но истината е, че това име не ми говори нищо. Колкото и да се стараят, агентите ми не успяват да намерят нищо конкретно. Само слухове и невидими нишки, които се разпадат във въздуха, щом ги докоснеш. Затова нямам нищо против да помогнеш. Нищо че ще трябва да се занимаваш с неща, които не са работа на чужденец. А и както сигурно сам си забелязал – интересите ни съвпадат. Ако разрешиш ребуса, ще получиш всичко, за което си дошъл. Михаил ще запази трона си и няма защо да го крия – и аз своя. Знаеш, че не съм много обичан тук, да не говорим за Рим. Засега Михаил ме пази, но какво ще стане, ако следващият император иска да затопли, отношенията си е папската курия? Ако императорът падне, това значи край и за мен. А аз също имам планове!

Климент замислено прокара ръка през косата си. Дали Фотий казваше истината? Или зад думите му се криеше някоя от вечните интриги, които плетеше?

– Добре – каза накрая той. – Нека бъдем съюзници. Ще направя каквото мога.

– Мъдър избор – съгласи се патриархът. – Но се страхувам, че така или иначе, щеше да приемеш.

* * *

Изчислителя огледа малкото помещение. Напоследък все по-често слизаше в него, за да обмисля плановете и да проверява сметките си. Дълбоко под земята, в тишината, далеч от шумната тълпа, се чувстваше най-добре. Тук можеше да прояви и истинската си същност, без да се страхува, че някой ще го види. Изчислителя бе сигурен – беше роден, за да властва над най-голямата империя! Целият му живот го доказваше.

Мъжът се усмихна и се загледа в последната си творба – подиум, облицован с пурпур и злато, върху който бе поставен масивен трон. На масата лежеше поредното запечатано писмо до кесаря Варда. Той щеше да му е необходим за плановете му.

Изчислителя почисти мангала в ъгъла, извади факлите от ръждясалите им поставки и ги запали. Помещението се обля в светлина, димът намираше път през пролуките между камъните, стъпките му отекваха по каменния под.

Изчислителя отвори капака на желязна ракла и извади от нея релефна нагръдна броня, богато украсена със злато и бисери. Вдигна тежка корона, увенчана от голям рубин, и внимателно я постави на главата си. Загърна се в тежка багреница, хвана с едната си ръка красиво извит скиптър, в другата положи кълбо с кръст върху него и тържествено се отпусна на трона.

Там, облечен в истинските си дрехи и атрибути, той се чувстваше най-добре. Чувстваше се силен и могъщ, недостижим и предизвикателен, мъдър и непобедим. Това беше неговото истинско място, което той трябваше да заеме – начело на империята.

Какво представляваше в сравнение с него разглезеният Михаил? Пияница и развратник, който се радваше на победите на Хиподрума повече, отколкото на победите на войските си. Парвеню, което не виждаше по-далеч от собствения си зачервен от алкохола нос. Червей, който оставяше великата империя, която ръководи, да се изплъзва от ръцете му.

Изчислителя знаеше – той е замесен от друго тесто. Тестото на истинските владетели. Понякога ги чуваше – Константин, Юстиниан и Теодосий, които му говореха през времето, викаха го, приласкаваха го да заеме мястото си. Да свали узурпатора и смешника, който се зовеше василевс[52] на ромеите, и да върне предишната слава на империята.

Изчислителя се наведе напред заслушан, в очите му проблесна отражението на горящите факли.

– Аз идвам, Михаиле! – тихо каза той и се усмихна в мрака. – Аз идвам и нищо не може да ме спре!

* * *

Климент дълго стоя в стаята си след срещата с патриарха. Беше разочарован и смутен от това, което му каза Фотий. Щом той не знаеше нищо за откраднатите реликви, кой друг щеше да знае? И кой беше този Изчислител, появил се така неочаквано на сцената. Той ли беше убиецът? Той ли ръководеше заговорът срещу императора? Писарят вече не се съмняваше. Василий се беше оказал прав. Някой наистина се опитваше да свали Михаил от трона. И поведението на Фотий само го доказваше.

Климент няколко пъти се връща към нападението през предишната нощ. Какво беше казал раненият преди да умре? Че императорът и целият му род ще паднат от трона. Дали това беше така? Умиращият нямаше причина да лъже. Което означаваше, че може би трябваше да изключи Варда, Петрон и майка им от кръга на заподозрените.

Какво друго? Че реликвите вече са откраднати и градът ще бъде сполетян от бедствия. Това ли беше причинило земетресението?

Писарят недоволно стисна устни. Фотий можеше да е по-изчерпателен. Патриархът- със сигурност знаеше за какво става дума. Защо тогава не му беше помогнал?

Всъщност Фотий идеално се вписваше в личността на Изчислителя. Беше отличен математик и логик, биваше го в сметките и можеше с лекота да организира заговор под носа на владетеля. И това, че му се доверяваше, можеше да му е от полза. От една страна, снемаше подозренията от себе си, от друга – щеше изкъсо да следи с какво се занимава Климент. Единственият проблем беше, че Фотий нямаше защо да заговорничи срещу Михаил. Трудно някой щеше да го признае за император, след като е бил патриарх. Или работеше за някой друг. Знаеше ли патриархът кой е Изчислителя? Защо не бе проявил никакъв интерес към него и бързо беше сменил темата? Най-малкото имаше подозрения за това, но не ги сподели.

Тук нещо не се връзваше.

Климент въздъхна, подостри перото си, изглади пергамента и внимателно записа всичко, което се беше случило през последния ден. Нещата бяха взели неочакван обрат, но нима това не беше Константинопол? Градът, в който непрекъснато се плетат зловещи заговори и замислят кървави интриги?

Работи някъде около час. Записва имена, въпроси и предположения, но когато привърши, не беше по-доволен отколкото в началото. Все пак беше набелязал план за действие.

Единствената следа, за която можеше да се захване, беше едноокият просяк. За да го причаква още на влизане в града, Фидипид трябва да е знаел, че писарят пристига, за да замени Дукум, както и точния ден на идването му. Малцина бяха наясно с това. Някой го беше предал, за да може едноокият да направи засадата си. Някой, достатъчно близък до Михаил, за да е осведомен за пристигането на българския пратеник. Това беше едната нишка. Другата беше самият просяк. Ако успееше да го намери и разпита, може би щеше да стигне до убиеца.

Но преди да се заеме с всичко това, трябваше да изясни още нещо, което не му даваше мира, откакто Борис му беше съобщил за смъртта на кавхана. Беше ли убит Дукум?

Намери Невестулката и Корсис да играят на зарове с войниците. Бившият джебчия се усмихваше доволно, разклащаше чашата с удоволствие и не спираше да печели.

– Обеща ми да не лъжеш собствените ни хора! – Климент дръпна помощника си настрани. – Ако толкова ти се играе, намери си други партньори!

– Но залозите са съвсем малки, а и аз не мамя, господарю - опита да се оправдае Невестулката. – Просто днес имам късмет.

– Ето какво ще направиш – сряза го писарят. – Ще върнеш на собствениците им всичко, което си спечелил, а аз ще се направя, че нищо не се е случило. Ще ви чакам с Корсис пред вратата. Имате пет минути да се приготвите. И се въоръжете – Климент показа меча, който висеше на бедрото му. – Не искам повече да се разхождаме беззащитни из този град.

Мърморейки сърдито, Невестулката се върна при другарите си и групичката избухна в радостни възгласи. Климент се усмихна, поклати глава и се облегна на оградата. Невестулката беше безценен помощник, но трябваше да се откаже от някои от старите си навици.

Няколко минути по-късно, тримата се отправиха към мястото, където ги бяха нападнали Фидипид и шайката му – гостилницата малко зад църквата "Свети Апостоли". Прати помощниците си да разпитват съседите, а самият той влезе в заведението.

"При слепеца" бе малка уютна кръчмичка, която ухаеше приятно на билки, току-що изпечен хляб и вино. Масите бяха пълни, носеше се глъч и потропване на чаши и чинии. Съдържателят, пъргав усмихнат мъж на средна възраст, веднага изскочи иззад тезгяха, питайки с какво може да бъде полезен.

– Доколкото ми се струва, виждаш и с двете очи – подкачи го писарят, имайки предвид името на странноприемницата.

– Дядо ми е бил сляп – с готовност отговори кръчмарят. – Бил е войник в армията на Никифор, която тръгнала да превзема България. Ослепял е при бягството през Върбишкия проход. Но е успял да се спаси, за разлика от много други, сред които и самият император – мъжът избърса ръцете си в парцала, който държеше. – Но да не ви отегчавам с минали истории. Желаете ли нещо?

– Преди около два месеца и половина пред портата ти е станало нещастие. Един конник, българин, е паднал от коня си и се е пребил на улицата. Знаеш ли нещо повече за това?

Кръчмарят облиза устни, изтри отново ръцете си и каза:

– Не искам неприятности. По време на инцидента бях вътре, тъкмо нанизвахме прасенце на шиш като това – мъжът посочи въртящо се в камината сукалче. – Чух някаква олелия отвън, но не излязох да видя какво става. По-късно разбрах, че конят на някакъв чужденец се препънал, той паднал и си строшил врата. Починал на място. Наистина жалко, но такива неща се случват непрекъснато.

– Ами останалите? Може би прислугата ти е видяла нещо повече.

– Ако искате, ще ги извикам. Тук работим аз, жена ми, дъщеря ми и двамата ми сина. Но се съмнявам някой от тях да знае нещо повече.

Въпреки уверенията на съдържателя, Климент поиска да се срещне с останалите членове на семейството му. Разпита ги внимателно, но всички твърдяха, че са имали много работа в кръчмата и не са видели и чули нищо повече.

Разочарован, Климент метна медна монета на кръчмаря и излезе. Отпред го чакаха Корсис и Невестулката, които също не бяха открили нищо.

– Никой не е видял нищо или не смее да каже – докладваха помощниците му.

– Но какво толкова има за криене, ако Дукум е паднал от коня и си е строшил врата? – недоумяваше писарят. – В това няма нищо кой знае колко необичайно. Както казват всички, с които говоря: "Такива неща се случват непрекъснато". Защо е тогава тази потайност?

Преди някой от помощниците му да успее да отговори, той усети дръпване за крачола.

– Дайте нещо на бедния човек... Не съм ял от два дни... костите ме болят... – един от криещите се в сенките на странноприемницата просяци беше доближил групичката на писаря и ги гледаше умоляващо. Над очите му бяха избили няколко капки пот, дрехите му бяха сухи и напечени. – Дайте ми нещо, господарю, и Бог ще ви възнагради!

Климент кимна разсеяно, извади дребна монета от кесията си и се накани да я даде на стареца, когато беше осенен от прекрасна идея. Бръкна отново в кесията, но този път между пръстите му заискри злато.

– Виждаш ли това – показа той монетата на просяка. – Това е злато! С него ще можеш да изкараш до края на месеца. Ще има по един и за двамата ти приятели, но искам да ми отговориш на няколко въпроса.

– Питай каквото искаш! – веднага отговори просякът, без да откъсва поглед от жълтицата. – За толкова пари ще ти издам и тайните на покойната си майка.

– Ние също! – другите двама дрипльовци чевръсто скочиха на крака, вперили очи в ръцете на писаря. – Какво искаш да знаеш, господарю?

– Преди около два месеца и половина тук е станало произшествие. Един чужд благородник – българин, е паднал от коня и си е счупил врата. Искам да знам какво точно се е случило.

Просяците се погледнаха смутено, този, когото писарят бе заговорил, пръв преглътна, след което звучно изсекна носа си. Двамата му приятели запристъпяха от крак на крак и се завъртяха смутено.

– Задръж си парите, господарю – каза накрая единият от тях. – Нямаме какво да ти кажем.

– По-добре да останем живи. Едноокият не прощава – изгъгна другият и се повлече обратно към стената на кръчмата.

– Едноокият ли? – Климент хвана мъжа за скъсаната дреха. – да не говориш за едноок просяк, с патерица, който се навърта около "Свети Апостоли"? Разбрах, че се казва Фидипид.

Мъжът се опита да се издърпа от хватката на писаря, огледа се бързо и простена.

– Не искам да имам нищо общо нито с него, нито с вас! – извика той, след което, сипейки ругатни, се върна на мястото си.

Третият бездомник облиза устни, потърка ръцете, все едно му е студено и вдигна лице към писаря.

– Аз ще ви кажа какво стана, ако ми дадете две златни монети.

Климент кимна, просякът го дръпна настрани и бързо занарежда:

– Не беше нещастен случай! По-рано през деня, когато чужденецът умря, Фидипид дойде с групичка от още седем-осем човека. С него бяха Нестор, дето наскоро го заклаха и останалите от пасмината им. Предложиха ни малко пари, медни монети, не като вашите – просякът с копнеж изгледа златото в ръката на Климент. – Искаше по негов знак да скочим и да подплашим коня на някакъв човек. Това уж трябваше да бъде всичко.

"Същата схема, по която се опита да убие и мен" – потръпна писарят.

– Когато човекът се зададе – висок мъж с едра гола глава, яхнал кафяв жребец, едноокият ни даде знак. Скочихме и се втурнахме около непознатия, като викахме и тропахме – кой с каквото има. Конят на непознатия се уплаши и се вдигна на задните си крака, но ездачът го задържа. Фидипид се приближи и го блъсна на земята. Преди да се изправи, му строши врата с патерицата си. След това всички се разбягахме.

– Едноокият го е убил с патерицата си? – писарят сграбчи събеседника си за мръсната туника. – Съвсем сигурен ли си?

– Напълно! – просякът и оголи венците си, на които бяха останали само няколко почернели зъба. – Бях само на метър, когато стовари патерицата си върху него.

– Знаех си! – вместо радост от потвърденото подозрение, писарят се почувства така, все едно някой го е стиснал за гърлото. – Къде мога да намеря този Фидипид?

– За това ще трябва още злато – ухили се просякът. – Ще се наложи да се скрия за известно време. Ако едноокият разбере...

Той не успя да довърши, защото неочаквано с тихо свистене в гърдите му се заби стрела. На улицата мигом настана паника. Минувачите започнаха да крещят, сочейки простреляния бездомник, една висока матрона притисна ръце към тялото си и започна да пищи, чуха се викове към патрула.

Просякът хвана забитата в тялото му стрела с едната си ръка, а с другата се вкопчи в Климент. По устата му изби кървава пяна, очите му се изцъклиха и той бавно се свлече на горещите плочи. Повлечен от тежестта му, писарят също се приведе към земята, опитвайки се да се освободи от хватката на мъртвеца. След миг на мястото, където бе стоял, прелетя друга стрела, която се удари с дрънчене в каменната настилка.

– Оттам! – прикрит зад една колона, Корсис сочеше с меча си към една от отсрещните сгради. – Стрелецът се крие там!

– Невестулке, помогни на ранения! – извика Климент и тичайки, извади меча си. – Корсис, да го хванем!

Още една стрела се заби в земята зад тях, но без да ѝ обръщат внимание, писарят и помощникът му се хвърлиха към вратата на къщата, в която се криеше стрелецът.

Наложи им се да разбият дебелите греди, което ги забави. Къщата беше необитаема. По стените висяха сиви паяжини, натежали от прах, по пода се търкаляха парчета дърво, мазилка и няколко счупени чаши. Капаците на прозорците бяха залостени, всичко тънеше в полумрак. Към горните етажи се издигаше крива стълба с изпочупени стъпала. Няколко изплашени лястовици, които си бяха направили гнезда по ъглите на тавана, се стрелнаха навън, шумолейки с крила.

Климент бързо огледа помещението, спря в средата му и вдигна пръст към устните си. Разбрал сигнала му, Корсис замръзна на място. Ако някой се опитваше да избяга, така по-лесно щяха да чуят стъпките му. Не чуха нищо освен собственото си дишане и предпазливо се качиха по стълбите. Там намериха мястото, откъдето ги бе изненадал стрелецът. Обширно помещение на втория етаж, от чийто прозорец се разкриваше чудесна гледка към малкия площад и пивницата зад него. По пода се търкаляха няколко стрели, в прахта ясно личаха следи от стъпки. В този момент дъските на долния етаж изскърцаха.

Климент и Корсис се втурнаха по стълбите, нечия сянка се мерна за миг, преди да излети през задната врата на къщата.

- Не го изпускай! – извика писарят и се втурна след беглеца.

Излязоха в задния двор на къщата, яркото слънце ги заслепи. С крайчеца на окото си Климент видя как някой се прехвърля през съседната ограда и без да чака помощника си, се втурна след него.

Климент обичаше да тича. Краката му бяха дълги, тялото слабо и бягането бе нещо, на което се отдаваше с удоволствие. Няколко пъти се бе състезавал с бързоходците на княза и не всеки път те излизаха победители. Писарят знаеше – най-важно в бягането е правилното дишане. То ще те снабди с достатъчно въздух, който ще ти даде допълнителни сили. Важно беше и да разтегнеш колкото се може повече крачките си.

Докато се прехвърляше през оградата, Климент нямаше време нито за правилно дишане, нито за това да си мери крачките. Единственото, което виждаше пред себе си, бе отдалечаващият се силует на убиеца, чиято скрита под черна кърпа глава се мерна над следващия стобор. Стрелецът метна лъка си назад, надявайки се да препъне преследвача си, и продължи да се прехвърля през оградите. Накрая беглецът изскочи на Меса, където се гмурна в тълпата, търсейки нейната защита.

– Хванете го! – извика писарят, но никой не му обърна внимание.

Климент спря да хаби дъха си за ненужни викове и с нови сили се хвърли след убиеца. Имаше леко предимство. Тълпата пред него вече се беше отдръпнала, докато на беглеца му се налагаше сам да си проправя път. Дистанцията започна да се скъсява, само няколко метра деляха преследван и преследвач. С последно усилие писарят се хвърли напред, но в този момент беглецът се обърна, спря и го удари в гърдите.

Климент залитна, хвана кърпата на главата на убиеца и падна на земята.

Преди да успее да различи лицето му, стрелецът се обърна отново, побягна и тълпата го погълна. Единственото, което видя писарят, бе дългата му черна лъскава коса.

Убиецът беше жена.

8

20 септември

Климент се прибра в къщата на форума на Бика, преоблече се, изми прашното си лице и ръце, среса косите си и обу леки, но удобни кожени сандали със сребърни катарами. Корсис беше останал в кухнята, Невестулката, след като каза, че раненият пред кръчмата просяк е издъхнал, без той да може да направи нищо за него, а другите двама са избягали, се хвърли в леглото си да спи.

На писаря му се наложи да излезе сам.

За всеки случай той препаса меча си и мушна в колана на гърба си дълга тясна кама. Щеше да посети дома на убития логотет Мануил и да разпита близките за смъртта му. Колкото и да му се искаше, едва ли щеше да може да говори с Евдокия, дъщерята на Ингерн. Тя ставаше императрица, което значеше, че достъпът до нея е невъзможен.

Слънцето припичаше силно, жегата беше непоносима, въздухът не помръдваше. Дори откъм морето не идваше никакъв полъх, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, който да скрие дори за миг палещите лъчи. Търговците се бяха прибрали в сенките на магазините си, войниците се криеха под палмовите и маслиновите дървета, по улиците имаше малцина минувачи, между които понесли дървени ведра и чарпаци, обикаляха продавачи на вода с лед, подправена с лимон или нар.

Домът на Мануил беше в траур. Капаците на прозорците бяха спуснати и залостени, вратите – затворени, знамето с двуглавия орел – свалено наполовина. В градините нямаше никого, между цветята и дърветата бяха избуяли плевели, сякаш смъртта на господаря бе поразила не само него, но и всичко, което той притежава. Въздухът бе натежал от жегата и тишина, допълнително подсилващ чувството за обреченост.

Климент дълго тропа по вратата, преди стар слуга с черни кръгове под очите да му отвори. От него писарят разбра, че домакинството на Мануил е разпуснато, а докато дойдат наследниците му, които живеят в провинцията, за имуществото се грижи главният управител на господаря Птоломей.

Старецът въведе писаря в празната къща, от която лъхаше хлад, заведе го в един от разкошните салони, сега потънал в прах и тъмнина, и го помоли да изчака, докато извика управителя.

Климент дръпна покривалото на стол с позлатени крака и седалка от мека кожа, седна и с интерес заоглежда дома на убития логотет. Въпреки че капаците на прозорците бяха затворени, а повечето мебели бяха завити с чаршафи и одеяла, за да не избеляват на слънцето, веднага личеше, че са скъпи и подбирани с вкус. На тавана висеше полюлей от парчета планински кристали, които меко проблясваха в синьо и зелено, отразявайки някой успял да се промъкне слънчев лъч. В един от ъглите бяха струпани няколко тежки бронзови свещника, стените бяха окичени с икони в дебели рамки и гоблен, изобразяващ падането на Троя. Пред малък сребърен иконостас с разпнатия Христос, бе запалено кандило, чийто сладък аромат леко изпълваше стаята.

По коридора се чуха стъпки и в стаята влезе висок мъж с остри, но фини черти, стилно подрязани брада и мустаци и меки красиви очи, подчертани с черен туш. Кожата му бе с цвят на мед, от косата му, грижливо сресана така, че да подчертава красотата на лицето, се носеше сладък аромат на мускус. На китките и глезените му се поклащаха сребърни и медии гривни.

– Аз съм Птоломей – представи се той и подръпна нагоре края на скъпата си туника, обточена със син кант. – С какво мога да бъда полезен?

Климент показа писмото на императора и поиска да разбере повече за смъртта на Мануил.

Вместо отговор гъркът махна с ръка и го поведе по мрачния коридор.

Минаха покрай няколко заключени врати с резбовани цветни мотиви по рамките, сребърен и златен обков, покрити с пергамент картини и тежки, спускащи се по стените червени декорации и пискюли, потънали в прах.

Птоломей заведе писаря в широк ъглов кабинет, капаците на прозорците на когото бяха не само затворени, но и заключени с вериги. В средата стоеше тежка дъбова маса с безброй чекмеджета, по средата на която бе поставен свещник със седем запалени свещи. Покрай стените имаше няколко дървени шкафа, обковани с дебели железни ленти и подсилени по ъглите с кожа. Стените бяха голи, но боядисани в тъмна охра, масивен бюфет и стойка за оръжие завършваха обзавеждането.

– Господарят винаги искаше в стаята да има светлина, за да може да работи, когато и да дойде. Восъкът на свещите е специален освен че ухае приятно, пази и от пожари. Поръчвахме ги в Коринт. Това е последният комплект Птоломей посочи с ръка запаления свещник.

– Много ли обичаше господаря си? – Климент придърпа един от столовете и седна пред масата. – Щом още палиш свещите, въпреки че е мъртъв, трябва да си бил силно привързан към него.

– Той ме научи на всичко! – очите на гърка проблеснаха за миг в мрака. – Не съм роден свободен – баща ми е бил роб. Логотетът ме взе като малък. Гледаше ме като свой син, учеше ме, доверяваше ми се. Когато навърших осемнайсет, ми върна свободата. Каза, че мога да отида където поискам. Но аз избрах да остана тук – Птоломей сви рамена. – Винаги съм чувствал тази къща като свой дом. А сега ще трябва да напусна.

– Може роднините на Мануил да искат да останеш. Може да си им нужен.

Гъркът неопределено сви рамена.

– Господарят ми е оставил малко пари. Винаги съм искал да посетя Изтока...

– Как се случи? – писарят нямаше нужда да уточнява какво има предвид.

– Сутринта станах, закусих и както винаги, отидох в салона да чакам нарежданията на логотета. Той се забави, но в началото не се притесних, защото и друг път се беше случвало. Господарят остава до късно да работи. Понякога осъмваше над сметките. Никой друг освен мен нямаше право да влиза в стаята. Заварих го легнал на масата – Птоломей преглътна, сякаш споменът засядаше на гърлото му. – Помислих, че е заспал, но когато доближих и го бутнах но рамото, той не реагира. Беше студен като лед. Развиках се, дойдоха останалите слуги, извикахме лекар. Той установи, че Мануил е мъртъв. Някой му беше счупил врата.

– И стаята не беше разхвърляна? Имаше ли следи от борба?

Птоломей поклати глава.

– Всичко си беше на мястото. Господарят държи тук повечето от парите и ценностите си, но както виждате, те са добре защитени слугата показа тежките шкафове. За всеки случай проверих, но всичко си беше на мястото, а ключовете висяха на кръста му.

Писарят приближи и прокара ръка по обкованите шкафове. Вратите им изглеждаха стабилни, пантите бяха на мястото си, около ключалките нямаше следи от насилствено отключване.

– Случи ли се нещо необичайно вечерта, преди Мануил да бъде убит?

Птоломей се почеса по главата.

– И да, и не. Вечерта господарят имаше посетител. Често се случваше и бях свикнал. Срещаше се с хора по всяко време на денонощието. Често те не искаха самоличността им да става известна. Този посетител не правеше изключение. Лично му отворих, но беше покрил главата и тялото си с войнишка наметка. Направи ми впечатление, че въпреки жегата е с ботуши. На главата имаше спусната качулка, лицето му не се виждаше. Беше среден на ръст, нормално сложен. Можеше да е всеки. Дори жена.

– Мануил е бил лихвар?

Слугата направи гримаса.

– Предпочиташе да казва, че помага на изпаднали в беда приятели... Но да, истината е, че даваше пари назаем срещу лихва. Но никога не притискаше длъжниците си като другите – побърза да добави Птоломей. – Евматий например му дължеше голяма сума от много време насам, но господарят не го е изнудвал да му я върне.

– Убитият вестарий?

– Точно той. Господарят заемаше пари почти на всички, но никога не настояваше с плащанията. В крайна сметка всичко се уреждаше по един или друг начин...

Климент кимна с глава. Познаваше хора като логотета Мануил. В Плиска също имаше такива. Хора, които дават пари с лихва на изпаднали в затруднение боили, след което се възползват от тях. Подобна дейност не можеше да се развива без поне едно-две яки момчета, които да събират парите. Колкото и да се опитваше да го убеди Птоломей, че логотетът не е притискал длъжниците си, това едва ли беше точно така.

– Какво още можеш да ми кажеш за Евматий? – попита писарят, докато бавно изучаваше бившия роб. Дали криеше нещо от него, за да предпази господаря си дори в смъртта му?

– Нищо конкретно – веднага отговори Птоломей. – Знам, че бавеше плащанията, защото няколко пъти идва с молба за отсрочка. Господарят винаги се съгласяваше. Не е създавал проблеми, опитваше да върне заетото.

– За какво са му били парите?

Птоломей сви рамена.

– Логотетът никога не питаше кой за какво иска заема. Беше щастлив да услужи на приятелите си. Останалото си беше тяхна работа.

Климент замислено се почеса по бузата. Сигурен беше, че слугата не му казва цялата истина. Може би трябваше да се постарае да научи повече за този толкова предан на господаря си Птоломей.

– И логотетът няма наследници? Защо не се е оженил?

Слугата се изчерви.

– Не му оставаше много време за жени. Непрекъснато беше зает...

Климент остана мълчанието да виси във въздуха между двамата. Какво криеше слугата?

– Кой ще го наследи? – попита накрая писарят.

– Има братовчеди в Мизия, бързо отговори Птоломей и приглади косата си. – Оставил им е по-голямата част от имуществото си. Останалото е за императора.

Писарят кимна с глава и посочи шкафовете.

– Искам да прегледам документите на логотета.

Птоломей изглеждаше шокиран.

– Това е невъзможно! Никой не може да ги отваря преди идването на наследниците! А и господарят не би искал...

– Видя печата на императора - меко каза писарят. - Ако не отвориш тези шкафове и не ме оставиш да проверя какво точно съдържат, ще си тръгна. Но ще се върна след по-малко от час. Придружаван от войниците на Михаил, които ще те арестуват. Сам реши как да постъпиш.

– Но аз... господарят – Птоломей се завъртя объркано на пети, красивата му туника се люшна покрай тялото му, гривните на глезените му тихо звъннаха.

– Господарят ти е мъртъв! И ако искаш да разбереш кой е виновен за смъртта му, ще ми донесеш ключовете за тези шкафове веднага!

Неспособен да каже каквото и да било повече, икономът се обърна и излезе от стаята.

Климент поклати глава и се облегна на един от затворените прозорци. Чувстваше се сякаш гони призраци. Нещата, които в началото изглеждаха прости и ясни, се объркваха все повече. Вече не знаеше дали гледа в правилната посока, дали върви накъдето трябва, или просто се върти в кръг. Вместо да напредва, пътищата пред него се разклоняваха и разклоняваха, като глави на хидра, а на мястото на всяка отсечена, се появяваха две нови. Никой не беше такъв, за какъвто се представя, зад усмивките се криеше мъртвешки хлад, предателство, лукавство и смърт дебнеха зад всяка прошепната дума. Не можеше да се довери на никого, да вярва на нищо и което бе най-лошото, започваше да губи вяра и в себе си. Дали наистина Бог не бе отвърнал поглед от великия град, както твърдяха проповедниците по пазарите? Дали свещените реликви, за които нападателят му беше казал, че са откраднати, наистина не бяха превърнали Константинопол в прокълнато място? В място, където Сатаната и падналите му ангели си бяха дали среща, за да разкъсат всички изпречили се на пътя им?

Климент въздъхна и разсеяно започна да отваря чекмеджетата на голямата маса. Каквото и да се бе случило, каквото и да станеше, той трябваше да остане до край и да опита да изпълни задачата си. В мрака, който го обгръщаше, все пак имаше и лъч светлина. Писарят си спомни поруменялото лице на Ирина, светналите ѝ очи, гладката ѝ кожа и усети как тъмнината се разпръсква.

Птоломей донесе ключовете и с кисела физиономия, без да казва нищо, започна да отключва шкафовете. Те бяха пълни със златни номизми, персийски динари, арабски дарици, римски солиди и всякакви други монети. Подредени в малки ковчежета, в торби или на фишеци, те бяха плътно натрупани едни върху други на огромни купчини. В няколко сандъчета от слонова кост с инструктирани върху тях светци и грифони бяха прибрани опали, рубини, изумруди, бисери и диаманти, които заискриха на свещите като малки слънца.

Климент подсвирна, докато бавно оглеждаше цялото това богатство. Дори Борис в Плиска щеше да завиди на подобно имане.

– Не съм пипал нищо! – притеснен обяви Птоломей. – Всичко е описано до последната монета – той посочи един от рафтовете, на който седеше дебел, подвързан с кожа тефтер. – Там е всичко! – повтори слугата и облиза устни.

Климент взе книгата и започна да я прелиства. Тук наистина беше всичко. Кой колко е получил, кога трябва да го върне, с колко е просрочил определения срок. Заемите се отбелязваха на бележки, прикрепени с тел към кожата. Вероятно след като борчът бъдеше върнат, Мануил даваше записа на длъжника. Писарят се учуди колко големи суми бе отпускал логотетът. Повечето имена не му говореха нищо, но разпозна някои от тези на "стълбовете на империята". Убитият Евматий наистина дължеше крупна сума, тук бяха Лъв, Роман, Варда, Коридон и дори императорът. Климент не повярва на очите си. Нима Мануил бе давал пари назаем на Михаил?

– Императорът му е бил длъжник – Климент се почеса по главата. – За какво му бяха парите?

– Наистина не знам, господарю! Логотетът сключваше насаме всичките си сделки Птоломей беше готов да се разплаче. – Никога не ми е доверявал на кой и защо дава парите си. Предпочиташе да върши всичко сам.

Климент кимна с глава и потупа кожената книга.

– Ще взема това с мен. Ще направя препис на нещата, които ме интересуват, и след това ще я върна. Няма защо да се притесняваш – той потупа разстроения слуга по рамото. – В моите ръце е на сигурно място!

* * *

Климент развълнувано обикаляше около колоната на Константин. Дали Ирина щеше да дойде? Дали щеше да успее да се измъкне от манастира? Ами ако нещо я задържеше? Дали трябваше да отиде да я търси, или да продължи да чака? Ами ако вече бе идвала и я беше изпуснал?

Сърцето му биеше до пръсване, дланите му се потяха и това не беше само заради силното слънце. Пред възможността да не види византийката, цялото разследване, заговорите и убийствата, дори смъртта на Дукум му се струваха маловажни и незаслужаващи внимание.

"Не трябва да мисля така! Та кавханът ми беше като баща!" – гузно си каза писарят и се опита да се успокои, но колкото и да се опитваше да се съсредоточи над някоя от останалите си задачи, мислите му литваха към Ирина, а сърцето му продължаваше да бие все по-силно.

Форумът беше напълно разчистен, макар тук-там още да се виждаха парчета паднала мазилка и керемиди последен остатък от земетресението, разтърсило града. Няколко изкривени сгради и пропаднали покрива напомняха за бедствието, но Константинопол се беше отърсил от страха и улиците бяха пълни с хора.

Климент разсеяно си купи питка с печено агнешко и лук, отхапа и вдигна глава, засенчвайки очите си с ръка.

Над него, стъпил на 50-метровата си колона от порфир[53], се извисяваше императорът, дал името си на града. В образа на Аполон, с копие в ръка и кълбо в другата, за което се твърдеше, че съдържа парче от Честния кръст, Константин не обръщаше внимание на суетнята под краката му. Огромният постамент бе поставен върху малко светилище със заключена врата и решетки на прозорците. Около помещението се трупаха Богомолци, които надаваха радостни възклицания, бутайки се един друг и сочейки с пръсти.

Това събуди любопитството на Климент, който се приближи, проправи си път и надникна между решетките.

Върху две резбовани колони от зелен мрамор със златни нишки бяха поставени пурпурни възглавници със сребърни пискюли, върху които почиваха тъмни парчета дърво. Пред тях лежеше излъскана до блясък, но поочукана и изкривена съдина, а в ъглите бяха наредени пет кошници, във всяка от които имаше по единайсет посивели от времето камъни.

Един от богомолците до писаря развълнувано му обясни какво гледат. Дървените парчета бяха от кръстовете на двамата разбойници, разпнати със Спасителя. Съдината до тях бе тази, в която Мария Магдалена бе измила краката му, а в кошниците бяха остатъците от хлябовете, с които Христос нахранил бедните.

– Казват, че ако докоснеш парчетата от кръстовете, ще те споходи късмет и това, което си пожелаеш, ще се сбъдне! Уверяваше го събеседника му, докато заедно с останалите протягаше ръката си през решетките.

От другия край на форума се зададе процесия. Понесли копринени хоругви с изображението на Христос и Света Богородица, стотина монаси, облечени въпреки горещината с тежки черни раса, бавно пристъпяха по камъните, високо пеейки химн в прослава на Господа. Зад тях със златни корони на главите, обсипани с бисери и извити жезли в ръцете, тържествено пристъпяха трима архимандрити с посребрени бради и благославяха тълпата. Пред процесията вървяха двама калугера, държащи кандилници, които размахваха на всички страни сред облаци тамян. Хората почтително се отръпваха от пътя на духовниците, свеждаха глави и набожно се кръстеха, а някои падаха на земята пред знамената, изричайки молитви.

– Искат да прогонят злото от града след земетресението и да вдъхнат вяра на пострадалите – веднага осведоми Климент какво се случва богомолецът до него, след което се втурна да целува ръка на един от свещениците.

Процесията се проточи през площада и забави ход. Близките църкви удариха камбаните си, монасите запяха още по-силно, калугерите разклатиха още по-силно кандилниците.

Търсещ място в сянката, която хвърляше колоната на Константин, писарят неспокойно оглеждаше площада. Как щеше да види Ирина в цялата тази блъсканица?

Неочаквано някой го дръпна за ръкава.

Застанала съвсем близо до него, византийката го гледаше усмихнато.

– Нямаме много време – бързо каза Ирина и сложи пръст на устните си. – Със сестрите участваме в процесията, след това ще минем през пазара да купим някои продукти. Трябва да ги настигна, преди да са стигнали до сергиите.

Писарят кимна, неспособен да отдели очи от красивото лице на византийката. Гърлото му пресъхна, мислите му се разбъркаха. Песните на монасите и шума на тълпата изчезнаха някъде, колоната на Константин се стопи. Предварително подготвените комплименти, прочувствената реч, която си беше подготвил, изчезнаха от главата му и единственото, което можеше да прави, беше да стои и да гледа жената пред себе си. В прилив на нежност, той се наведе да я целуне.

– Ти съвсем си полудял! – Ирина се дръпна назад и се огледа. – Какво ще кажат хората, ако видят монахиня да се целува с мъж?!

Климент усети как се изчервява.

– Толкова ми липсваше бе единственото, което успя да каже.

– Ти също ми липсваше византийката го погледна нежно. Нощем, докато лежах и се взирах в тавана, си представях, как идваш и ме взимаш, как ме отвеждаш някъде далеч. Как... – тя също се изчерви. – Ще ми помогнеш да се махна, нали? Вярвам в Бог, но мястото ми не е в манастир. Искам да имам къща, за която да се грижа. Искам градина с цветя и деца, които да гледам как израстват пред очите ми.

– И аз искам – отмалял каза писарят. – Искам и ти да си моя съпруга!

Ирина се завъртя, за да скрие усмивката си.

– Това предложение ли е? – игриво попита тя, но преди Климент да отговори, бързо продължи. – Трябва да тръгвам. Сестрите може да забележат, че ме няма.

– Кога ще те видя пак? – попита писарят, докато двамата си проправяха път сред тълпата.

– Знаеш къде да ме намериш. Но докато съм в манастира, не мога да стана ничия друга, освен Христова невеста.

– Аз ще те измъкна от там! – зарече се писарят. – И знам как да го направя!

– Така ли? Тогава го направи бързо, защото след месец ще ме приемат в Ордена и всичко ще бъде свършено. А сега трябва да тръгвам – и преди Климент да успее да отговори, Ирина бързо се огледа, целуна го по бузата и хукна да бяга.

Климент не помнеше как се върна на форума на Константин. Ходеше като насън, целувката пареше над широката му усмивка. Можеше да броди така цял ден, опиянен, без значение от заговорите, кражбите и зловещите убийства. Но ако наистина искаше да спази дадената дума и Ирина да стане негова, трябваше да се заеме колкото се може по-бързо с тях.

Писарят се подслони в сенките под мемориала, облегна се на параклиса и щастливо обгърна коленете си с ръце. Хладният камък приятно разхлаждаше гърба му, дебелата сянка на колоната го пазеше от лъчите на слънцето. Постепенно сърцето му се успокои, руменината слезе от бузите му, ушите му отново се изпълниха с глъчката и шумотевицата на площада.

Въпреки приповдигнатото му настроение, нещо го глождеше. Беше видял или чул нещо, което се беше забило в ума му като треска и не го оставяше да се наслади напълно на мига. Дали не беше обещанието, което даде на Ирина? Климент тръсна глава. Нямаше друг начин да изкара любимата си от манастира, освен да разбере кой убива близките на императора и крои заговор срещу него. Или се притесняваше, че няма да може да изпълни задачата си и ще разочарова и себе си, и византийката?

Сигурно беше това. Даденото обещание и големия залог правеха разплитането на този случай различен от станалите. Дали собствените му сили щяха да стигнат?

Почувствал внезапен порив, писарят се обърна и бръкна с ръка през решетките, опитвайки се да достигне някое от двете парчета дърво върху поставките им. Знаеше точно какво ще си пожелае. В следващия миг погледа му падна върху петте кошници, подредени по ъглите.

* * *

– Парчетата са били само единайсет? – Василий повтаряше въпроса за десети път. – Сигурен ли си, че не си сбъркал, като си ги броил?

– Сигурен съм – уморено отговори Климент. Еуфорията от срещата с Ирина бе отминала и сега всички проблеми се стовариха върху него с цялата си сила. Беше дошъл при началника на имперските конюшни, за му каже какво е открил на форума на Константин. След това му разказа за нападението, думите на умиращия убиец и срещата с Фотий. – Светлината в параклиса наистина бе слаба, но няколко пъти преброих парчетата хляб. Във всяка кошница имаше по единайсет! А трябва да са дванайсет!

– Виж ти?! – византиецът изглеждаше учуден, все едно за първи път научаваше какво е открил писарят. – И попът ти е разказал история за това?

– Колко пъти да ти повтарям – Климент започваше да губи търпение. – Разказа ми легенда за беден човек, който откраднал част от хляба, с който Христос нахранил бедните, надявайки се да му донесе сполука. Но вместо това над Константинопол се струпали нещастия.

– Какви нещастия?

– Порои! И земетресения!

– Виж ти! – повтори замислен Василий и прехапа долната си устна. – Точно както на Хиподрума!

Климент сви рамена.

– Най-вероятно е случайност.

– Случайност!? Случайност!? – византиецът изглеждаше шокиран. – Ти да не си някакъв поганец? Я помисли малко! Някакъв шантав тип, който се нарича Изчислителя, краде реликви, която пазят града. И няколко дни по-късно Константинопол е разтърсен от земетресение. Както се оказва, точно според легендите, с които е свързана една от изчезналите светини. И ти наричаш това случайност?

Писарят не беше убеден в казаното от Василий, но реши да не спори.

– Сега по-важно е да открием кой е взел парчетата. Проверих веригата на параклиса и катинарите няколко пъти. Бяха заключени и не личеше някой да се е опитвал да ги насилва. Решетките също са стабилни – от дебело ковано желязо. Огледах всички прозорци. Не е влизано през никоя от тях. Да не говорим, че богомолците се блъскат всеки ден покрай светините и ако имаше нещо нередно, отдавна щеше да си е проличало.

– Кой тогава е взел хляба? И как?!

– Бил е някой, който знае за легендата и има достъп до светилището. Някой, който разполага с ключове, с които да отвори катинарите. Няма друг начин.

– Попът! – веднага обяви Василий. – Той ти е разказал историята! Той държи ключовете! Той е взел хляба!

Климент скептично поклати глава.

- Съмнявам се! Вече ти казах, Фотий е на наша страна. И той иска да разкрие заговора. Ако императорът падне, позициите на патриархът сериозно ще се разклатят.

– Той е, казвам ти! – не отстъпваше Василий. – Не знаеш колко хитър и потаен може да бъде. Това, че се е съгласил да участваш в разследването, също е много съмнително. Той разполага с достатъчно добри агенти, за да се оправи и без намесата на някой друг, камо ли чужденец!

Климент също беше мислил за това. Защо Фотий се бе съгласил да участва в издирването? В мотивите на патриарха, че външен човек може да се справи по-добре, имаше някаква логика, но все пак да го допуснат до самия център на имперската власт? Да не говорим, че по този начин Фотий показваше слабост, нещо, което не беше характерно за него. Защо тогава го беше включил в разследването?

– Добре! Да оставим това – плесна с ръце Василий и извади Климент от разсъжденията му. – Аз също свърших малко работа. Нашият едноок приятел Фидипид съвсем не е неизвестен. Ако знаеш къде да попиташ, разбира се. Видях се с някои от момчета, с които сме се борили навремето. Знаеш как е – тия, на които си трошил костите, а те са ти насинявали лицето, ти остават приятели за цял живот. Някои от тях бяха чували за Фидипид. Знаеха го като убиец и крадец, който е готов на всичко, за да спечели някоя номизма. Навремето се е състезавал на арената, бил в водач на колесница при сините, но е паднал и си е извадил окото. Не съм го засичал, но други са го срещали. След това набързо е профукал каквото е имал, и се е захванал с просия и всякакви тъмни дела.

– Щом е бил от сините, може би има връзка с магистър Коридон – отбеляза Климент. – Нали им е почитател?!

– Точно така! – щракна с пръсти Василий и се усмихна широко. – Може би трябва по-сериозно да се заемем с него, с Коридон. Бащата на Евдокия не е от най-доволните хора напоследък. Като заговорих за него, този път Михаил явно не се шегува. Викнал е правници и духовници, които да уредят развода му. Мен вече ме разведоха. Малката Токи не знае какво да прави. Дали да скърби за баща си и бившия си мъж или да се радва, че ще става булка. Колкото и да е чудно, ще ми липсва – гъркът махна с ръка. – Има и друго, което не знаеш. При управлението на бащата на Михаил Варда и брат му Петрон също залагаха за сините. Теодора, която мразеше мъжа си, защото беше иконоборец, също. Ще трябва и тях да държим под око.

– Предлагаш ли нещо конкретно?

– Не съм свършил – Василий го изгледа лукаво. – Най-хубавото оставих за накрая. Старите ми приятели ме насочиха към една кръчма – "Разкаянието на Каин". Там се събирали всякакви отрепки, наминавал и Фидипид. Отидох да поогледам, но едноокия го нямаше. Малко се попрестарах и повечето посетители се разбягаха. Но успях да докопам съдържателя. Грозен тип на име Прокопий. Поразтърсих го, както аз си знам, и изкопчих от него, че ако искаш да намериш едноокия, трябва да го търсиш в изоставена къща близо до Златната врата. Там бил установил лагера си и командвал нечестивите си другари. Понякога кръчмарят му пращал храна и вино. Минах да поогледам и отрих къщата! Стара и изоставена, точно както ми я описаха, с висока занемарена ограда, но вътре има някой! Така че отиваме, спипваме нашия приятел и той ни изпява всичко! Какво ще кажеш, а?! – доволно се усмихна Василий. – Още сега ще отида да взема няколко войници за подкрепление.

– И ще провалиш всичко! – Климент също се развълнува от новините на византиеца. Може би, ако успееха да спипат едноокия, щяха да се доближат с една крачка до Изчислителя. Или най-малкото щеше да разбере кой е поръчал убийството на Дукум. Но трябваше да действат внимателно. – Наистина си свършил чудесна работа, но нека не бързаме – бавно каза той. – Знаем, че в най-близкото обкръжение на императора има предател и убиец. Ако вземеш войници, той ще разбере и ще предупреди протежето си.

– Тогава вземи твоите войници!

– Как си представяш български войски да нападнат къща в Константинопол? Ще направим така: ще отидем, аз, ти и двамата ми помощници. Ще имаме на наша страна изненадата. Пък и се съмнявам да ни окажат кой знае колко сериозна съпротива – писарят стана прав.

Василий поседя замислен, сякаш преценяваше всичко, което му беше казал Климент. Накрая едрият византиец разтърси рамена и каза:

– Сигурно си прав. Нека направим както предлагаш. Ще тръгнем към полунощ. Тогава просяците ще са заспали или ще се търкалят пияни. Пък и да отидем само четиримата ще е по-вълнуващо, отколкото ако се стоварим там с отряд войници – той размърда мощните си рамена. – Ще тръгна по-рано да разузная какво е положението. Ще ви чакам при манастира на "Йоан Студит". Той е близо до Златната врата. Знаеш ли го къде е?

Климент кимна.

– Добре, разбрахме се. Почини си хубаво до довечера и не излизай, да не попаднеш пак на засада. – Василий също се изправи да си ходи. – И още нещо – спря се на вратата византиецът. – Михаил те кани на вечеря, на която да обсъдите договора. Там ще се видим и ако има някаква промяна в плана, ще го обсъдим.

– Надявам се тогава да има и други неща, които да можем да обсъждаме – засмя се Климент и изпрати госта си до вратата.

* * *

Магистър Коридон стоеше облегнат на мраморния парапет. От балкона се разкриваше прекрасна гледка. Като тъст на императора Коридон се бе уредил добре. Живееше близо до големия дворец, малко зад Хиподрума. От дясно се падаше манастирът на свети Сергей, по-надалеч в ляво се виждаше покривът на двореца Вукалион, а зад него – този на Юстиниан. Точно пред магистъра беше морето – тъмнозелено и гладко, без нито една вълна, с плъзгащи се по повърхността му кораби с бели платна. Сиви чайки прелитаха с крясък около мачтите, чевръсти моряци се катереха по рейките като маймуни. Отсрещният азиатски бряг мамеше със зелените си склонове, между които се показваха покривите на малки къщички и стопанства.

"Как ли живеят хората там?" – лениво се запита Коридон и внимателно огледа края на плаща си – пурпурночервен, поръбен със злато. Бе го носил само веднъж, преди около година, когато триумфално се завърна в Константинопол, след като разби арабите. Тогава Михаил, който го чакаше при Златната врата, го прегърна, целуна го по двете бузи, след което свали плаща си и го наметна на раменете му. Никой освен императора нямаше право да носи пурпур, но в онзи ден Коридон бе станал император. Макар и за кратко.

Михаил му подари плаща, но магистърът никога повече не се появи публично с него. Знаеше, че това е равносилно на държавна измяна. Но не страдаше особено. Бе покрит с почести, дъщеря му бе женена за владетеля, той стана една от най-известните и обичани личности в града. Ако не беше храбрата му армия, арабите вече щяха да чукат на вратата им. Коридон го знаеше, народът го знаеше, императорът също го знаеше. Всички отрупваха с похвали и почести великия пълководец, а Михаил го възнагради богато.

Военният въздъхна и премести и другата си ръка на перваза. Колко много неща се бяха променили само за една година. Михаил му завиждаше за славата, завиждаше му за тактическия гений и не закъсня да му го покаже. Императорът престана да търси съветите на Коридон, не го приемаше както едно време, дори предпочиташе да пирува без него с пропадналата си шайка от бивши борци и кочияши.

"Стълбовете на империята! Как ли пък не!" – жлъчно се ухили магистърът и внимателно разтърка между пръстите си фината червена вълна на наметката. Дали пък не беше време да поиска мантията завинаги?

Коридон въздъхна, завъртя се и опря гръб в мрамора на балкона, загледан в колоната на Юстиниан, издигаща се пред черквата "Света София". Възседнал бронзовия си кон, великият император държеше в едната си ръка ябълка, другата бе вдигнал на изток, сякаш за да възпре идващите от там орди неверници.

"Аз бях този, който ги спря!" – начумерено си помисли Коридон. – "Аз бях този, който опази града и империята."

Трябваше ли да се поддаде на думите на жена си Зоя? Трябваше ли да се вслуша в съветите, които макар и с недомлъвки му даваха мнозина?

Михаил се изолираше все повече и не излизаше от пиянските си запои. Не се интересуваше от нищо, беше оставил империята в ръцете на приближените си, чиито главни достойнства се изразяваха в това, че могат да въртят добре камшика на арената или да изпият пълен мех с тесалийско вино на един дъх.

"Зад всеки успял мъж стои по една жена" – припомни си старата поговорка Коридон и отново се обърна към морето. В далечината орел бе подгонил чайка, но тя ловко лавираше между мачтите на корабите, рязко се снишаваше и издигаше и правеше резки завои. Заинтригуван, магистърът се загледа в гонитбата. Не беше ли той също такава птица, търсеща своето място под слънцето, преследван от амбициите на един пропил се император, който не му оказваше нужното уважение и беше опозорил дъщеря му?

Чайката се понесе към една от скалите на брега.

"Дали се надява да се скрие в някоя дупките там? – помисли си Коридон и се надвеси над перилата да вижда по-добре.

В същия миг от скалите излетя ято чайки, бегълката се стрелна между тях и всички заедно се насочиха към орела. Осъзнала, че не може да се справи с толкова много противници, благородната птица плесна с широките си криле и се издигна в небето. Радостно пищейки, чайките направиха полукръг и се върнаха на скалите.

"А е било време, когато над това място са кръжали орлите на Зевс и никой не се е подигравал с тях по този начин." – Коридон добре знаеше историята на града. Тя тръгваше от мегареца Бизантион, излъгал съгражданите си, че е син на Посейдон, и ги накарал да въстанат срещу Атина. Впоследствие им се наложило да бягат и за да не сгреши пак, Бизант ги завел при Делфийския оракул. Той им казал да плуват на изток, докато не видят волята на Зевс, която ще ги отведе в страната на слепците. Там трябвало да основат новия си град.

Мегарците плавали и накрая стигнали Босфора. Слезли на брега да се запасят с вода. Над скалите кръжало ято орли. "Птиците на Зевс! Неговата воля е да се заселим тук." – казал Бизант. А слепците били от другата страна на пролива. Те не видели колко подходящ за град е полуостровът срещу тях, разположен на добре защитено пристанище, от което с лекота може да се защитава както протока, така и самото селище.

"Наистина са били слепци" – помисли си магистърът. – "Слепец съм и аз, ако не видя, че империята е в критично състояние."

"От какво те е страх?" – го бе попитала съпругата му Зоя. – "Някой само трябва да протегне ръка, за да вземе скиптъра от треперещите пръсти на Михаил. И това може да си ти!"

"Мога ли наистина? – запита се Коридон. – "Досега търпях заради Евдокия, но императорът премина всички граници!" Магистърът нямаше да остави да се подиграват на дъщеря му! Макар и от знатен род, той знаеше какво е да ти се присмиват. Като малък Коридон беше висок и слаб и често го тормозеха. Викаха му "пръчка", "връв" и какво ли още не, не го взимаха в игрите си, а ако много нахалстваше, го биеха. Той от рано научи, че ако иска да успее, трябва да се справи сам, без да разчита на никого. Записа се в академията на бореца Харон и не след дълго вече можеше успешно да отвръща на тези, които му се нахвърляха.

След това влезе във войската и трябваше да извърви пътя от обикновен стотник до положението, което заема в момента. Участва в боевете при Пера и в клането в Долна Сирия, би се за императора срещу възстаника Тома Славянина, разгроми армиите на арабския халифат.

Знаеше, че и сега сам трябва да реши проблемите си. Дали наистина трябваше да тръгне срещу законния си господар? Дали Бог би одобрил подобно нещо?

"Ако можеше да избира, Господ би избрал теб на мястото на Михаил – казваше жена му Зоя. – Ти беше този, който направи така, че над Константинопол да се издига кръст, а не полумесец. Бог е с теб!"

Но дали беше така? И кой беше този, представящ се с името Изчислителя, който му обещаваше помощта си?

Коридон бе намерил няколко бележки в покоите си. Написани на латински, върху тънък скъп велен, подписани от някой, който се представяше с името Изчислителя. Той го съветваше да вкара войските си, които бяха около града, по улиците на Константинопол и да свали Михаил. В замяна Изчислителя обещаваше подкрепата на тълпата и църквата. Нещо, без което Коридон не можеше да мине.

Но кой беше тайнственият подстрекател? Беше ли прав?

И какво искаше в замяна за помощта си?

Същото го съветваше и жена му Зоя.

"Войската ти е вярна и видя как се подигра с всички вас Михаил. Войниците ще те последват, ако ги поведеш срещу императора" – казваше тя.

Магистърът разсеяно почеса добре поддържаната си брада. Досега бе търпял заради дъщеря си. Но сега с това беше свършено. Въпросът е какво ще прави след това.

* * *

Нямаше какво да правят преди настъпването на вечерта и Климент реши най-накрая да разведе Невестулката и Корсис из града. Направо щеше да ги хвърли в дълбокото – патриаршеската черква "Света София".

– Това е най-голямата църква на света[54] – обясняваше писарят на помощниците си, докато крачеха по улиците, търсейки сенките, за да се скрият от напичащото слънце. – Завършена е от император Юстиниан през 537 година. Като я построил, владетелят погледнал на изток към Йерусалим и извикал: "Соломеоне, надминах те!" И действително го надминал, да не говорим за чудесата, които се крият в сградата.

– Много ли са? – попита Невестулката, докато триеше потта от лицето си.

– Много са! И самото ѝ построяване е свързано с легенда. Според нея един ден майсторите на строежа отишли на обяд. Оставили някакво момче да им пази инструментите, като му заръчали да не мърда никъде, докато не се върнат. Изведнъж пред момчето се явил ангел небесен, според някои това бил самият Архангел Михаил. Той поискал от момчето да отиде да извика императора. То отказало. Обяснило какво са му заръчали майсторите, и казало, че много иска да отиде да изпълни волята на ангела, но трябва да спази дадената дума и да пази инструментите. Ангелът му обещал да го замени и да не мръдне от мястото си, докато момчето не се върне. Радостно, то отишло при Юстиниан и му разказало какво се е случило. Императорът помислил, помислил, след което наредил на момчето да не се връща никога повече на строежа, а веднага да замине за Италия. Затова според преданието в църквата още има ангел небесен, който стои и чака момчето да се върне, за да може да спази обещанието си.

– Ще го видим ли? – попита Невестулката. – Ангела имам предвид.

Климент се засмя.

– Това е само легенда. А и ангелите, доколко то знам, са невидими. Така че едва ли ще успеем да го видим.

– Жалко – тръсна глава помощникът му, а Корсис му се присмя.

– Ама вие, крадците, наистина вярвате във всякакви глупости!

– Не съжалявай! – вдигна ръка Климент, за да уталожи страстите. – Там ще видим много други чудеса. Но най-голямото чудо е самата църква! Не сте виждали такъв градеж! Не напразно Юстиниан се е похвалил, че е надминал Соломон.

Корсис кимна сухо, Невестулката продължи да задава въпроси, но писарят само клатеше глава и отказваше да отговоря повече.

Минаха през форума на Константин, заобиколиха Хиподрума и пред тях, зад високата каменна стена, се откри най-голямата църква в света. С високите си куполи, накацали един върху друг, тя приличаше повече на планина, отколкото на сграда. Позлатените ѝ покриви блестяха на обедното слънце, лъчите му се отразяваха с мозайките около куполите и се пречупваха в сребърните водоливници. Минаха през една от южните порти, прекосиха градината, пълна с цветя, палми, смокини и красиво оформена зелена трева и влязоха в "Света София".

Макар и идвал много пъти в черквата, Климент всеки път се изумяваше на нейното великолепие и големина. След огромния нартекс[55] попаднаха в помещение, което като че ли нямаше край. Таванът се губеше далеч нагоре, крепящите се един върху друг вътрешни куполи създаваха усещането за безкрайност, която в същото време бе някак си уютна и предразполагаща. Краищата на високите колони от яспис, стъпили върху дебели мраморни подпори, се губеха в това неочаквано небе, от което, седнал величествено на своя облак, Бог, заедно със светия Дух и Сина си, наблюдаваше новодошлите.

Невестулката не спираше да възклицава, сочейки огромните златни мозайки на Христос и Богородица, иконите и запалените пред тях дебели колкото човешка ръка свещи, резбования престол, иконите, изображенията на светците, мраморния под, скъпоценния олтар, от който блестяха бисери, сапфири и смарагди, огромния кръст от абаносово дърво, обсипан с червени рубини и ленти злато.

Най-изумителна обаче беше светлината. Тя влизаше през високите прозорци, някои от които изпълнени със стъклописи, на места чиста и бяла, на други приглушена и ефирна, обливайки всичко – образи, колони, стени, мозайки и икони с пелена от искри и сияние, които караха светците да изглеждат като живи, а усмивката на устата на Дева Мария да играе, сякаш Божията Майка всеки момент ще проговори.

Дори въздържания обикновено Корсис не можа да сдържи учудването си – никога преди не бе виждал събрани на едно място толкова много красота, богатство и духовна енергия. Застанал до една от стените, той изглеждаше така, сякаш не може да си поеме дъх, с ръка на сърцето и очи, от които всеки момент щяха да бликнат сълзи.

Невестулката, който не спираше да ахка и да задава въпроси, най-накрая също замълча, победен от църквата, която с великолепието си бе надминала и най-смелите представи на бившия крадец.

Климент също притихна, загледан в играта на светлините по стените, без да забелязва струпаните около него богомолци, свещеници с черни дрехи и наметнати върху тях пищни епитрахили[56] и кръстове, носещи подвързани с кожа и злато Евангелия и кандилници, от които се носеше мирис на тамян.

– На какво дължим това неочаквано посещение?! – замръзнал в учтива усмивка патриарх Фотий, който току-що бе завършил обедната служба, ръководена лично от него, се взираше в Климент с малките си студени сини очи. Облечен с пищна червена мантия, с митра[57] на главата, нагръдник на Света Богородица и хванал здраво в ръцете си дикирика и трикирика[58] византиецът бе заобиколен от свещници.

– Исках да покажа на приятелите си това чудно Божие място – смирено отговори Климент.

– Наистина чудно отговори патриархът, подаде свещниците на двама от духовниците до него и ги отпрати. След това хвана Климент под ръка и го поведе покрай стените на черквата, далеч от двамата му помощници.

– Мислих върху това, което ме пита – каза патриархът. - И ми се струва, че стигнах до някои отговори. Искаш да знаеш кои реликви пазят града и ще му навлекат нещастия? Както ти казах и предния път, в Константинопол те са толкова много, че не могат да се изброят. Страхувам се, че този, който ти е казал това, е искал да те заблуди. Искал е да те насочи на грешна следа, за да може господарят му да действа свободно – Фотий стисна още по-силно лакътя на писаря. – Шпионите ми донасят, че сред войската се надига недоволство. Някой буни войниците и нищо чудно това да е самият Коридон. Аз, разбира се, следя всяка негова стъпка, но засега не съм го хванал да върши нещо нередно. Това, което повече ме притеснява, е друго – патриархът заговори още по-тихо. – Страх ме е, че съвсем скоро ще има ново убийство! И това, от което най-много ме е страх, е, че мишената може да съм аз.

9

20 септември

Следобедното слънце бе прогонило минувачите. Улиците бяха празни, повечето магазини и сергии бяха затворени, дори продавачите на вода се криеха в сенките.

Климент се върна в "Света София", но не намери Корсис и Невестулката. Приятна прохлада изпълваше черквата, златните ѝ мозайки блестяха като истински слънца, огромната зала бе почти празна. Службата бе свършила отдавна, а богомолците се бяха разотишли. Само тук-там пред иконите стояха или бяха коленичили хора, които се молеха безмълвно, свещеници с черни раса бавно се движеха по мраморния под.

Писарят поседна в един от резбованите тронове до стената, загледа се в огромния полилей с над петстотин свещи и тежката му верига, закачена за една от стените. Колко ли души бяха необходими, за да го повдигнат? Всъщност това едва ли ставаше на ръка. Климент бе сигурен, че някъде в утробата на църквата се крие механизъм, който да вдига и спуска светещото чудовище от злато, кристали и бисери.

– На поклонение ли идвате, господарю? Търсите ли нещо по-специално? – Нисък слаб мъж с прошарена брада и сплъстена власеница седна в трона от ляво на писаря, приведе се напред, стиснал в ръка потъмняла от пот кожена торба, и заговорнически му намигна.

Климент го изгледа озадачено.

– Тук имам различни неща, които да ви спасят от нещастия, беди и лош късмет – разклати торбата непознатия и тя зловещо издрънча. – Малко от косата на свети Харалампий[59], която пази от земетресение, наводнение и чума. Тук – мъжът бръкна в торбата и извади от там малка кутийка – пазя нокът от Панталей Пътник. Той ще ви пази при пътешествия и от наводнение. Имам и става от пръста на света Марина, която защитава от огън и мълнии.

– И дори да предположим, че всичко, което предлагаш, е истинско, защо си мислиш, че имам нужда от него? – попита писарят.

– Как да не е истинско? – възмути се продавачът на реликви. – Всичко е съвсем истинско! Виждате ли този печат – той вдигна торбата си и показа от долу на кожата два кръстосани кръста. – Това е знак от църквата, че имам право да продавам реликви, и е автентично.

Климент въздъхна.

– А що се отнася до другия въпрос, направо го намирам за смешен! Нима не знаеш какво става в последно време? Светът не върви на добре, помни ми думата! Не сте ли виждали пророците? – непознатият бързо се огледа. Всички знаят, че ни чакат беди и злощастия! Защото императорът е загърбил Иисус и се кланя на други богове. Защото е пияница и сега е изгонил и жена си! Затова Господ ни прати земетресение. И това е само началото! Изсъска продавачът. Задават се пожари, бури, потоп, болести и войни! Затова благоразумните хора, какъвто вие ми изглеждате, се подготвят предварително. Ако искате, имам и парче от пищяла на свети Антоний Велики. Той пази от всякакви болести – мъжът извади красива кутийка от слонова кост, украсена със символи. – Или това е муска, в която има парче от дрехата на архангел Гавриил - вестител и тълкувател на Божиите тайни и един от седемте главни ангела – продавачът разлюля на пръста си сребърна верижка, в края на която имаше закачена желязна капсула с изографисан кръст върху нея. – Осветена е от патриарха и носи късмет! Давам я само за две номизми.

Нещо в дрънкулката привлече Климент. Той се наведе напред и я разгледа внимателно. Желязото изглеждаше старо, макар верижката да беше нова, краищата на кръста, вдълбан в обкова, бяха ръждясали. Дали наистина щеше да му донесе късмет в тълкуването не на Божиите, а на хорските дела?

Писарят въздъхна и бръкна в джоба си. Макар сигурно да ставаше дума за измама, имаше нужда от всичко, което може да му помогне.

– Давам ти една сребърна монета – каза той и завъртя парата между пръстите си. – Макар че и това ти е много за боклуците, които продаваш. И по-добре се махай от тук, докато не съм викнал охраната на храма!

Без да се пазари, продавачът грабна сребърната монета, подаде му верижката с парчето от дрехата на архангел Гавриил и бързо се отдалечи.

* * *

Кесарят Варда пусна стрелата, която тихо избръмча и се заби в мишената с глух звук. Попадението не бе точно в средата, но Варда беше доволен. Въпреки заседналия живот, който водеше и рядкото участие в сражения, още не беше загубил войнските си умения.

Кесарят облегна лъка на дървената ограда, протегна се и костите му изпукаха. Кой знае, можеше скоро да му се наложи пак да развърти меча.

Варда се усмихна под мустак и погледна магистър Коридон и жена му Зоя, които го аплодираха, седнали в леките си столове, тапицирани с овча кожа. Искаше да говори поверително с магистъра, но този глупак бе довел и жена си. Може би слухът, че тя е мъжа в къщата, щеше да се окаже верен.

– Прекрасен изстрел! – Коридон се надигна от мястото си и се доближи до кесаря, следван от жена си. – Ще ми се и аз да можех да стрелям толкова добре.

– В наши дни това вече не се цени – скромно възрази кесарят. – Днес е по-важно да можеш да пиеш, отколкото да въртиш меча.

– Който не знае какво е срам, заслужава не само порицание, но и наказание – цитира Цицерон магистърът. – А напоследък се нагледахме на доста такива хора.

– Начело със самия император – жлъчно добави жена му.

– Тихо! – вдигна ръка Варда и погледна слугите, които помагаха на импровизирана им следобедна закуска. – Думите ви могат да се изтълкуват като държавна измяна!

– Да не би да казвам нещо, което да не е истина?! – сопна се Зоя. – Ако имаше повече хора като мен, които да не си затварят очите пред това, което става, положението щеше да е различно!

– Не споря, че нещата наистина не вървят по най-добрия начин – съгласи се кесарят, – но Михаил е наш император и трябва да му се подчиняваме.

– Пияница! Какъв император може да е този развратник?! – лицето на Зоя почервеня от гняв. – Дай му на него да се налива по цял ден с вино и да се търкаля с някоя пачавра като сатир! Това не е император, а посмешище!

– Стига! – Варда сложи ръка на рамото на жената. – Не искам да слушам повече такива думи! Ядосана си от това, че прогони дъщеря ти и взе за жена детето на Ингерн.

Зоя само изфуча.

– Успокой се! – намеси се и Коридон и хвана съпругата си за ръката. – Разстроена си повече, отколко трябва.

– Остави ме! – издърпа ръката си Зоя. – Що за мъже сте вие?! Виждате накъде вода империята този пропаднал човек и не искате да направите нищо! Навсякъде се шири корупция, никой не спазва законите, чиновниците крадат, хората изнемогват! Дори Бог е отвърнал очи от нас! Ах, защо не съм мъж! – удари по отворената си длан с юмрук тя. – Но аз няма да оставя нещата така! Няма да оставя този вмирисан на вино похотливец да унижава публично моята Евдокия! Ако трябва, сама ще се разправя с него!

– И как точно ще стане това? – присмехулно попита кесарят.

Вместо да отговори, Зоя стана, вдигна подпрения на оградата лък, нагласи една стрела в тетивата и без да се цели, я пусна.

– Ето така! – показа попадението си в центъра на сламения кръг жената на логотета. – Едни изстрел и ще се освободим завинаги от това нищожество!

Кесарят дълго гледа забитата стрела, след което се обърна към двамата си гости:

– Виждам, че намеренията ви са сериозни. Може би наистина трябва да поговорим. Но преди това ще освободя слугите.

* * *

Климент се потеше в тежките официални дрехи от шита кожа, в които го издокара Невестулката. На раменете му беше метнат елек с бродерии в златно, червено и сребърно, тъмният му панталон го спарваше, високите ботуши го караха да се чувства като спънат. Парадният меч се удряше в краката му на всяка крачка, кръглата шапка от фина ярешка кожа го караше да се поти. Единствената му надежда бе, че скоро ще мръкне и вечерта ще донесе поне малко прохлада със себе си.

Предстоеше му посещение при императора.

– Изглеждате много добре, господарю! – не спираше да го хвали помощникът му. Не по-зле от всеки византиец, в префърцунената му роба.

"Тя поне му пази хлад" – нещастно си помисли Климент и се зарече като се върне в Плиска, да поговори сериозно с Борис по темата.

Императорът го прие във Влахернския дворец, съвсем близо до северозападния ъгъл на защитната стена. Макар и по-малка, сградата бе значително по-пищна от всичко, което писарят видя до този момент.

За Климент бе изпратен отряд войници, всички в парадни униформи, които го поведоха през широките мраморни стълби на двореца, украсени със статуи на светци, грифони, мечки, лъвове и орли и го въведоха в просторна зала, осветена от факли, поставени така, че да хвърлят отблясъци, които караха златните мозайки да потрепват като живи. Стълбите бяха пълни със стражи в дълги посребрени лорики и копия в ръце, които зорко оглеждаха всеки новодошъл. Очевидно Михаил бе чул слуховете, които се носят по негов адрес, и взимаше предпазни мерки.

Климент мина под висок свод, обсипан с блещукащи като звезди планински кристали и нарисувани от двете му страни ангели пазители, мина по дълъг коридор, по чиито стени беше показано изкушението и падението на Адам и Ева, прекоси просторна зала с под от червен мрамор и вретеновидни колони и стигна до позлатена врата, пред която на пост стояха офицери, стегната с блестящи нагръдници.

Залата, в която ги прие императорът, бе малка, но създаваше чувство за уют. Около колоните от лазурит бяха поставени позлатени дървени лежанки, отрупани с копринени възглавници, и удобни маси пред тях. Стените бяха украсени с мозайки и гоблени, някои толкова големи, че избродираните на тях елени и рисове изглеждаха като чудовища. Дръжките на прозорците и вратите бяха от чисто злато, от пода грееше огромна звезда, направена от големи късове яспис, ахат и опал. Атмосферата предразполагаше повече към приятно отпускане, отколкото към делова работа.

– Радвам се да се видим отново – усмихна се Михаил, когато му представиха Климент, потисна една прозявка и добави: – Не си правете прибързани изводи от предишната ни среща, тогава не бяхме на себе си, за което се извинявам. Надявам се за в бъдеще нещата да тръгнат по-добре, както подобава между две толкова велики стани като нашите.

Климент кимна учтиво, Варда прикри една усмивка, а Теодора изглеждаше горда от сина си.

– Предлагам, ако е удобно, утре сутринта да се срещнете с майка ни и кесаря Варда, за да обсъдите новия договор. Ако постигнете съгласие, ние ще го разгледаме още веднъж и ако сме доволни, ще го подпишем! Съгласни ли сте?

След като писарят, кесарят и Теодора дадоха съгласието си за предстоящата среща, императорът доволно плесна с ръце.

С това официалната част приключи.

Императорът настани Климент на маса, вдясно от себе си. Паж, облечен в лъскава дреха със звънчета, му представи един по един присъстващите. Тук бяха кесарят Варда, протостраторът Роман и магистър Коридон, страторъг Лъв, Василий, който свойски смигна на Климент, и дори колесничарят Филон, за когото също бе предвидено ложе все едно е важен патриций. Единствената жена бе майката на императора Теодора, но Климент се интересуваше много повече от брат ѝ Петрон. Докато ги представяха един на друг, византиецът сухо подаде ръка и гледайки някъде над рамото му, подхвърли обичайните любезности.

След като Климент, в чиято чест бе вечерта, се здрависа с всички присъстващи, Михаил се настани на висок подиум от мрамор, небрежно полегна пред богато отрупана маса и след като всички заеха местата си, лениво плесна с ръце. Зазвуча тиха музика, между масите се появиха облечени в ефирни дрехи девойки, които започнаха да сипват на гостите от блюдата пред тях или да пълнят чашите им с вино.

– Съжалявам за предшественика ви – седящият до Климент Лъв направи тъжна физиономия, но очите му бяха твърди като камък. – Разбрах, че е бил добър военачалник. Няколко пъти говорихме с него за различни тактики. Описа ми как е притиснал бунтовниците срещу княза ви в някаква река...

– Хеброс.

– Точно така, Хеброс! – страторъг кимна с глава. – Описа ми всичко най-подробно! Как подредил конницата, как разделил пехотата и къде оставил част от нея в засада. Как след битката е унищожил идолите, които бунтовниците носели със себе си. Обсъждаха го и с Варда – страторът посочи кесаря. – Навремето той отговаряше за реликвите в Константинопол. Но Дукум се беше справил майсторски! И аз съм използвал неведнъж подобна стратегия – много е важно да се познава мястото, където се провежда битката, и да се отчитат особеностите на терена!

– Не вярвайте на всичко, което ви казва Лъв. Нашият стратор много обича да се хвали – Роман вдигна чашата си за наздравица. – Макар да не може да му се отрече, че спечели няколко битки.

– Обичам бойното поле! – Лъв пое дълбоко въздух, ноздрите му се издуха. – Обичам миризмата на желязо, кръв и гръцки огън! Мога да я разпозная навсякъде.

– Щом си толкова добре с обонянието, по-добре стани куче на императора! – присмя му се Василий.

– Той вече е! – обади се Филон, който изглеждаше вече на градус. – Не престава да му се подмилква и да върти опашка. Остава само да му сложат нашийник. – Златен! – добави кочияшът и силно се изсмя.

Лъв почервеня, надигна се на мястото си, но видя предупредителния поглед на Роман и се отпусна обратно.

– Ти по-добре си гледай конете и състезанията – ядно отговори страторът. – Личи си, че си научил обноските си на пистата. Държиш се като прост селянин, какъвто наистина си! Може да си добър с конете, но това е единственото, с което можеш да се похвалиш.

– Не е единственото! – захили се Филон. – Мога да пресуша наведнъж и това!

И без да чака, той надигна чашата си и не я свали от устата си, докато не погълна всичкото вино в нея.

– Не само ти, всички можем! – провикна се Михаил и вдигна високо златния си бокал. – До дъно!

– До дъно – отговориха му останалите и също пресушиха чашите си.

– Ами убийствата? – Климент се наведе към Лъв. – Кой може да стои зад тях?

Преди статорът да успее да отговори, Варда, който неусетно се беше приближил, се намеси в разговора.

– Който и да е, ще плати жестока цена за тях! Императорът е много разстроен от случилото се. Най-добрите му агенти се занимават със случая!

"Дали знае за мен?" – помисли си писарят, а на глас каза:

– Дано скоро да успеят да се справят.

– Най-важни са подробностите! Това казвам аз! – обади се Роман и спусна краката си на земята. – Сигурен съм, че в крайна сметка убийствата ще се окажат свързани с нещо, за което съвсем не подозираме.

– Какво имаш предвид? – Лъв гледаше приятеля си озадачено.

– Нима знаем всичко за Евматий, Манул и дори за Ингерн? – попита Роман. – Всеки от нас крие различни тайни. Всеки от нас се занимава с неща, които крие от останалите или те не им обръщат внимание.

– Говори за себе си! – обади се Филон и всички избухнаха в смях.

– Наистина е така – съгласи се Варда и приседна на лежанката до Роман. – Ето, например, Мануил изпитваше страст към конете. Беше готов да язди няколко дни, за да види някой наистина добър жребец. Имаше няколко коня, с които участваше на състезанията в Хиподрума. Други остави само за разплод.

– Точно така – съгласи се Роман. – Искам да кажа, че Мануил може да е убит заради конете си или нещо друго, свързано с навиците му, за които не подозираме.

– Евматий пък обичаше да събира скъпи и красиви вещи продължи кесарят. – Имаше най-богата колекция от колани, закопчалки за наметала и свещници. Имаше вкус към тези неща. Последните два сребърни свещника, които беше купил, бяха истинско произведение на изкуството. Или Ингерн с неговите оръжия? Всъщност малцина знаеха всичко за него. Особено за миналото му.

– Но кой все пак може да ги е убил? – върна се към същността на въпроса Климент.

Събеседниците му вдигнаха рамена.

– Никой не знае! – каза Роман. – И тримата ни бяха приятели.

– Така ли? – обади се отново Филон, който явно не беше преглътнал обидата. – А защо не кажеш, че покойният логотет Мануил се издържаше, като даваше заеми с висока лихва? И беше завлякъл доста хора, включително и нашия добър севаст Лъв?

– Затваряй си мръсната уста, преди да съм ти я затворил аз: – Лъв стана от лежанката си, но се олюля и седна обратно на нея. – Преди да говориш за другите, помни, че Мануил и вестарият Евматий не искаха ти повече да караш колесницата на зелените? Че искаха да те сменят с Диокъл! Който е много по-добър от теб!

– Какво ли разбирате от управление на колесници! Присмя му се Филон, но личеше, че новината не му е приятна. – Мога да победя Диокъл по всяко време!

– Прекрасна компания сме, нали? Засмя се пресилено Роман, а Варда поклати глава и стана. – да пием за стълбовете на империята! До дъно!

Всички отново надигнаха чашите, а робите побързаха да ги напълнят отново.

С напредването на вечерта музиката зазвуча по-силно, в средата на залата излязоха танцьори, жонгльори и акробати, които бяха силно аплодирани при всеки успешен номер. Обстановката се разведри, присъстващите започнаха да се местят от маса на маса, понесоха се смях и кикот.

Климент се опитваше да привлече вниманието на Петрон, но колкото и да правеше знаци на брата на Варда, той не му обръщаше внимание.

За сметка на това Василий, настанен също близо до императора, не спираше да му намига усмихнато, давайки да се разбере, че няма търпение да дойде време за вечерната им експедиция.

Следвайки примера на някои от другите гости, които се бяха изправили и се разхождаха, Климент също стана и взел чашата си с вино за прикритие, се направи, че разглежда една от мозайките, показваща как Херкулес се бори с Немейския лъв. В същото време бавно пристъпяше към масата на Петрон, дебнейки момента, в който той ще остане сам. Братът на Варда и Теодора дълго разговаря със севаста Лъв, все още почервенял от доскорошната си препирня с Филон, но най-накрая се надигна от мястото си и се запъти към останалите. Няколко танцьорки се залюляха между масите, чупейки телата си в кръшни извивки, гостите заръкопляскаха въодушевено. Използвайки удобния момент, Климент приседна до Петрон и бързо каза:

– Трябва да поговорим!

Византиецът го изгледа с мътен поглед, избърса устата си с длан, хлъцна и поклати глава.

– Нямам какво да говоря с теб! – след това се изправи, с мъка задържайки се на крака. – Отивай там, откъдето си дошъл, и кажи на страхливия си княз да не ме търси повече! А сега ако обичаш, ме извини – отивам да се изпикая!

Климент проследи с поглед нахалния византиец, след това стана и бавно го последва.

Петрон не се беше отдалечил много. Пеейки фалшиво, той зави на ляво по коридора, кимна на войниците и подпирайки се на стената, се спусна по страничните стълби, мина през няколко свода и се запъти към баните. Спря пред квадратен басейн, чиито води се отразяваха в белите теракотени плочки по стените, запретна туниката си и започна да се облекчава в него.

- И аз мога като императора! – завалено извика той и размаха свободната си ръка. – Никой повече няма да ми казва какво да правя, къде да ходя и какво да говоря!

Петрон знаеше, че съдбата се е отнесла несправедливо с него. Трето дете в издигнато семейство на арменеца Мимиконян, той непрекъснато трябваше да се съобразява с по-големия Варда и красавицата Теодора. Брат му винаги беше на първо място. За него бяха най-добрите учители, най-доброто оръжие, най-голямото внимание. Той беше умен, атлетичен и смел, а Петрон винаги оставаше в сянката му. В неговата и тази на сестра си.

Теодора получаваше най-хубавите дрехи, около нея винаги се въртяха обожатели, кой от кой по-перспективен, красив и богат. Докато накрая се омъжи за бъдещия император – Теофил.

Петрон се изплю в басейна. Омръзнало му бе да се съобразява с брат си и сестра си. Още от малък разбра, че ако иска да получи нещо, ще трябва да си го вземе сам. Никой нямаше да му го поднесе на тепсия като на Варда и Теодора. Научи се да се промъква тайно, да подслушва, да шпионира и след това да изнудва жертвите си. Отначало това бяха незабелязани детски лудории и произшествия, след това станаха младежки прегрешения, докато постепенно Петрон се превърна в човек, който знае пикантните тайни на много хора и е готов да ги продаде или за други, още по-страшни тайни, или за злато. Колкото повече, толкова по-добре. А най-хубавото от всичко беше, че жертвите му така и не разбираха откъде им е дошло. Дори собствените му брат и сестра.

Властта, до която се домогнаха Варда и Теодора, му отвори вратите на най-високо ниво. Изведнъж Петрон се оказа значим, търсен и харесван. Жени, които до скоро го подминаваха, без да му обръщат внимание, сега започнаха да му се предлагат сами и той вкара не една и две в леглото си. Още повече че наивните матрони имаха навика да споделят доста пикантни неща, докато бяха между завивките.

Мъжете също започнаха да търсят приятелството му, да го канят в дворците си и да дават вечери в негова чест. Надяваха се чрез него да се домогнат до брат му и сестра му или, защо не, до самия император. Участва и във войните на Теофил с арабите, където се оказа, че има дарбата на стратег и пълководец. Старият император го оцени по достойнство, а Петрон му спечели няколко важни битки. Въпреки това не се отказа от старата си практика – където и да ходеше, се обграждаше с армия от невидими шпиони и доносници, които му казваха всичко интересно, което се случва. Научаваше дори пикантни неща от спалнята на императора, които бяха по-опасни за него, отколкото за Теофил.

Петрон започна много да внимава в какво и с кого се замесва. Знаеше къде да отиде, с кой е добре да говори и на чия жена може да обърне внимание. Постепенно се превърна в човек, който минава за мил и отзивчив, човек, който може да помогне при решаването на даден проблем или поне да даде добър съвет.

Не мислеше, че е подлец или ли предател. Просто предлагаше на пазара добре търсена стока и който предложеше повече, я получаваше. Не беше той виновен, че хората се забъркват в различни скандали, които дори не успяват да прикрият. Винаги действаше през посредници, които не знаеха кой е той и самите те ползваха посредници. Единственото изключение бе направил за българите, защото ставаше дума за много, много пари. Не можете да рискува да ги повери в ръцете на друг и оттогава живееше в страх някой да не го издаде и въздъхна от облекчение, когато кавханът така услужливо падна от коня и се спомина. Но явно преди това бъбривият Дукум бе разкрил срещите им. Което го излагаше на риск.

Петрон не се и съмняваше, че ще съумее да се измъкне от всяка ситуация благодарение на информацията, с която разполага. Но ако името му се споменеше публично, мнозина щяха да се запитат дали не е бил той човекът, изнудвал ги преди време. Да започнат да си спомнят кога и какво са му казвали и това да предизвика скандал. Не дай Боже брат му или императорът да го заподозрат.

Петрон бързо се прекръсти, докато обмисляше тази възможност. Нямаше да допусне това да се случи!

– Знам тайни, които могат да катурнат Михаил от мястото му! Така че... – византиецът се залюля опасно над ръба на басейна и се ухили на отражението си във водата.

Притаен зад една колона, Климент напрегна слуха си. Дали Петрон щеше да каже някоя от тайните, които знаеше?

Вместо това византиецът се обърна, загащи се и хлъцна отново. Цялата предница на туниката му беше мокра.

Климент изскочи от прикритието си, сграбчи византиеца за робата и го надвеси над басейна.

– Не можеш да наричаш князът ми страхливец и това да ти се размине! – очите на писарят хвърляха гневни искри. – Получил си достатъчно пари от него, за да се отнасяш с уважение!

– Или какво? – присмехулно отговори византиецът. – Ще ме убиеш? Давай! Заколи ме! Или ме удави! – разкрещя се Петрон, след което започна да се смее с глас. – Императорският дворец е най-подходящото място за това!

– Не ме разбра! – изсъска му писарят и го стисна още по-силно. – Ще отида при Михаил и ще му кажа как си продавал тайните му! Колкото и да е пиян, това едва ли ще му хареса!

Петрон пребледня.

– Няма да посмееш!

– И защо не? За какво си ми, след като не мога да те използвам повече? Михаил ще ми е благодарен.

- Ах, защо не е като едно време, когато с брат ми командвахме империята! – извика Петрон Тогава едва ли щеше да смееш да ми говориш по подобен начин!

Климент само вдигна рамена.

– Какво искаш? – византиецът вече не изглеждаше пиян. – Може би се държах малко рязко по-рано. Пийнал съм повече. Не искам да се караме.

– Аз също – писарят дръпна събеседника си обратно на плочите и го пусна. – Както казах и по-рано, просто искам да поговорим.

– Питай! – византиецът оправи туниката си, облиза устни в опит да се усмихне. – Този път дори няма да ти взема пари.

– Кой избива приятелите на императора?

– Ти луд ли си? – Петрон завъртя очи. – Откъде мога да знам? Никой няма представа кой е убиецът!

– Някой е прерязал гърлото на веспария Евматий, строшил е врата на логотета Мануил и е заклал бъдещия му тъст Ингерн. И ти ми казваш, че не подозираш нищо?

– Точно така! Знам това, което знаеш и ти. И тримата са познавали убиеца си и не са се съпротивлявали. Може да е всеки!

– Не ми помагаш много! Може би все пак ще е по-добре да поговоря с Михаил!

– Стига, българино! – в гласът на Петрон прозвуча паника. – Как мога да ти кажа нещо, което не знам?!

- Ами останалите? Така наречените "стълбове на империята"? И за тях ли не знаеш нищо?

Византиецът преглътна.

– За тях мога да ти говоря цяла вечност. Някои са приятели на Михаил от детинство, други са го очаровали с разказите си и виното, което могат да изпият. Всички се умилкват около него само за да извлекат изгода, но ще го напуснат в момента, в който се появи някой по-силен. Какво искаш да знаеш? Клюки, слухове, интриги?

Писарят кимна.

– Добре тогава – Петрон се ухили. – Нека го кажем така – всички до един не са цвете за мирисане. Например прехваленият ни Василий, когото Михаил обича да повтаря, че обича като брат. Бил е във вашата страна над дванайсет години, знаеше ли? Никой не знае какво е правил там, с кого се е забъркал и на кого какво дължи. Беше дълго време борец на арената, никой не можеше да му излезе насреща. Така хвана окото на Михаил. Императорът го искаше в отбора си на зелените. Не се обичаха с Ингерн. Варягът не можеше да се примири, че някой минава за по-добър с меча от него – Петрон сви рамена. – Коридон също мрази Василий, можеш да се досетиш защо. Василий е параван на императора, да се среща с любовницата си. Беше на Хиподрума, сам видя какво произтече от това. Знаеш ли, че Мануил беше лихвар? Държеше всеки с някакви суми. Никой не знае как е натрупал богатството си. Непрекъснато върти сделки, които не винаги са особено почтени. Измамил е не един и двама, дори великият ни премъдър патриарх Фотий – Петрон се изхили. – Навремето искаше да се ожени за дъщерята на Коридон, но той го изхвърли от дома си. От тогава двамата се ненавиждат. Беше много близък с Филон. Според мнозина по-близък, отколкото е нормално за двама мъже. Но ти видя Филон, този смешник, който си мисли, че е хванал господ за брадата само защото императорът му обръща внимание. Преди правеше мили очи и на статора Лъв, който е истински войник. Сега двамата се ненавиждат. Което ще рече, че не подбира – мъже, жени, за него няма значение.

– И това е всичко?

– О, има още много! – Петрон разпери ръце, залитна и с мъка се задържа на крака. – Всеки мрази всеки и е готов да му забие нож в гърба в първия удобен момент. Варда ненавиждаше Евматий, защото ограничаваше достъпа му до императора. Кесарят особено се дразнеше, че вестарият не го пита кога и какви пари да харчи от съкровищницата, за която отговаря. Мразеше се с Мануил, защото отказваше да му дава подкупи. Нашият лихвар няколко пъти му е намеквал за това, но Варда не искаше и да чуе. Ами Евматий? Вярно, че е мъртъв, но приживе не събираше много любов. Беше красавец и се възползваше от това. Вдигаше полите на жените, без да се интересува за кого са женени. Последно се говореше, че е любовник на жената на Лъв. Тя се спомина преди няколко години. Трябва да ме разбереш, българино – Петрон примижа, сякаш устата му е пълна с мед. – Тук всеки пост носи със себе си неограничени възможности и облаги. И всеки гледа да избута другите, за да може той да се издигне по-високо.

– Ами Пулхерия – смени темата Климент. – Какво можеш да ми кажеш за нея.

– Сестрата на императора? – Петрон изглеждаше учуден. – Защо се интересуваш от нея?

– Бях в къщата на Евматий. Говорих със съпругата му и видях мястото, където е бил убит. Тя остави в мен някои съмнения. Разбрах, че му е изневерявала, а и той на нея. Пулхерия наследява не малка част от парите му. Питам се – Климент се доближи съвсем близо до византиеца и усети киселия мирис на вино, който се носеше от устата му, – дали не е убила вестария, след като е разбрала за изневерите му? Така с един изстрел улучва два заека – отървава се от развратния си мъж и става богата наследница.

– Пулхерия убийца? – смехът на Петрон отекна под мраморния свод. – Ти не се чуваш какво говориш! Прелюбодейка? Да! Развратница като брат си? Също да! Но да убие Евматий? Това е изключено!

– Може да не го е направила тя, а Филон! Пулхерия му е пращала бележки. Възможно е вечерта, когато вестарият е бил убит, да го е повикала. Само тя е знаела къде е мъжът ѝ, както и това, че ще бъде сам.

– Значи си дочул някои по-пикантни слухове? – ухили се пиянски Петрон, но веднага пак стана сериозен. – Пулхерия и Филон са любовници, тук си прав. Но няма как да са убили нашия вестарий. Вечерта, когато са му прерязали гърлото, двамата са били в къщата на кочияша. Изкарали са си доста приятно.

Климент разочаровано сви устни. Една от теориите му се беше сгромолясала.

- Коридон мрази ли императора?

– Разбира се, че го мрази! Ти нямаше ли да го мразиш, ако ти отказва триумф за блестящите победи, не плаща на войниците ти и за капак се разведе с дъщеря ти? - Петрон бавно се затътри до една от пейките в нишата и уморено приседна на нея. – Трябва да помисля – каза той. – Не съм сигурен какво замисля нашият магистър милитум, но можеш да си сигурен, че едва ли е нещо хубаво. Но да убива приятелите си? Съмнявам се!

– Чух, че жена му била истинска амазонка.

– Зоя ли? – византиецът махна с ръка. – Тя е по-свирепа и от харпия! Държи мъжа си изкъсо, не му дава да мръдне и на сантиметър. Разправят, че след последната му победа, в шатрата на Коридон завели най-красивите арабски пленнички. Една от тях дори била принцеса. Били готови да направят всичко, за да спасят себе си и семействата си, Разбираш ли? Всичко! – Петрон намигна похотливо. – Но преди магистърът да успее да се наслади на прелестите им, Зоя влетяла в шатрата и ги прогонила. Шибала ги с пръчка из целия лагер, чак докато не избягали – византиецът не успя да сдържи смеха си. – Така че, да – Зоя е човек, с когото не е добре да си имаш работа, когато ти е ядосана.

– Може ли тя да стои зад убийствата?

Петрон подпря бузите си с юмруци и се умисли.

– Не знам какво да ти отговоря – каза накрая той. – Тя мрази Михаил, както и приятелите му, но да ги избива? ... Наистина не знам.

– Жената на Евматий ненавижда Мануил – внезапно се сети Климент. – Дори се радва, че е убит.

– Има защо веднага отговори събеседникът му. – Преди да се омъжи за Евматий, Пулхерия беше влюбена в един от съветниците на Михаил – Теофан. Беше мъж на възраст, един солиден такъв, с правилни черти и красива брада. Но тя си го хареса. Ходеше след него като пале вдигна рамена Петрон. – Младежки увлечения. Та този Теофан беше задлъжнял много на Мануил, който не спря да го притиска да му върне парите. Заплашваше го с публичен позор и разорение. Накрая Теофан се самоуби – преряза си вените, а Пулхерия намрази логотета. Банална история.

– Икономът му Птоломей твърди, че Мануил никога не е притискал длъжниците си.

Петрон силно се изсмя.

– Не е притискал длъжниците си? Така ли ти каза? – византиецът не спираше да се смее. – Това наистина си го бива! Да взимаш пари от Мануил беше по-лошо, отколкото да сключиш сделка с дявола, повярвай ми! Той заплашваше, изнудваше, и то не само с груба сила. О, не! Ако не му се издължаха навреме, жертвите му първо бяха бити, след това същото се случваше с някого от семейството им. Ако и след това парите не се върнеха, следваха крути мерки – отвличания, рязане на уши и пръсти, чупене на ръце и крака. Трябвало е да слезеш в подземията на логотета. Разправят, че там имал специално обзаведени килии, в които държал и измъчвал най-упоритите си клиенти – Петрон потръпна, сякаш осенен от стар спомен. – А въпросният Птоломей изпълняваше ролята на палач и мъчител!

– Може ли той да е убил господаря си?

– Възможно е. За него разказваха, че му доставяло удоволствие да измъчва провинилите се пред Мануил. Но от друга страна, му беше верен до смърт. Навремето е бил роб, който логотетът освободил. Отнасяше се с него като със син... Макар че може ли някой да знае какво става в главата на човек като този.

– На мен ми направи впечатление на скромен младеж.

Петрон го изгледа с учудване.

– Предполагах, че си по-оправен – каза той. – Но не се притеснявай. Птоломей е успял да заблуди не един и двама с кроткия си вид.

– Ами Дукум? – раздразнено попита писарят. – Него защо го убиха? Какво е открил кавханът? За кого работи едноокият просяк?

Петрон отново облиза устни и разтри врата си.

– Не знам за какъв просяк говориш. Българинът не ми е казвал нищо. Само задаваше въпроси.

– И какви бяха те?

– Подпитваше ме за различни хора. Мисля, че беше надушил нещо. Отначало искаше да знае кой може да го подкрепи за договора, но след това се интересуваше кой е с Михаил и кой не, какви са отношенията му с двете Евдокии и останалите от най-близкото му обкръжение. Питах го дали не знае нещо конкретно, но той само клатеше едрата си глава и не казваше нищо.

– Съвсем нищо?

– Съвсем. Последния път, когато се видяхме, беше много развълнуван. Твърдеше, че е на път да свърши поставените от вашия княз задачи. Всъщност тогава искаше да знае нещо странно. Попита ме дали познавам някой, когото наричат Изчислителя.

* * *

Не се наложи да чакат дълго Василий. Византиецът дойде малко преди полунощ, облечен в черна дреха, под която играеха мускулите му. В пояса му бяха затъкнати три кинжала, които той се похвали, че може да използва достатъчно добре и в близък бой, и при хвърляне. Дори да беше пил на вечерята при императора, изглеждаше бодър както винаги. Той хвана писаря за ръка и го отведе в един ъгъл.

– Имам чувството, че двамата с Петрон нещо заговорничите – каза той и намигна. – И двамата изчезнахте за дълго по едно и също време, а след това братът на нашия кесар се върна бял като платно. Какво ли толкова го е уплашило?

– Нямам представа! Видях го по коридора, но нищо повече.

Василий го изгледа с лукав поглед и поклати глава.

– Щом не искаш да ми кажеш, недей. Но да знаеш, че ще следя изкъсо и двама ви! – византиецът размаха заплашително пръст. – По-добре да се съсредоточим върху това, което ни предстои. – Василий хвърли на масата парче пергамент с груба скица върху него. – Елате тук – викна той Невестулката и Корсис. – Трябва да съм сигурен, че сте разбрали всичко. Това – посочи той картата – е къщата заедно с двора. От север опира в стената на града, така че от тази страна няма от какво да се притесняваме. Предлагам следното: с Климент да се прехвърлим от тук – бившият борец показа източната стена. – Вие двамата ще минете от другата страна. В двора няма постове, защото просяците не предполагат, че някой може да ги нападне, но трябва да бъдем внимателни. Взел съм това – Василий вдигна тежка торба с избило от едната ѝ страна тъмно петно кръв. – Това е месо с мишемор. Ще го хвърлим предварително през стената. Ако има кучета.

Невестулката кимна с уважение.

– И аз съм ползвал подобна тактика – каза той. – Но предпочитах да упоявам кучетата, не да ги убивам.

– Не можем да рискуваме – поглади брадичката си Василий. – Трябва да действаме бързо и тихо. Иначе ще довтаса стражата и ще развали малкото ни празненство – той отново посочи скицата. – Къщата има два входа, един отпред и един отзад. Заедно с Климент ще поемем предната врата, другата е за вас. Щом разбием вратите...

– Няма нужда да ги разбиваме – прекъсна го писарят. – Невестулката ще ги отключи.

– Ще можеш ли? - скептично попита Василий.

– Още няма измислена ключалка, която да ми се опре!

– Чудесно! – потри ръце бившият борец. Така ще стане още по-лесно. Влизаме в къщата, намираме едноокия и го стискаме за гърлото. Преди това избиваме всички останали. Те ще спят. Да се надяваме, че повечето ще са пияни. Щом можем да влезем тихо, ще ги изненадаме и ще ги изколим в леглата им. Колкото сме по-бързи, толкова по-лесно ще се справим.

- Да ги изколим? Всичките? Та това са само просяци? Защо да ги избиваме? - намеси се Корсис, който досега бе мълчал.

Климент кимна в знак на съгласие, а Василий се усмихна.

– "Вашият приятел" е убил Дукум и се е опитал да очисти и вас. След това е намушкал другаря си просто за да е сигурен, че няма да го издаде. Не бих казал, че е обикновен просяк. Както и тези с него. – Василий се изправи в целия си ръст и сложи ръцете си на кръста. – Ще ви кажа нещо, което научих на арената. И по-добре го помнете тази вечер, ако искате да останете живи. Ако не си безмилостен към противника си, ако покажеш само миг колебание, си загубен. Ако мислите, че можем да влезем в тази къща, пълна с убийци, опитвайки се да хванем водача им и надявайки се те просто да се разбягат или да проявят разбиране, ще сме трупове! Трябва да ги избием до един, още преди да са разбрали какво ги връхлита, да им прережем тихо гърлата, иначе ние ще сме тези, които ще умрат.

– Можем да ги зашеметим и да ги вържем - предложи Корсис.

– Може и така – съгласи се Василий. – Но ви предупреждавам – не се церемонете с никого, ако искате да излезем живи от тази къща. Мога ли да разчитам на вас?!

Климент кимна с неохота, Корсис преглътна сухо, но също поклати глава в знак на съгласие, Невестулката се присъедини към тях.

– Но едноокият трябва да остане жив на всяка цена – каза писарят. – Него не трябва да убиваме.

– Разбира се! – съгласи се Василий. – Поне докато не ни каже това, което знае. Пък после ще видим.

Писарят и помощниците му се преоблякоха в тъмни дрехи, сресаха косите си и ги покриха с шапки, препасаха къси мечове, които да не им пречат, докато се прехвърлят през оградата, затъкнаха кинжалите, а Невестулката сложи и малък нож в ботуша си.

Улиците на града бяха пусти и тъмни, нагретите през деня къщи, църкви и храмове бавно изстиваха, във въздуха се носеше миризмата на море. Движейки се в близо до къщите, за да не бъдат забелязани от нощните патрули, четиримата притичаха през форума на Бика и водени от Василий, се запровираха през страничните улички. Подминаха манастира на свети Андрей и света Анна, заобиколиха отдалеч Втората военна порта, преминаха по улиците като сенки и най-накрая стигнаха до защитната стена. Тук трябваше да са много предпазливи, защото можеше да срещнат оставени на караул войници, но Василий, който бе разучил пътя по-рано през деня, ги преведе между къщите без произшествия.

Имотът, където се бе установил едноокият, бе чудесно подбран. Отделен с висок дувар от останалите, той даваше възможност всеки, който се доближава до него, да бъде наблюдаван, като в същото време се намираше достатъчно близо до няколко малки улички, което го правеше идеален за бягство в случай, че обитателите му трябва да се измъкнат бързо.

Нападателите се спряха под близката порта, изчакаха луната да се скрие зад облак и когато мракът обгърна всичко, един след друг бързо прекосиха улицата, долепяйки се до оградата на къщата. Василий извади торбата си и тръгна, обикаляйки около стената и хвърляйки през нея отровното месо. Не чуха нищо, но за всеки случай изчакаха известно време, за да се уверят, че като се озоват във вътрешната страна на двора, няма да бъдат неочаквано нападнати.

Разделиха се на две. Невестулката и Корсис тръгнаха на едната страна, Василий и Климент – на другата.

Писарят следваше едрия византиец, който въпреки високия си ръст, стъпваше леко и безшумно. Василий спря, даде знак с ръка на Климент да се приближи и му помогна да се изкатери но стената. Писарят възседна дувара, огледа се и се прехвърли от другата страна. Сърцето му започва да бие по-силно в гърдите, сетивата му се изостриха, ушите му зашумяха от прилива на адреналин. Напрегна очи, за да види къде са Корсис и Невестулката, но не можа да различи нищо. Миг по-късно Василий беше до него. С прибежки стигнаха до входа, миг по-късно към тях се присъединиха двамата помощници. Бившият крадец приклекна пред вратата, порови в ключалката и след малко тя се отвори с тихо щракване.

– Дайте ми минута, да отворя и отзад, преди да влезете – прошепна Невестулката и приведен се затича след Корсис към задната част на къщата.

Вместо да чака, Василий се плъзна бавно покрай стената и използвайки огромната си сила, се издърпа над черчевето на прозореца. След това се пусна, падна леко на земята и вдигна ръце с разперени осем пръста. Явно в тази стая имаше осем човека. Следващият прозорец предизвика повече емоции. Византиецът завъртя глава, опита се да покаже нещо, крепейки се само с едната си ръка, но се изпусна и шумно падна на земята.

Някъде залая куче. Отговори му друго, но от къщата не се чу никакъв звук.

– Той е вътре! – прошепна византиецът, след като се върна при Климент. – Познах го по превръзката. Заедно с него има още трима души и една жена. Аз ще се заема с тези от първата стая, ти ще трябва да се справиш с Фидипид. Ще можеш ли?

Климент кимна, побутна тихо вратата и двамата пристъпиха в смълчаната къща.

Планът им се провали веднага. В тъмния коридор, без да виждат къде стъпват, те се блъснаха в легнало на пода тяло. Един от просяците лежеше зад вратата. Преди да осъзнаят какво става, той скочи на крака и блъскайки се шумно в стените, побягна с крясъци.

– До тук с изненадата – промърмори Василий, хвърли се напред и извика. – Ти на ляво, аз на дясно!

Без да чака втора подкана, писарят извади меча си и се затича напред по тъмния коридор, опитвайки се да запази равновесие в мрака. Къщата се изпълни с шумове, понесоха се ругатни и викове, чу се дрънчене на оръжие.

Климент влетя в стаята, където спеше Фидипид. Блъсна някого на земята, инстинктивно отби нечий удар, размаха меча си, който се вряза в нечие тяло, и трескаво се огледа.

Ярка лунна светлина влизаше през широките прозорци и огряваше помещението. Макар и предупредени, просяците още не се бяха окопитили. Едноокият тъкмо се надигаше от единственото легло в стаята, сипейки проклятия, нечии сенки се очертаваха на сивите стени, чу се женски писък.

От дъното на къщата се понесоха викове и ругатни, но писарят нямаше време да се замисля какво означава това. Той скочи напред в полумрака, стисна Фидипид за гърлото и го удари с дръжката на меча си по главата. Просякът се свлече обратно, а жената до леглото се хвърли виейки върху Климент, опитвайки се да издере очите му. Той я блъсна силно в стената, обръщайки се навреме, за да избегне един нож, насочен към стомаха му. Друг просяк се хвърли срещу него и макар Климент да отскочи назад, острието го преряза през гърдите. Въпреки това не почувства болка. Писарят се стовари в леглото до Фидипид, наръга нападателя си в корема и скочи отново на крака.

Разбирайки, че губят битката, останалите побягнаха към вратата, но там се сблъскаха с Невестулката – с изваден меч в ръка. Виждайки, че и този път за бягство е отрязан, просяците се втурнаха към прозорците и изскочиха през тях. След миг в стаята бяха само Климент, помощникът му, Фидипид, свляклата се до стената хълцаща жена и двата трупа.

– Добре ли сте, господарю? – попита Невестулката, докато вадеше от торбата си и палеше катранена факла. – Хванахте ли едноокия?

Климент понечи да отговори, но в този миг в стаята нахълтаха Василий и Корсис. С разкривено лице, по което факлата хвърляше страшни сенки, с меч в ръка и блеснали очи, византиецът приличаше на човек, тръгнал да пролива кръв.

– Хванахте ли го? – задъхано извика и той, след което бързо се насочи към леглото, което му посочи писарят. – Много добре! Оттатък има трима убити. Другите се измъкнаха, но важното е, че хванахме този, за когото дойдохме. Дайте ми въже!

Преди византиецът да успее да върже лежащия в леглото мъж, жената, която досега кротуваше до стената, се хвърли пищейки към него, размахвайки малък крив нож. Василий замахна с меча си, ножът полетя в страни, а нападателката падна обратно на пода.

– Тази пък коя е? – попита той. – Може би трябва първо да вържем нея. – Огромният византиец се наведе над жената и започна да омотава ръцете и краката ѝ. – Ако се измие и облече, може дори да стане красива – мърмореше той, докато затягаше въжетата.

Писарят приклекна до леглото и разтвори ризата си. По гърдите му личеше розова резка, тук-там по нея бяха избили капки кръв, но нямаше за какво да се притеснява. През желязното цилиндърче, което пазеше парчето от дрехата на архангел Гавриил, минаваше светла бразда. Амулетът бе поел удара и го беше спасил.

Без да се замисля повече за чудното си избавление, Климент внимателно раздруса Фидипид за рамото. Просякът изстена, отвори единственото си око и се хвана за главата.

– Кои сте вие? Какво искате? – изхленчи той, докато трескаво оглеждаше нападателите си.

– Много добре знаеш кои сме! – сряза го Климент. – Това, което искаме, е да ни кажеш кой те пусна по следите ни?!

В окото на просяка заблестя омраза, примесена със страх, но той не отговори. Само се отпусна обратно в леглото и тихо каза:

– По-добре ме убийте и да приключваме! Нямам какво да кажа!

– Можеш да си сигурен и това ще стане! – Василий бе свършил с жената и се надвеси заплашително над леглото. – Но дотогава има доста време. И ако не искаш да говориш, накрая ще чакаш смъртта като избавление.

– По добре да умра, отколкото да попадна в ръцете му – отговори едноокият. Нищо не може да ме уплаши в сравнение с него.

– С кой? От кого се страхуваш? – Климент седна на стола до леглото. – Ако ни помогнеш, ние можем да те пазим!

– Да ме пазите? – изсмя се просякът. – Не можете да ме опазите от Изчислителя. Той има хора навсякъде, а ръката му е дълга. Ще ме намери където и да се скрия! Аз съм лесен, но освен мен ще избие и всичките, които познавам. Така или иначе съм загубен, по-добре да мълча. Поне тях мога да избавя.

– Кой е Изчислителя? – не се предаваше писарят. – Кажи ми и няма да има от какво да се страхуваш.

– Как да ти кажа нещо, което не знам? – отговори Фидипид. – Никога не съм го виждал. Само чувах гласа му – тих и дълбок като гроб. Но така или иначе ви казах достатъчно!

– Ще запееш друга песен, като те дам на палача си – Василий грубо дръпна просяка за рамото. Той няма да те разпитва учтиво като този тук! Щом веднъж те стисне с нажежените клещи, невидимия ти Изчислител и всичките му заплахи ще ти се сторят детска песен! Ставай! И си сложи ръцете зад гърба, за да ги вържа.

Фидипид въздъхна, бавно сложи краката си на пода, след което се изправи, а главата му клюмна на гърдите. Неочаквано едноокият блъсна с рамо Василий, изтръгна се от хватката му, удари Невестулката, който изпусна факлата си, и побягна към най-близкия прозорец.

– Хванете го! – успя да извика изненадано Климент, когато нещо изсвистя във въздуха, проблесна на лунната светлина и Фидипид се свлече със стон на земята.

– Независимо дали е тъмно или не, никой не може да се измъкне от моя летящ кинжал! – Василий се полюляваше доволно на пети.

Писарят се наведе над падналия. Кинжалът се бе забил под една от плешките му, от устата на Фидипид бавно течеше гъста, тъмна кръв.

Климент обърна умиращия на една страна и прошепна:

- Кой е Изчислителя? Как се свързвахте?

- Той ще те намери! И тогава адът ще се стовари върху теб, близките ти и всички в този град! Окото на просякът просветна за миг, след което потъмня.

Фидипид беше мъртъв.

– Е, поне повече няма да е заплаха за никого – Василий побутна трупа с крак.

- Не трябваше да го убиваш! Трудно сдържащ гнева си, Климент понечи да сграбчи византиеца: – Как сега ще разберем кой е Изчислителя?

– И трябваше да го оставя да избяга? – бившият борец поклати глава. – Така или иначе нямаше да ни каже нищо повече. Само щяхме да си изгубим времето!

– Сега всички нишки са прекъснати! Как ще продължим от тук нататък?

– Това е твоя работа. Ти си по разрешаването на загадките, не аз. Все ще измислиш нещо – прозя се Василий. – А сега, ако не възразявате, отивам да си легна. Достатъчно ми се насъбра за тази вечер.

И като се поклони комично на присъстващите, Василий се оттегли с бодра крачка.

– Надут глупак! Мисли си, че всичко се решава като на арената! – писарят седна на леглото на мъртвия Фидипид и ядно удари дюшека с юмрук. – Все ще измислиш нещо! – иронично повтори той думите на византиеца. – Как да измисля, като уби единствения свидетел, който можеше да ни помогне?!

– Той е прав, господарю – Невестулката плахо сложи ръка на рамото на Климент. – Ако не го беше убил, едноокият щеше да се измъкне и кой знае какво щеше да забърка още. И със сигурност щеше да предупреди въпросния Изчислител, проклет да е! Сега той поне не знае, че сме по петите му!

- Слаба утеха! - въздъхна писарят и се изправи. – Но може би така е по-добре. Поне Дукум е отмъстен и знаем, че Изчислителя, който и да е той, стои в дъното на това, което се случва.

– Трябва да се махаме колкото се може по-бързо от това място! – намеси се с тревога в гласа Корсис. – Тук има поне седем трупа и ще изпаднем в доста неловко положение, ако стражата ни намери.

– Прав си – съгласи се Климент. – Ще си тръгнем, но не и преди да претърсим наоколо. Може би ще намерим нещо, което да ни подскаже в каква посока да продължим.

– Ами тя? – Корсис показа вързаната на пода жена. – Какво ще правим с нея?

– Ще я вземем с нас – реши писарят. – Може и да знае нещо.

– Тогава да побързаме! – Невестулката се огледа припряно наоколо. – Корсис, ти виж в другата стая, аз ще проверя тук. И по-добре загаси факлата. Няма нужда да привличаме ненужно внимание.

Помощникът на писаря кимна, пусна факлата на пода и я стъпка, след което безшумно излезе.

Все още разочарован от случилото се, Климент се надвеси на мъртвия Фидипид. Може би в джобовете на едноокия щеше да намери нещо, което да му помогне?

Оказа се разочарован. У просяка нямаше нищо, което да му помогне. В джобовете на мъртвеца имаше няколко монети, мръсна кърпа и парче връв. Нищо, което да го насочи към Изчислителя.

– Господарю! Трябва да видите това! – Невестулката изсипа върху леглото на просяка потъмянала кожена кесия. – Намерих я под завивките! Сигурно много е държал на нея, щом е лежал отгоре ѝ.

Върху захабените завивки се търкаляха няколко златни и по-дребни монети, красив пръстен с изумруд и парче пергамент. Помощникът на Климент го вдигна срещу влизащата през прозореца лунна светлина.

– Пише нещо, но не разбирам нищо! - каза той и подаде парчето на господаря си. – Можете ли да го разчетете?

Климент погледна написаното и ахна.

– Това са български руни – невярващо каза той. – Но какво правят в кревата на един византийски убиец?

Преди помощникът му да успее да му отговори, някой заблъска по входната врата.

– В името на императора, отворете! Чу се силен глас зад оградата.

– Това е стражата! Трябва да бягаме! - Корсис се беше върнал. – Не трябва в никакъв случай да ни хванат тук.

Климент бързо мушна парчето пергамент в джоба си и съпровождан от двамата си помощници, тръгна към задната част на къщата. От другата страна се чуха удари. Разбрали, че никой няма да им отвори, войниците разбиваха вратата.

– Оставете жената! – каза писарят. – Трябва да бягаме.

– Бързо! Бързо! – подканяше ги Невестулката, който поведе малката група. – Ще излезем през задния вход.

Едва успяха да се измъкнат от къщата, когато предната порта поддаде и след миг дворът се изпълни с войници, носещи факли. Командирът им извика на обитателите да излязат с вдигнати ръце и след като от думите му не последва нищо, изпрати войниците си напред.

– Огледайте добре и двора! – нареди той. – Не искам някой да се измъкне!

Тримата бегълци се хвърлиха към малка портичка в задната част на оградата. Пред нея растеше висок зелен храст, който щеше да ги прикрие за момент.

– Сега, сега! – Невестулката се приведе над вратата и опита да я отвори. – Катинарът е ръждясал – констатира той. – Ще отнеме малко време!

– Побързай! – прошепна Климент и стиснал амулета си, се помили горещо да не ги открият.

Двама от войниците, понесли факли, се появиха зад ъгъла на къщата. Те ги вдигнаха високо над главите си и огънят освети малкия заден двор.

– Не виждам никой – каза единият от тях. – Но по-добре да проверим.

Двамата бавно тръгнаха покрай стената, мушкайки с копията си в храстите и оглеждайки короните на дърветата. До мястото, където се криеха писарят и помощниците му, оставаше не повече, от метър, когато от къщата се разнесе вик:

– Всички насам! Тук е пълно с трупове!

Двамата войници се спогледаха и хукнаха обратно, без да чуят тихото изщракване. Невестулката най-после се бе справил с катинара.

– След вас, господарю – бившият крадец показа отворената врата и тримата бегълци бързо се промушиха през нея.

Архангел Гавриил ги беше спасил отново.

10

21 септември

– БъНъ ЗъРъМъАНъ КъРъБРъ – седнал до хвърлящата сенки свещ, Климент вдигна пергамента по-близо към очите си и се взря в знаците изписани на него.

– Нима това има смисъл? – Невестулката донесе още свещи и столове и сипа на всички вино. Имаха нужда да се подкрепят след изпълнената с напрежение нощ.

– Разбира се, че има! - сопна му се Корсис. – Дори аз мога да различа някои от знаците – той посочи с пръст средата на изречението. – Това тук значи злато[60], нали?

Писарят кимна.

– Точно така. Това са руни. И на теб са ти познати, макар да не си обръщал внимание. Имаше ги изписани по храмовете на Тангра и по някои колони. Сигурен съм, че знаеш какво значи това – писарят намокри пръста си във виното и изписа върху дървената маса знакът IYI.

– Разбира се! – плесна с ръце Невестулката. – Това е знакът на Тангра! Носи щастие и късмет, макар да не знам точно защо.

– Защото има в себе си символа на Божествената седмица – Климент изтри знака с ръкава си. – Но да не се отклоняваме. Тук имаме изписани три думи. "Злато" както каза вече Корсис, преди него "кръг или сфера" и накрая "плащ".

– В това няма смисъл – намеси се помощникът му. – "Кръгло злато в плащ". Това ли трябва да значи?

– Буца злато обвита в плащ! Това е! – провикна се Невестулката и очите му проблеснаха алчно. – Може да е карта за съкровището на едноокия. Така или иначе в къщата не намерихме никакви пари!

– Възможно е, но нека не избързваме – съгласи се писарят. – Да видим какво още пише тук – той посочи следващия ред.

– Това се чете като АЛъЙо КъУШъГРъНъ МъНъ. Отново три думи, които значат дванайсет, гърне, кошница или някакъв съд и хляб.

– Дванайсет гърнета с хляб. Няма смисъл – Корсис поклати глава.

- Сигурно подсказва къде е скрито златото! – Невестулката стана и започна да крачи възбудено из стаята. – Трябва да се върнем в къщата, да видим къде просяците са държали хляба си и да копаем. Сигурно имането е скрито там!

– Съмнявам се! – Климент присви очи. – Но това определено ми напомня нещо.

– Какво значи последният ред? – нетърпеливо попита Невестулката и посочи знаците.

– Чете се БРъА ЧъМъ ЧъРъ и значи кърпа, лице и пръв.

– Кърпа с лицето на първия – бившият крадец доволно по-три ръце. – Става все по-интересно.

– Последният символ с групата, Кръстът, може да се тълкува и като Бог или по-точно Христос – обясни писарят. – При което словосъчетанието може да се преведе като икона с образа на Иисус.

– Стига да знаеш къде да търсиш тази икона – промърмори Корсис.

– Аз знам! – ухили се Невестулката. – Не виждате ли? Съвсем ясно е. Увитото на топка в кърпа злато е закопано в земята, където се държи хляба, под иконата с Христос! Не виждам какво има да се бавим повече! Да се връщаме с къщата на просяците!

Климент поклати глава.

– Сега там е пълно с войници. Ще трябва да изчакаме поне до сутринта, а сигурно и още няколко дни.

– Ами ако византийците намерят парите? – не се даваше Невестулката. – Трябва да ги изпреварим!

– Не ми се вярва – писарят въртеше в ръцете си парчето пергамент. – Едва ли ще вземат да прекопават къщата. Ако версията ти е правилна, ще имаме много време за действие.

– Нищо не разбирате! – Невестулката умърлушено се тръшна на стола си. Войниците ще откраднат всичко, което намерят. Ако на стената има икона, ще я задигнат. Ако намерят хляб, ще го изядат. Как след това ще разберем къде да търсим?

– Може и да си прав – Климент остави пергамента на масата. – Но няма какво да направим. Пък и дори да стане така, все ще намерим знаци, по които да се ориентираме. Забит пирон в стената, трохи, такива неща...

Невестулката не отговори, а само поклати недоверчиво глава.

– По-интересното е, защо византиец ще записва нещо с български руни – писарят пресуши чашата си и се протегна. Започваше да му се доспива, но преди това трябваше да изяснят още някои неща. – Откъде въобще знае за тях, камо ли как се пишат и какво означават. Всичко това ми се вижда крайно съмнително.

Корсис на свой ред вдигна пергамента и започна да го оглежда.

– Просяците и крадците знаят много неща – самодоволно обяви Невестулката. – За разлика от останалите, те нямат предубеждения към никого и се срещат с всякакви хора, стига кесиите им да са добре натъпкани. Случаят може да ги заведе къде ли не. Нищо чудно едноокият да е бил в България и там да е научил за руните.

Климент скептично поклати глава.

– Струва ми се невероятно. Дори да предположим, че Фидипид е идвал в България, не мога да си представя, че се интересувал от руни.

– Възможно е – не се даваше помощникът му. – Аз например знам...

– Може просяците и крадците да са много учени, но ти определено не си от тях – присмя му се Корсис. – Не можа да различиш руните, какво остава за някакъв византийски скитник?!

– Ти по-добре си гледай мечовете и не се занимавай с неща, които не разбираш! – ядно му отговори Невестулката. – Всички знаем колко умни са военните!

Корсис понечи да му отговори, но така си и остана с отворена уста, загледан в парчето пергамент в ръцете си.

– Това е! – каза накрая той и се обърна към Климент. – От самото начало нещо в този пергамент ми се струва не както трябва, И сега знам какво е то – помощникът му хвърли парчето на масата. – Вижте – посочи той. – Дясната част, горната и долната са равно из рязани. А лявата не е. Изглежда сякаш е скъсана. И ако се взрете, по-добре ще видите, че на втория ред срещу руните има чертичка – все едно този, който е писал, е добавил още нещо!

– Наистина е така! – Климент вдигна пергамента и го загледа с нов интерес. – Браво, Корсис!

– Това е защото военните са глупави – жлъчно отговори той. – Представяте ли си какво щеше да е, ако бяхме умни?!

– Чудо голямо! – не се даваше Невестулката. – Дори и да е така, къде ще търсим останалата част?

– Мисля, че знам къде! – сега бе ред на Климент да се развълнува. – Къде е парчето, което намерихме в ръката на убития лекар? Онова с печата на Дукум?

Без да отговаря, Корсис скочи на крака и побягна по стълбите. След миг го чуха как рови някъде на горния етаж, а миг по-късно зачервеният помощник се втурна обратно, стиснал в ръката си другото парче пергамент

– Ето го! – извика той, приглади го с ръка и внимателно го доближи до първото на масата. Двете парчета си паснаха идеално, виждаше се, че почеркът, с който са изписани, е един и същ.

– По дяволите! – изруга писарят и се взря в надписа на масата. – Това се казва откритие!

– И какво ни казва това "откритие" – кисело попита Невестулката, разочарован, че предположенията му са се оказали грешни.

- Мисля, че е станало следното – започна Климент. – След като е убил Дукум, едноокият го е пребъркал. Или кавханът е разделил сам за по-сигурно това, което е написал, или в бързината просякът е скъсал пергамента. Лекарят е намерил останалата част от посланието и се е опитал да го разчете. Дали е успял, е друга работа. По-важното е, че вече разполагаме с всичко, което е написал Дукум. Вероятно това е откритието, което е направил, преди да бъде убит!

- Какво се получава? – Корсис се надвеси над рамото на писаря, заинтригуван, Невестулката също се приближи и заразглежда надписа.

– Вижте – посочи е пръст Климент. – Срещу първия ред, в който пише за златото и плаща, е поставено името на Алп Кубар – Богът на гърма, мълнията и огъня. Срещу втория с хляба е името на Алп Тун-Бури – Богът на водата. А срещу третия, този с иконата Христова, е посочен Алп Албастий – Богът на подземния свят.

– И какво значи това? – премигна Невестулката. – Не виждам никаква връзка.

– Аз също – писарят се облегна в стола си и уморено разтърка слепоочията си. Енергията от направеното откритие го бе напуснала и той почувства колко е изморен. – Стана късно. По-добре да си лягаме. Колкото и да си блъскаме главите, едва ли ще успеем да измислим нещо повече. Пък и както казват: Утрото е по-мъдро от вечерта.

– Така е – прозя се Невестулката, протегна ръце и потупа приятеля си по рамото. – Добре видя скъсания свитък, Корсис! Не знам къде ми бяха очите, че не го забелязах по-рано. Не исках да те обиждам, като казах онова за военните...

– Всички бяхме развълнувани – помирително вдигна ръце приятелят му. – А и твоята версия не беше лоша.

– И щеше да ни направи богати! – ухили се Невестулката. – А сега пак трябва да си блъскаме главите – какво е искал да каже премъдрият ни кавхан.

Въпреки че беше уморен, Климент дълго се въртя в леглото. Не спираше да си повтаря изреченията и имената, изписани на пергамента, но макар да усещаше, че е съвсем близо до отговора, той всеки път му се изплъзваше. Каквото и да бе искал да каже Дукум, бе успял да го скрие добре.

Накрая писарят заспа и сънува едноокия просяк, огряната от луната градина на къщата му, а зад един от храстите се криеше някой, който нямаше лице, а само глас.

* * *

Кесарят Варда седеше пред отрупаната си с пергаменти маса и си играеше с дълго перо от лебед със златен писец. Трябваше да вземе важно решение. Пред него на два списъка бяха изписани имена. Пред едни имаше поставен кръстен знак на живота, пред други бяха кръстосани кости – символ на смъртта. Варда обичаше да рисува и често мислеше, че ако съдбата не го бе издигнала на този висок пост, сигурно щеше да стане зограф на икони. Обичаше да стои и да си представя как позлатява нимбовете на светците, как внимателно изписва деликатните лица на Мария и Младенеца. От него щеше да стане чудесен иконописец, той беше сигурен в това. Щеше да вложи в иконите всичката си воля и страст, така както ги влагаше в управлението на страната.

Варда въздъхна.

Беше направил много за благото на Византия и нейния император, но понякога му се струваше, че усилията му отиват на вятъра. Само с една необмислена постъпка Михаил разрушаваше това, което кесарят бе градил с месеци, а понякога и с години. Желанието на императора да се разведе и да се ожени за любовницата си, можеше да коства загуба на земите в някои от азиатските провинции.

Магистър Коридон, който се бе представил толкова добре на изток и жена му Зоя бяха недоволни от решението на Михаил.

"Недоволни е слабо казано" – помисли си Варда и ядно хвърли перото на масата. Двамата бяха направо бесни и дълбоко в себе си кесарят не ги винеше. Коридон искаше възмездие за "подигравката", както се изразяваше дъщеря му, а Зоя допълнително наливаше масло в огъня. Варда беше чувал слух, как при защитата на Емеса[61], когато арабската войска щяла да пробие отбраната на един от мостовете, Зоя се хвърлила в боя и поразила от една кула с лъка си над двайсет от нападателите, като накрая ранила и предводителя им, което сложило край на битката.

И сега тези двамата се бяха опълчили срещу императора. Варда ловко ги беше подмамил да му признаят и най-тайните си помисли, но колкото повече пи слушаше, толкова по-убедителна му се струваше каузата им. Самият той дълбоко в душата си знаеше, че трябва да избира кого да спаси – Михаил или империята.

И което беше най-лошо, зад Коридон стоеше цялата Източна армия, която го обожаваше и мразеше императора. Михаил бе настроил дори и някои от близките си приятели с непрекъснатото си пиянство, нежеланието си да се занимава с държавните дела и привилегиите, които раздаваше на така наречените "стълбове на империята", докато тези, на които наистина се крепеше Византия, оставаха пренебрегнати и разочаровани. И не стига това, ами градът се бе напълнил с всякакви пророци, предсказатели и гадатели, които вещаеха края на империята. А като потвърждение на думите им дойде и земетресението.

Варда неспокойно се размърда на стола си. Нима пророците говореха истината? Нима Господ беше отвърнал очи от града и императора му?

А и тези писма, които получи. Някой, представящ се с името Изчислителя, му предлагаше да му помогне, да свали Михаил от трона. Мистериозният непознат твърдеше, че има достъп навсякъде, може да осигури верността на по-голямата част от войската и дори да привлече част от близките на императора. От начало Варда не обърна внимание на писмата, но те станаха настойчиви, в тях се появи информация, която знаеха малцина, и кесарят започна да гледа на тях сериозно. Който и да беше Изчислителя, изглежда, той не си хабеше думите напразно.

Постепенно Варда започна да чака писмата с нетърпение, научи се да вярва на тайнствения непознат, да му се доверява и да следва съветите му. Досега не беше имал случай да съжалява.

Кесарят погледна отново списъците пред себе си. Трябваше да реши дали да продължи по поетия с Изчислителя път и да доведе всичко до край, или да се опита да вразуми Михаил. Макар че нямаше какво да се лъже – влиянието му върху императора бе минимално.

Варда въздъхна и поклати глава. Знаеше как ще постъпи. Знаеше го, откак се бе заел с това дело, отначало с надеждата само да стресне императора, но с времето нещата бяха станали сериозни. Особено след като се беше появил Изчислителя. И след като беше говорил с Коридон и Зоя.

21 септември, сутринта

Климент се събуди и седна в леглото. Знаеше точно какво е написал Дукум. Знаеше и какво означава и до какво може да доведе.

– Вижте – посочи той пергамента на Корсис и Невестулката. Бе извикал помощниците си в кухнята веднага щом осъзна какво означават руните и боговете на кавхана. – Ще започнем с реда с дванайсетте съда и хлябовете.

– Нищо няма да започваме – възпротиви се помощникът му. – Не и преди да сме закусили!

И без да обръща внимание на протестите на Климент и Корсис, Невестулката се зае да приготвя храната бъркани яйца с наденица и хляб, с чийто вкус се гордееше.

Скоро в кухнята започна да ухае приятно и писарят установи, че е гладен. Храната наистина бе чудесна и дори Корсис, който нямаше особени претенции какво яде, призна това.

След като закуската бе приключила, а масата почистена, тримата отново седнаха около нея и Климент започна с обясненията си.

– Редът, в който се говори за хляб. Става дума за петте кошници с хляб, с които Христос нахранил гладните и остатъците в тях. Видях ги с очите си в параклиса под колоната на Константин.

– И какво за тях?

– Във всяка от петте кошници трябва да има по дванайсет остатъка от хлябовете. Но аз ги преброих и установих, че парчетата са единайсет! Това е, което се опитвам да си спомня откак прочетох руните.

– И какво толкова? – попита Невестулката. – В кошниците има с по едно парче по-малко. Голяма работа!

– Това, че има поверие – ако някой вземе от хляба, над града ще надвисне беда. Има и легенда. Фотий ми я разказа. За това как един беден човек, мислейки, че хлябът ще му донесе щастие и късмет, взел един от късовете и градът бил застигнат от наводнения. Които спрели, когато крадецът си признал и хлябът бил върнат. И какво намираме срещу тези руни? Името на Алп Тун Бори, Бог на водата и водното царство!

– И какво трябва да значи това? – Корсис с недоумение погледна писаря, а Невестулката кимна с глава.

– Помислете малко! – развълнувано заговори Климент. – Какво ни каза умиращият, който нападна мен и Василий? Че реликвите са взети и проклятието ще връхлети града, императора и целия му род! Градът е пълен с пророци и гадатели, които вещаят същото! Това е открил Дукум!

Двамата му помощници се спогледаха объркано.

– Как не разбирате! – започна да се ядосва Климент. Кафханът е разбрал, че предстои да изчезнат определени реликви, които ще донесат нещастие на града и ще предизвикат хаос. Ето вижте Иконата с образа на Христос е свързана с Алп Албастий, Бог на подземния свят и земята. И какво последва? Земетресение! Сигурен съм, че някъде в този град има икона с образа на Иисус, която, ако изчезне, става причина за земетресение!

– И мислиш, че някой може да направи това? Да причини земетресение?!

– Не е задължително. Първо, може да е щастливо съвпадение. Второ, може този, който е замислил плана, да е имал нещо друго предвид. Смъртта на определени хора например, които Алп Албастий прибира във владенията си.

– "Стълбовете на империята" – предположи Невестулката.

– Точно така! – щракна с пръсти писарят. – А земетресението е било съвпадение. Което е добре дошло за този, който стои зад това.

– Изчислителя! – този път бе ред на Корсис да се включи в предположенията.

– Именно! Изчислителя! И срещу третия ред – кълбото със златен плащ, стои името на Алп Кубар – Бог на мълнията, гръмотевицата и огъня. Обзалагам се, че въпросното кълбо, което и да е то, липсва. А да се запали пожар, не е толкова трудно.

– Но дори и всичко да е така, както предполагаме, какъв е смисълът от него?

– Убийствата започнаха. Земетресението също. Вече съм сигурен, че има заговор. И Дукум го е разкрил. Въпрос на време е да стане наводнение и пожар. Да не говорим, че през лятото често има порои и бури, които съвсем лесно могат да се представят като божие наказание. След като това се случи, изчезването на реликвите ще стане публично достояние и градът ще бъде обхванат от паника, а императорът обвинен за всичко, което се случва. За Изчислителя ще е лесно да се разправи с Михаил и да заеме мястото му.

– И какво трябва да направим? - попита Невестулката.

– Да разберем кои са другите две изчезнали реликви. Някой ги е откраднал и ние трябва да открием кой.

- Дори и теорията да е вярна скептично се намеси Корсис, – както сам каза не веднъж, Константинопол е пълен с всякакви светини. Как ще разберем какво и къде да търсим?

– Така е, но знам точния човек, който ще ни помогне – каза Климент и стана от масата. Но преди това трябва да посетим кесаря Варда и майката на императора Теодора. Да не забравяме, че имаме и друга работа за вършене. Трябва добре да се подготвим за срещата.

Представителите на Михаил ги чакаха в една от залите на Големия дворец. Прозорците бяха затворени, за да не влиза лятната жега в хладното помещение с мраморен под и каменни стени. В средата беше поставена дълга лакирана маса, по която бяха наредени подноси със смокини, фурми, захаросани плодове и ядки. Между тях стояха няколко високи тъмносини гарафи, пълни с разредено, добре охладено вино. Пред столовете, обшити с плюш и високи резбовани облегалки, имаше чаши от чисто сребро с изящни плетеници на цветя по дръжките и проблясващи рубини. Стените бяха голи, облицовани с камъни, чиито нишки слюда проблясваха под слънчевите лъчи.

Облечен с дълга светлосиня туника, поръбена със сребро, поставил на главата си шапчица, отговаряща на ранга му, кесарят Варда ги посрещна с изправяне на крака. Пред него бяха натрупани свитъци и пергаменти, които писарите му припряно подреждаха между украсените с херувими мастилници.

До Варда, стиснала тънките си устни, се беше разположила Теодора. Облечена с проста бяла роба, пристегната на кръста с фин златен колан, майката на императора изглеждаше крехка, красива и недостъпна. На ушите и се люлееха обици с бисери, в унисон с огърлицата на врата и.

Теодора не намери за нужно да стане, за да приветства гостите, а само небрежно кимна с глава, сякаш участваше насила в срещата и предпочиташе да е някъде другаде.

Варда сърдечно се здрависа с Климент и помощниците му и им помогна да се настанят на местата си срещу него.

- Щастливи сме да приемем пратениците на нашия добър приятел и духовен син на императора княз Михаил - каза Варда, наричайки Борис с името, което му беше дал византийският владетел при покръстването му. Надявам се срещата ни да бъде ползотворна и за двете ни държави, а Господ да ни насочи по правия път, по който да изберем мира пред войната.

- Амин! - добави Теодора и се прекръсти набожно, а всички останали последваха примера ѝ.

Климент също поднесе почитанията си, изказа радостта си от подобряването на отношенията между двете държави, както и желанието на владетеля му да сключи тридесетгодишен мир и преговорите започнаха.

В дълго и изпълнено с красиви думи и фрази слово Варда отчете желанието на империята да живее в мир със съседите си, за да може да се съсредоточи върху войната с арабите. В замяна на това гърците искаха българската лека конница да се включи в армията им.

– Вашите коне и вашите стрелци с лък са ненадмината! – обяви Варда. – Участието им на изток ще ни помогне да се справим с арабите и прогнилия им халифат!

Климент внимателно отклони предложението. Той обясни на кесаря, че конниците са основната част на българската войска и ако заминат на изток да се бият на страната на ромеите, няма кой да защитава собствените им земи.

– Постоянно сме подложени на нападения – аргументира се той. – Сърбите ни атакуват от запад, моравците само чакат сгоден случай да ни ударят, печенеги и кумани редовно минават границата, за да плячкосват.

Все пак, за да спазват добрия тон на срещата, писарят обеща малоброен отряд български конници да се включи във византийската армия като помощна войска, но Варда не изглеждаше доволен от отговора.

След това започнаха да обсъждат крепостите по границата и коя на кого да принадлежи, но отново не можаха да постигнат съгласие.

Византийците искаха повечето от укрепленията за себе си, което бе напълно неприемливо. Варда дори заговори за гръцки гарнизон във Филипополис, на което Климент се противопостави твърдо и решително. Мекият тон и заучените фрази бяха забравени, преговарящите повишиха глас, припомняха срамни случки и събития както от едната, така и от другата страна.

Накрая, за да предотврати назряващия скандал, Варда дипломатично предложи да си дадат половин час почивка.

Теодора използва паузата, за да напусне залата, слуги напълниха чашите на Климент и Варда, които станаха и бавно започнаха да се разхождат около масата. Кесарят търсеше помирителен тон, защото договорът беше важен и за него. Той заразпитва Климент за клюки от Плиска, поиска да узнае докъде е стигнал строежът на базиликата, с интерес изслуша разказа на Климент за изчезналия бокал и намирането му. Разговорът неусетно се пренесе към пратениците на Ватикана, които бяха донесли чашата, а от там и към папския нунций монсеньор Анджело Рици, който се подвизаваше в града от няколко месеца. От разказа стана ясно, че Варда и брат му Петрон познават свещеника от предишно тяхно посещение в Рим. Кесарят говореше с възхищение за двореца на нунция и красивите му градини около Тибър, където те с Петрон били чести посетители.

– Няма да си кривя душата – каза Варда. – Анджело е чудесен приятел и домакин, но сега е наш враг. Пратен е от папата да сплетничи срещу Фотий, когото ненавиждат в Рим. Откак е дошъл, се е забъркал в няколко прения с нашите свещеници, но иначе е отличен духовник. Сега, доколкото разбирам, иска да свика събор тук, в Константинопол, на който да заклейми Фотий като еретик. Това е немислимо!

– Може би бихте могли да се справите, ако имате някой силен християнски владетел във ваша подкрепа – опипа почвата Климент. Той не беше забравил желанието на Борис да има независима църква.

– Но кой? – Варда вдигна рамена. – Френските крале са католици. Немците и те. Останалите ще кажат каквото им наредят. Може би можем да използваме влиянието си в Моравия, но това съвсем не е достатъчно.

– Ами ние? – лукаво попита писарят. Ние бихме могли да ви окажем сериозна подкрепа.

Кесарят спря и сериозно изгледа събеседника си.

– Мислех, че и вие клоните към Рим – тихо каза той. – Князът ви е писал на папа Николай, той ви е пратил двама от най-добрите си свещенослужители. Дори потирът, за който ми разказа и който Борис толкова обича, е от Рим! Гръцките свещеници бяха изгонени от земите ви и заменени от латински.

– Но това може да се окаже временно – Климент се доближи до събеседника си и го подхвана под ръка. – Борис иска самостоятелна църква. И ще е с този, който му я даде!

– Изключено! – веднага отсече кесарят, но в очите му премина сянка от съмнение. – Фотий никога няма да се съгласи.

– От кога патриархът решава политиката на Византия? – попита Климент и мило се усмихна.

Кесарят се усмихна в отговор и поклати глава.

– Значи това иска князът ви... – византиецът премисляше внимателно получената информация. – Ще му е трудно да постигне това, което е замислил, но не ми се струва невъзможно. Макар че сега моментът не е от най-подходящите да се дават каквито и да било обяснения...

– Заради убийствата ли? Попита Климент.

Варда кимна.

– Заради убийствата! Всички сме много уплашени. Няма да си кривя душата – нещата не вървят никак добре и не знам кой и как ще оцелее в кризата – кесарят въздъхна. – Вчера, като стана пожара, бях в една от стаите на Влахернския дворец. Михаил ме покани на тържеството по случай сватбата си, разбира се, но минах само за малко. Такива празненства вече не са ми по вкуса. Трябваше да взема някои документи от Влахерна. Като започна пожара, в първи момент си помислих, че убиецът е дошъл за мен. Изпаднах в паника! Избягах навън през една от страничните врати и крещях като обикновен коняр! Варда уморено изтри челото си. Всички сме много изнервени и напрегнати. Включително Михаил. Ще трябва да се случи нещо съвсем неочаквано, за да може да предявиш исканията си пред императора и той да ги одобри.

– Колко неочаквано?

Преди кесарят да му отговори, Теодора се завърна на то буреносен облак в залата.

– Няколко български отряда са преминали границата и са опожарили селата ни! Говори се за войска, поела към Константинопол! – гневно обяви тя. За какъв мир говори вашият владетел?

Варда изгледа невярващо сестра си, след това хвърли пълен с негодувание поглед на писаря и извика:

– Преговорите се прекратяват! Трябва да разберем какво точно става! – след което следван от останалите чиновници, бързо напусна залата, оставяйки смаяния Климент и помощниците му сами.

* * *

Размахвайки позлатената кадилница от амвона в патриаршеската църква "Света София", Фотий водеше службата по навик, мислейки за съвсем други неща. Думите се лееха от устата му автоматично, краката му сами знаеха накъде да тръгнат и кога да спрат. Облечен в бял ленен стихар, чиито нежни ръкави се подаваха изпод тежкия, извезан със злато и сърма фелон, с посипаната със скъпоценни камъни митра на главата и чудесен епитрахил през гърдите, Фотий беше въплъщение на истински патриарх. Въпреки това, ако някой можеше да надникне в главата му, щеше с почуда да установи, че мислите му съвсем не са богоугодни, както подобава на благ духовник, а се щурат в различни посоки, лутат се като в мъгла и поставят въпроси, чиито отговори още са забулени за негово светейшество.

"Как може Михаил да е толкова безотговорен?" – това се питаше час по час Фотий и на бузите му избиха червени петна, а челото му се осея с капки пот.

Нима не разбираше императорът, че с действията си бе стигнал до ръба на пропаст, а всяка следваща крачка щеше да го сгромоляса? И което бе по-лошото, да повлече още много хора със себе си. Моментът за това бе изключително неподходящ. Най-после, след почти два века промени, гонения и репресии, иконоборчеството бе победено, а вярата върната в правия път. Майката на императора Теодора, да се свети името ѝ, пое нещата в свои ръце и постави изображенията на светците там, където им беше мястото – в църквите. Но постигнатото беше много крехко и можеше лесно да бъде разрушено, ако неразумният Михаил, който се интересуваше повече от собственото си удобство и наслади отколкото от църквата, бъдеше свален. Патриархът прекрасно помнеше изстъпленията на предишния император Теофил, който гореше икони в камината си във Влахенския дворец вместо дърва, изчегъртваше стенописите от църквите и преследваше с диво настървение тези, които не го следваха в начинанията му. За щастие Теофил умря, Михаил го наследи, а Фотий стана патриарх.

За свещеника императорът бе идеален владетел. Не се бъркаше в църковните работи, за които слушаше майка си и от които не разбираше, даваше достатъчно злато, когато се наложеше, и искаше от патриарха сведения само за интригите в града и империята, без да се интересува какво става в душите на поданиците му. Фотий беше повече от доволен. Пред будния му ум не бяха поставени прегради и той спокойно можеше да направи това, което иска – да изведе православната църква на първо място в света, което ѝ се полагаше по право. Засега усилията му се увенчаваха е успех, макар онова куче в Рим, Николай, да не ги признаваше и дори да го беше анатемосал.

Фотий се усмихна под гъстите си вежди. Префърцуненият папа не знаеше с кого си има работа! Патриархът също го анатемоса, след което обедини под крилото си всички, които заслужаваха да се нарекат православни. Негова беше заслугата за покръстването на моравците, които служеха като буфер между империята и алчните западни царства. И най-важното – беше покръстил българите, а князът им прие името на императора. Нещата вървяха от добре по-добре.

А сега бяха на път да се срутят. Михаил отблъскваше всички от себе си, създаваше проблем след проблем, настройваше враждебно дори най-близките си приятели. Не стига това, ами се появи убиец, който не се съобразяваше с ранг и положение, а градът изглеждаше като прокълнат. Страхуваше се, че той може да е следващата жертва. И то да падне не под ударите на безименния убиец, нарекъл себе си Изчислителя, а да стане жертва на интригите на Ватикана. Монсеньор Анджело Рици можеше лесно да организира убийството му в собствения му град. Нунцият вече се бе доказал като ловък интригант. Нищо не пречеше да премахне Фотий, който толкова пречеше на него и скъпоценния му папа, и да припише убийството му към останалите.

Патриархът въздъхна. Трябваше да се направи нещо и то бързо, иначе нещата можеха да приемат неприятна посока. Фотий много добре знаеше, че след патрициите все още има мнозина, които съжаляват за връщането на иконите в църквите, наричайки тайнствата и ритуалите, които не разбират, "идолопоклонничество" и които се нуждаеха от съвсем малко, за да се опитат отново да върнат ужаса от времето на Теофил.

Това не трябваше да се допуска! И той, патриарх Фотий, нямаше да го допусне! Беше достатъчно силен, знаеше достатъчно чужди тайни, за да се изправи срещу някой от най-могъщите хора в империята и за щастие разполагаше с поддръжници, които да го подкрепят.

"Има много неща, които могат да се направят" – каза си патриархът, войнствено размаха кадилницата и тръгна обратно към амвона.

Михаил трябваше да бъде запазен на трона си, а всеки заговор да бъде разкрит в зародиш и унищожен! А ако това случайно не можеше да стане, Фотий и само Фотий трябваше да подготви заместника на Михаил. Само така щеше да е сигурен, че православната вяра няма да попадне в неподходящи ръце. Но преди това трябваше да разкрие убийствата в столицата.

Патриархът се обърна отново, този път към смълчалото се мнозинство, завъртя кадилницата за последен път и направи кръстен знак, благославяйки събраните миряни.

В следващия миг погледът му срещна този на българския пратеник Климент.

* * *

– И си сигурен, че си разчел правилно знаците и Боговете? – Фотий задаваше въпроса за трети път.

Климент кимна с глава.

– Изчезнали са три реликви, като всяка от тях ще доведе до бедствие – потвърди отново той. – Липсващите хлябове открих случайно сам, но за иконата с лика на Христос и кълбото се надявах на вашата помощ.

– По дяволите! – патриархът не ругаеше често, но сега случаят беше особен. – И мислиш, че ни предстоят наводнение и пожар?

– Както и още убийства – съгласи се писарят. – Този, който стои зад всичко това, няма да спре до тук.

– Ох, да му се не види! – патриархът се строполи на най-близкия стол и се хвана за сърцето. – Знаех си, че има заговор! Но не съм си представял подобно нещо!

– Този, който организира всичко, действа много хитро - обясни Климент. – След като предизвика бедствията, ще разкрие, че реликвите са изчезнали, и всички ще го приемат като знак, че Господ е извърнал очи от града и императора. След това ще е детска игра Михаил да бъде свален. А и земетресението му дойде като по поръчка.

– Ами ако наистина е свързано със светините? – лицето на Фотий пребледня. – Ако Бог наистина е отвърнал очи от нас?

Климент вдигна рамена.

– Не бих се учудил. И градът ви, и императорът ви са далеч от представите ми за християнството. Но зад всичко това стои човек и аз смятам да разкрия кой е той. Точно както ваше светейшество се съгласи.

– Не бързай! Не бързай! Трябва да помисля! – патриархът махна с ръка и си наля чаша вода, която изпи на големи глътки. – Може да не си разбрал всичко до край. Може би, като открадне светините, престъпникът се надява градът наистина да бъде сполетян от бедствия.

– Може и така да е, но това не променя факта, че зад ставащото има зла мисъл!

– Аз съм духовник – Фотий изтри устата си с ръка. – Подобни неща са възможни. Все пак това са някои от най-свещените ни предмети.

– Значи знаете за какво става дума? – Климент се наведе към събеседника си. – Тогава само трябва да проверим дали реликвите са по местата си. Ако са там, значи бъркам. Ако ги няма...

Думите му увиснаха във въздуха като неизказана заплаха.

– Прав си! – патриархът скочи на крака и плесна с ръце. Предишната му увереност и сила се бяха завърнали. – Трябва да проверим дали реликвите са по местата си.

– Къде са сферата и иконата?

Фотий се намръщи и изгледа събеседника си изпод вежди. Трябваше ли да се довери на този чужденец? И да го допусне до някои от съкровените тайни на империята? От друга страна, българинът бе свършил прекрасна работа. Щеше да се наложи да си сътрудничат, поне за известно време. Но ако отидеше прекалено далеч...

Патриархът въздъхна. Не искаше да си цапа ръцете с кръв. Харесваше Климент още от времето, когато му беше учител в Магнаурската школа. Но ако трябваше да избира между него и интересите на Византия...

– Сферата се намира на портата Гироломне в северозападния край на крепостната стена. Лесно ще я разпознаеш. Върху нея има бюстове на трима императори със златни плащове, инструктирани със скъпоценни камъни.

– "Ако след година нямаш мантия като моята, по-добре си върви там, откъдето си дошъл"! – цитира надписа на портата писарят. – Знам къде се намира, влязохме през нея на идване. Но не забелязах да има кълбо.

– Под бюста на средния император е скрита златна сфера, за която се твърди, че е намерена от Бизант при идването му на полуострова или че му е дадена лично от Аполон – Фотий седна отново. – Легендата разказва, че докато сферата е над вратата, градът ще бъде защитен от пожари, бури и светкавици. Ако е изчезнала и това се разбере... – патриархът не довърши.

– Ами иконата?

– Не е точно икона – Фотий се размърда на стола си. – Ако е това, за което мисля, и то е откраднато, значи проблемът е много, много по-сериозен.

Климент го изгледа неразбиращо.

– Знаеш ли историята за цар Авгар? – отговори му с въпрос патриарха.

Писарят поклати глава.

– Авгар живял по времето на Иисус. Бил управник на град Едеса – обясни Фотий. – Бил слушал много за Христос, повярвал в него и много му се искало да види пресветото лице на Господа. Като узнал желанието на царя, Иисус, който не можел да отиде в Едеса, взел парче плат и покрил главата си с него. След като го свалил, върху плата се били отбелязали чертите на лицето Му. Така създадения Свой образ Спасителят пратил на цар Авгар, за да може той да види лицето Му. Изпратил му и писмо, в което пишело: "Блажен си Авгаре, както и градът ти, наречен Едеса. Блажен си, защото, без да ме видиш, повярва в мен." – патриархът въздъхна. - Според записките на Дукум Бог да се смилил над душата му, става дума за образа на Иисус върху парче плат. Възможно е наистина да е имал предвид икона, но дълбоко се съмнявам. Сигурен съм, че е искал да посочи парчето плат с лицето на Спасителя. Казвам го не само защото изглежда по-логично във връзка с написаното от кавхана, но и защото се знае, че ако с реликвата се случи нещо, над града ще се изсипе проклятие под формата на земетресение, по улиците ще настане хаос, който ще предизвика поредица от убийства.

– Случвало ли се е?

– За жалост да. Този най-ценен плат с лика на Господ Иисус, най-бележитата между реликвите, които се почитат в двореца, е обграден с най-голямо внимание и се пази строго в златен съд. И докато всички други реликви се показват на вярващите по някое време, този плат, на който е изобразено лицето на нашия Изкупител, не показват на никого и пред никого не отварят съда, дори и за самия император. Това се прави, защото се знае, че някога съдът, в който се пази святата вещ, бил отворен и целият град бил обхванат от земетресение и убийства, които заплашили всички с гибел. Било показано чрез видение, изпратено свише, че това зло в Константинопол няма да престане, докато онзи плат, на който бил образът Господен, не бъде затворен на скришно място, далеч от човешките погледи. Затворили плата в златен съд, земята и хората се успокоили, земетресението и убийствата секнали. И от тогава до наши дни никой не е отварял съда, не е вадил кърпата от него и всички много внимават това да не се случи, защото вярват и се страхуват, че ако го отворят, земетресението и убийствата ще поразят всички. Реликвата се пази в подземията на църквата "Света Богородица Фароска" в големия дворец. Всички са чували историята, но малцина знаят къде се намира платът с образа на Спасителя. Да се стигне до него е напълно невъзможно.

– И сега някой го е откраднал?

– Не ми се иска да мисля, че това е възможно! – патриархът изглеждаше съсипан – Но ако е станало, земетресението наистина може да е пратено от Бог. Както и кървавите убийства на хората около Михаил, които се наричат "стълбовете на империята". Предстоят още земетресения и още убийства – Фотий пребледня и се прекръсти. – И което е най-лошото, означава, че или императорът се е побъркал, или някой от най-близкото му обкръжение стои зад това, което се случва.

– И аз така си помислих – каза писарят. – Но преди да се плашим взаимно с това, което предстои, ми се струва, че е най-добре да проверим дали реликвите наистина са изчезнали.

– Така е – съгласи се свещеникът. – Със златната сфера няма да бъде трудно. Трябва някой да се качи на вратата и да провери дали кълбото е там. Разбираш, че трябва да стане така, че хората да не разберат какво се случва. Ако се разчуе за изчезналите реликви, ще настане паника и ужасът ще завладее града. Трябва да действаме много внимателно.

Климент кимна.

– Що се отнася до плата със Светия образ, там нещата стоят по-сложно, да не кажа невъзможно. Трябва да проникнем в двореца и в църквата, което не е толкова трудно. Но след това трябва да намерим начин да слезем в подземията, да намерим криптата, където се държи ковчежето, и да го отворим.

– Имам човек, който може да се справи с всякакви ключалки.

– Не и с тези! Те са три, точно като Светата троица, и трябва да бъдат отворени едновременно!

– Ти си патриарх! – не се предаваше Климент. – Не можеш ли да измислиш нещо. Да кажеш на Михаил, че искаш да видиш парчето, защото си имал видение?

Фотий поклати глава.

- Никога няма да се съгласи! Императорът е суеверен и ще го е страх, че ще разгневи Бога с подобна постъпка. Преди няколко години бях забутал някъде моя ключ. Знаеш как става – прибираш го някъде и забравяш къде е. Само като чу, Михаил изпадна в ярост. Добре че ключът се намери бързо след това. Така че е изключено да се съгласи да пипаме реликвата. Още повече след това, което се случи на Хиподрума, и нещата, които се приказват по пазарите. Ще трябва да измислим нещо друго – патриархът сведе глава. – Единственият ни шанс е Варда. Само той има пряк достъп до покоите на императора и може би знае къде Михаил държи ключовете.

– Искаш да предложим на кесаря да ги открадне?

– Още нищо не искам, сине мой – свещеникът се наклони към Климент. – Нека не прибързваме. Първо провери дали златната топка е на мястото си. След това виж дали не си сбъркал при броенето на парчетата хляб под колоната на Константин. Едва след това ще мислим какво да правим с лика Христов. Но побързай. Усещам, че нямаме много време.

– Ще побързам – успокои го писарят. – Но ще ми трябват хора, стълби и някакъв документ, по силата на който да мога да се кача на вратата. Тамошната стража едва ли ще бъде очарована чужденец да се катери по портите на Константинопол.

11

21 септември, вечерта

Климент се прибра в къщата на форума на Бика по мръкнало. Месарите бяха затворили сергиите си, тълпите се бяха разотишли и само локвите черна засъхнала кръв и бръмчащите над тях мухи подсказваха за оживената търговия, кипяла тук съвсем доскоро.

Писарят влезе в кухнята, взе си хляб, сирене, маслини и сушено месо и се запъти към стаята си. Корсис и Невестулката ги нямаше. Сигурно се бяха отказали да го чакат и бяха излезли да разглеждат града.

Така беше още по-добре. Щеше да има време да събере мислите си и да поработи на спокойствие.

Климент затвори капаците на прозорците, запали няколко свещи, подостри едно от перата си, разбърка позасъхналото мастило и прилежно изглади с длан парче стар пергамент.

Трябваше да запише и помисли над това, което знаеше. Както и да реши как ще действа от тук нататък. Василий беше съвсем прав. Това беше Константинопол и наистина не можеше да има вяра на никого. Дори на бившия борец, който му беше помогнал на няколко пъти.

Посещенията в домовете на Евматий и Мануил бяха изяснили някои подробности от живота им, но това не му помагаше особено.

Вестарият беше лъгал жена си с прислужницата и кой знае още с кои други, съпругата му беше залитнала по Филон. И тя като брат си се прехласваше по дребния кочияш, но дали страстта ѝ беше толкова силна, че да реши да убие мъжа си? Едва ли. Още повече че след смъртта му по-голямата част от парите на Евмарий щяха да отидат при Коридон. Дали пък магистърът нямаше пръст в смъртта на вестария? На него му трябваха пари, за да плати на войниците си и да покрие разходите си по походите на изток. Дали затова бе взимал заеми?

Ами Мануил?

Кой е бил закачуленият посетител, който го е навестил вечерта, преди логотетът да бъде убит? За да строшат врата на лихваря, е трябвало да минат зад него. Което само потвърждаваше тезата, че който и да беше престъпникът, беше добре познат на жертвите си и те му имаха доверие. Същото се отнасяше и до Ингерн. Той се бе оставил да го отведат встрани от пътя, в пущинака, без да подозира каквото и да било.

Лъв и Роман също не изглеждаха съвсем чисти. Двамата може и да минаваха за приятели, но имаха основание да се мразят един друг. Дали Лъв обвиняваше Варда и брат му за смъртта на родителите си? Дали омразата не го бе тласнала да избива тези, които му бяха близки?

Роман също имаше основание да убие вестария, логотета и варягът. Дали двамата с Лъв не действаха заедно?

Климент въздъхна и потопи перото в мастилото.

Ами Василий? Той със сигурност е дължал пари на Мануил и не е харесвал Евматий. Варягът пък беше помрачил славата .му на непобедим воин. Но беше ли това достатъчно, за да ги убие? И как се съчетаваше със заговора срещу Михаил?

Не трябваше да забравя и Варда. Той сигурно страдаше по времето, когато е ръководил империята, а сега трябва да се подчинява на впиянчения си племенник. Вярно, беше близък роднина на Михаил, но това не значеше, че не ламти за още слава и власт. Варда чудесно се вписваше в образа на убиеца – образован и смел, за да замисли подобен заговор, и достатъчно близо до императора, за да може да извърши убийствата. Не беше ли кесарят единственият обут с ботуши по време на състезанията на Хиподрума? Не беше ли намерил Климент отпечатък от ботуш близо до мястото, където беше убит Ингерн? Това, разбира се, не доказваше нищо категорично, но даваше сериозна храна за размисъл.

И накрая беше папският легат Анджело Рици, който би дал мило и драго да разстрои работата на империята. Наистина, той не познаваше достатъчно добре града и хората около Михаил, но пък кой би заподозрял един свещеник?

Трябваше да помисли и за името, което си беше избрал убиецът. Изчислителя говореше доста за самия него. Имаше си работа с човек, който пресмяташе всеки риск и изчисляваше всичко до най-малката подробност. Докъде ли беше стигнал в сметките си?

Перото дращеше по мекия пергамент, изреченията се редяха едно след друго, но нещата не ставаха по-ясни.

Всичко се въртеше около Михаил и готвения срещу него преврат. Този, който стоеше отзад, наистина бе предвидил всичко и действаше по ясен, предварително съставен план. За това говореха изчезналите реликви, както и лъжепророците, които обикаляха града, сеейки смут.

Къде щеше да е следващият удар на Изчислителя? Поне в това отношение имаше малък напредък. Главоблъсканицата, съчинена от Дукум, му даваше възможност да предвиди какво замисля заговорникът. Съвсем скоро градът щеше да бъде сполетян от ново бедствие. Пожар или наводнение. След което щеше да се разбере за изчезналите реликви и градът да бъде обхванат от паника.

Можеше ли да предвиди къде ще удари убиецът? Трябваше да предупреди останалите "стълбове" да внимават къде ходят и с кого се срещат. Макар че те и сами знаеха това.

Какво още?

Всички от близките на императора имаха причини да се мразят един друг и да търсят отмъщение за отминали дела. Но така беше в двора на всеки владетел и едва ли щеше да го доведе до някъде. Климент си спомни за комита Еспор и безцеремонното му издигане в Плиска, както и омразата, която то водеше със себе си. Значеше ли, че той иска да седне на мястото на Борис?

Писарят уморено прекара ръка през челото си. Трябваше ясно да запише въпросите, чиито отговори търси, вместо все повече и повече да се оплита в това кълбо от омраза, страх и предателства.

Той взе нов пергамент, придърпа свещта по-близо и започна от начало.

1. Защо Изчислителя беше убил Дукум?

2. Кой и защо беше убил лекаря Гайнас?

3. Защо жертвите на Изчислителя са го оставили да ги изненада и не са се съпротивлявали?

4. Кой беше откраднал реликвите?

5. Кога щеше да удари отново престъпникът?

6. Кой беше Изчислителя?

Писарят загледа написаните въпроси и почувства, че му става по-добре. Намираше се на територия, която познаваше и където знаеше какво да прави. А и някои от отговорите вече бяха ясни. Убитите не се бяха съпротивлявали, защото познаваха убиеца си. Което значеше, че той е от близките на Михаил. Реликвите бяха откраднати, за да се всее паника и над града да се струпат катаклизми и бедствия.

За начало не беше зле. Но оставаше да намери отговорите и на останалите въпроси.

Климент се нахрани, занесе чиниите в кухнята и си наля чаша студена бира от завитата с кърпа кана. Корсис и Невестулката още не се бяха върнали, но той не се притесняваше за тях.

Писарят се върна в стаята си, подкъси фитилите на свещите, за да не димят, и се зае отново с опитите си да сложи известен порядък в мислите му.

Трябваше да намери някаква закономерност, нещо в престъпленията, което да го насочи по вярната следа.

Защо Изчислителя се бе опитал да го убие? За Дукум вече беше ясно. Кавханът беше разбрал за плановете на убиеца и е трябвало да умре, за да не проговори. Но какво целеше със смъртта на Климент. И как едноокият беше разбрал кога ще пристигне в Константинопол?

Това отново го водеше към обкръжението на Михаил. Някой от тези, които минава за негови най-верни приятели и поддръжници, го беше предал и заговорничеше против него. Само някои от тях би могъл да знае за писмото на Борис, в което се съобщаваше, че праща писаря на мястото на Дукум.

Ами преговорите? Защо князът искаше мир, а нахлуваше и опожаряваше селата по границата? Нещо тук не се връзваше!

Пергаментът свърши, пламъците на свещите припукваха, бирата беше изпита. Климент внезапно се почувства уморен, главата го болеше. Той легна на леглото, зави се с плаща си и моментално заспа.

Малко по-късно Корсис и Невестулката се върнаха от разходката си из града. Двамата бяха уморени и доволни. Бившият джебчия не спираше да коментира църквите, манастирите и дворците, които беше видял, както и богато облечените търговци и видни граждани.

– Казвам ти, направо ме сърбят пръстите! Тук златото наистина все едно се въргаля по земята. Защо ли ми трябваше да обещавам на господаря никога да не крада! Щяхме да станем богати, да знаеш!

Корсис само поклати глава, качи се и надникна в стаята на писаря. Завари господаря си заспал на леглото, зави го внимателно и загаси догарящите свещи.

22 септември

Близо до една от сергиите, на които се продаваше месо, стана неочаквана среща. За изненада на писаря, тръгнал с помощниците си към портата Гироломне, там беше и монсеньор Анджело Рици, който с отвращение оглеждаше една накацана с мухи овнешка плешка.

– Как можеш да продаваш подобни гадости? – попита той и сбърчи острия си нос. – В Рим за подобна стока ще те хвърлят в Тибър.

– Че тогава върви си пазарувай в Рим! Кой те кара да се вреш тука? – отвърна продавачът и предизвикателно се изплю в краката на духовника.

Свещеникът пребледня, черните му очи заблестяха, но преди да се нахвърли върху месаря, забеляза Климент и помощниците му.

– Тук всички са истински престъпници! Душите им са почерни и от ада и точно там ще отидат! – троснато обяви той и дръпна Климент за ръкава. – След като съдбата така или иначе пресече пътищата ни отново, нека разменим няколко думи продължи той. – Размислих над това, за което си говорихме последния път.

Писарят не отговори. Ако имаше нещо да казва, папският легат щеше да го каже. Щом си беше направил труда за "случайната среща", значи наистина имаше нещо предвид.

– Много е горещо напоследък – оплака се Рици и избърса мършавия си зачервен враг. – И задушно. Не е като в Рим, където времето... – нунцият не довърши, а само махна с ръка. – Относно желанието на вашия княз, защо мисли, че византийците ще го удовлетворят?

– Той не мисли нищо такова – отговори Климент и отведе събеседника си в сенките, далеч от миризливите сергии на месарите. – Такава е волята му. И ще отиде при този, който я изпълни.

– Но той няма да получи патриарх от Константинопол! – нунцият едва сдържаше гнева си. – Фотий никога няма да се съгласи на подобно нещо!

– Това не е моя работа! – сухо отговори писарят. – Аз просто изпълнявам поставените ми задачи.

– Слушай тогава какво ще ти кажа – легатът спря и хвана Климент за ръката. – Знам, че разчитате на това, че императорът е кръстник на владетеля ви. Но не е толкова просто. Този град е обречен! Не виждаш ли какво става? Поличби и земетресения предричат края на Аморийската династия! Чуй какво говорят пророците по площадите. Ако Михаил падне, ще се окажете въвлечени в интриги и сплетни, от които няма да знаете как да се измъкнете! Докато Рим е сигурен и непоклатим като скала!

– Сигурно е така! – съгласи се Климент. – Но ако Михаил падне, и с Фотий ще бъде свършено. А следващият патриарх може да се окаже по-благоразположен от него.

– Съмнявам се! – Рици подръпна едната си буза. Легатът явно не беше размишлявал върху въпроса от тази гледна точка. – Едва ли някой ще се съгласи да имате самостоятелна църква?

- Е, трябва само да изчакаме и да видим това, нали?

Малко остана папският нунций да тропне с крак от ярост. Но все пак това беше монсеньор Анджело Рици и той умееше да се владее. Дори и тогава, когато положението се изплъзваше от пръстите му.

Двамата повървяха мълчаливо около минута, преди свещеникът да капитулира.

– Добре – каза накрая той. – Ще предам желанието на княза ви на папата. Той ще знае как да постъпи. Но искам да ми обещаеш, че ако се съгласи на това, което искате, ще забравите за византийската патриаршия!

Климент разпери ръце.

– Не мога да обещая такова нещо. Но съм сигурен, че ако изпълните желанието на княз Борис, той ще постъпи точно както искате. Едва ли щеше да пише на светия отец в Рим, ако намеренията му не бяха сериозни.

Лицето на свещеника засия за миг, в очите му проблесна искра на задоволство.

– Има и друго – каза много по-свойски той и намигна на писаря. Сега, след като бяха уредили спорния въпрос, папският легат мислеше, че може да се държи по-свободно. – Някои неща, които се шушукат тук-там и които ще ви помогнат още повече да оцените стабилността на Рим. Чул си за убийствата, нали?

Климент трепна, но прикри реакцията си в енергично кимане с глава.

– Говори се – нунцият се приближи още по-близо до писаря и го стисна за лакътя, – че убиецът е някой от обкръжението на Михаил! Някой от най-близките приятели на императора се е прицелил в трона му! Чакай! Чакай! Той махна с ръка, за да спре думите на Климент. – Това, което не знаеш, е, че Михаил не е течно такъв, за какъвто се представя! – Рици примижа от доволство при вида на учудената физиономия на писаря. – Да, той само се прави на глупав пияница. Много му е удобно да прикрива решенията си зад виното и после да се извинява с него, ако се наложи. Но истината е, че не прави нищо, преди да го е обмислил добре и преди да го е обсъдил с онзи така наречен патриарх – легатът изговори името с отвращение Фотий!

– Какво се опитваш да ми кажеш? – Климент започваше да разбира накъде бие римлянинът, но искаше да го чуе от собствената му уста.

– Това, което искам да ти кажа – Рици спря и се скри още по-дълбоко в сенките, е, че Михаил знае, че срещу него се готви заговор. Нищо чудно да подозира и кой точно седи зад всичко това. И е напълно възможно той да е този, който избива собствените си приятели!

* * *

– Сферата я няма! – подпрян на грубата дървена стълба, Невестулката бършеше челото си, докато шепнеше в ухото на господаря си.

Правеха се на работници, изпратени да почистят портата. Съпроводени от двама войници, който Фотий им беше зачислил и разполагащи със заповед, подписана лично от патриарха, Климент, Невестулката и Корсис не срещаха никакви затрудненията от гарнизона, охраняващ вратата. Стражите бяха доволни, че някой се е сетил за тях и портата им и помогнаха при изправянето на високите стълби.

Единственият проблем беше, че наистина трябваше да почистят съоръжението, а командирът на гарнизона Агатон държеше лично да провери какво са свършили. Той явно не знаеше за магическото кълбо, защото не беше забелязал изчезването му.

– Хубаво е като видиш какъв ред цари в империята – изду бузи Агатон и сложи ръце на кръста си. – Когато преди около месец инспекторът по безопасността дойде на проверка, не вярвах, че ще се случи нещо повече. Но ето, въпреки че беше едноок – засмя се на собствената си шега офицерът, – е забелязал, че портата има нужда от почистване!

Климент също се качи на нея и докато с парцал в ръка бършеше бюстовете, а Невестулката и Корсис метяха боклуците и стържеха пилешките курешки, огледа мястото, където бе стояла сферата на Бизант. Нямаше никакво съмнение, че реликвата е била отнесена наскоро. Върху малкия триножник, на който бе стояла, все още нямаше натрупана мръсотия, както върху всичко наоколо.

Писарят приклекна и бавно прокара пръст по ръбовете на триножника. Ясно напипа вдлъбнатините, които кълбото бе оставило върху позеленялата мед, но не откри следи от нищо, което да го е придържало закрепено за нея. Който и да бе отнесъл реликвата, просто се бе качил върху портата и я беше взел. Климент и за миг не се усъмни, че това е така нареченият инспектор по безопасността. Който всъщност е бил мъртвият вече едноок просяк Фидипид.

Сферата беше открадната и нямаше съмнение кой и как е извършил това. Дали едноокият я беше предал на Изчислителя? Или реликвите бяха останали скрити някъде в къщата на просяците? Може би наистина трябваше да проверят, както предложи Невестулката.

Няколко часа по-късно, уморени и изцапани, но съпроводени от благодарствените възгласи на войниците, тримата българи най-после си тръгнаха.

Изоставиха стълбите и парцалите си в една от страничните улички и се отправиха към форума на Константин. Около малкия параклис в подножието на колоната отново имаше богомолци, които оживено говореха и надничаха през решетките. Климент и помощниците му се смесиха с тълпата, приближиха до малките прозорчета и се вторачиха в петте кошници с хляб. Корсис започна да брои на пръсти, но писарят го тупна през ръцете. Само това оставаше. Заради тях някой да разбере, че част от парчетата липсват.

Нямаше грешка. В петте кошници имаше само по единайсет сиви къса. Някой бе посегнал и на тези реликви.

– Господарю! – прошепна Невестулката. – Огледах катинарите на вратата. Изглеждат непокътнати, около ключалките няма драскотини. Който и да е откраднал хляба, е имал ключ от параклиса.

Климент сложи пръст на устните си и последван от двамата си помощници, забърза обратно към "Света София". Трябваше да каже на Фотий какво е открил.

Патриархът го нямаше в църквата. Сприхав йеродякон обясни на чужденците, че негово светейшество е излязъл по важни дела, но не го е упълномощил да дава повече сведения. След което безцеремонно им обърна гръб и си отиде.

Климент изпрати двамата си помощници да намерят нещо за обяд, а самият той бавно започна да се разхожда из прохладния двор на църквата. Седна на малка дървена пейка под високите дървета и се замисли какво да предприеме от тук насетне.

От една страна, не го интересуваше какво става във византийската столица. Гърците можеха да се избиват един друг колкото си искат, да предизвикват земетресения, пожари и наводнения, да свалят или възкачват императори. Това не беше негова работа. Но не можеше да отрече, че разследването го вълнува. Самолюбието му бе погъделичкано както от исканията на Василий и Фотий да разкрие убийците, така и от собственото му желание да докаже на византийците, че е по-добър от тях. По някакъв странен начин се чувстваше привлечен от кървавия мрак, който бавно и сигурно се спускаше над Константинопол. От тъмните ангели, шумът от чиито крила му се струваше, че може да чуе, от шеметния порив на смъртта, която не се спираше пред ранг, богатство и власт.

Прав ли бе Фотий да мисли, че откраднатите светини наистина могат да навлекат бедствията, от които пазят града?

Всъщност това нямаше значение.

Писарят не можеше, а и не искаше да се меси в Божиите работи. Ако Иисус беше решил да накаже надменните византийци, кой беше той, че да се бърка? Дали Изчислителя не бе просто инструмент в Божиите ръце?

По навик Климент стана и закрачи по покритите с кръгли речни камъни пътеки. Не усещаше лекия бриз, който се носеше между клоните на дърветата, не изпитваше облекчение от прохладата на сенките. Умът му бе зает с друго.

Възможно ли бе папският нунций да е на вярна следа? Това, което той му беше подметнал, не изглеждаше лишено от логика. Ако Михаил беше разбрал, че срещу него се готви преврат, нищо чудно сам да отстраняваше тези, които заговорничат. Но от друга страна, защо прибягваше до толкова сложен сценарий, след като просто можеше да ги арестува и да се разправи с тях, без да дава обяснения на никого. Нещо тук не беше както трябва! Макар че идеята беше интересна и заслужаваше внимание.

Климент се протегна, костите му изпукаха, той се прозя като котарак. Първо трябваше да разбере дали кърпата с лика на Христос е изчезнала. От това зависеха много неща. А единственият начин да достигне до нея бе да проникне като крадец в подземията на големия императорски дворец.

* * *

Стълбището пред двореца на кесаря Варда се спускаше с меки извивки към бяла, покрита с фин отъпкан пясък алея. От двете страни растяха старателно оформени кипариси, от живия плет се носеше миризма на жасмин, рози и лавандула. Въпреки това сенките, които те хвърляха, и високият фонтан в средата на двора не успяваха да се преборят с ярко напичащото слънце, което се бе издигнато високо в безоблачното небе.

Кесарят го нямаше в дома му. Напудрен слуга, облечен във фина туника, обточена със сребристи кантове, любезно информира писаря, че господарят му е при императора, където ще прекара целия ден. От думите му ставаше ясно, че императорът не смее да отиде и до тоалетната, без преди това да се посъветва с господаря на дома.

– Дали любезният гостенин ще изчака, или ще предпочете да потърси кесаря в двореца на Михаил? – попита слугата и си позволи едва забележима иронична усмивка.

Според него беше изключено някой да допусне особа като Климент в императорския двор, но дори и да си го мислеше, напудреният не го каза на глас. За сметка на това попита дали може да помогне с още нещо и остана учуден, когато получи положителен отговор.

– Нямам време сега да ходя до двореца да търся Варда! – троснато отговори Климент, от чийто поглед не бе убягнала усмивката на придворния. Може би ти трябва да го направиш, стига да те пуснат там – не се сдържа писарят. – Беше важно да говоря с господаря ти. Важно за него, не за мен. Но щом го няма, ще го потърся друг път.

Стреснат от думите на неучтивия чужденец, слугата започна да се извинява, когато от към къщата се чу глас:

– Доведи госта в главния салон и ни сервирай плодове и нещо освежително, Лизий – на стълбите се появи Петрон. – Това че брат ми го няма, не означава, че трябва да се държиш грубо. Още по-малко с чужденци. Добре си дошъл – обърна се гъркът към Климент. – Може би аз ще мога да ти бъда от помощ вместо брат ми. Нали нямаме тайни един от друг – Петрон намигна и без да дочака отговора, се скри в сенките на входа.

Климент последва византиеца. Дали той наистина можеше да замени брат си?

Дворецът на Варда не отстъпваше по нищо на този на императора. Таваните бяха високи и изрисувани със сцени от Стария завет, по стените висяха тежки гоблени и пана, тъкани със златни и сребърни нишки, върху излъскания шарен мрамор на пода бяха постлани меки арабски килими. Дръжките на вратите и прозорците бяха от чисто злато, слънцето се отразяваше в скъпоценните камъни на полилеите и хвърляше весели отблясъци по стените, от чиито дебели камъни лъхаше хлад.

Петрон прие госта си в обширна зала, полегнал на кипарисова лежанка, надвесена над плетена дървена маса, на която Лизий тъкмо сервираше нарязани изстудени плодове и разредено вино, в което плуваха късчета пъпеш и грозде.

Въпреки небрежната поза и богатата обстановка, Петрон изглеждаше напрегнат. Бръчки набраздяваха челото му, от устата му бе останала само тънка безкръвна линия, очите му бяха присвити. Патрицият силно стискаше пръстите на едната си ръка, които бяха побелели от напрежение.

Петрон изчака слугата да се оттегли и внимателно да затвори вратата след себе си, посочи на Климент лежанката срещу себе си и тихо, гледайки в пода, попита:

– Дошъл си при брат ми, за да му кажеш с какво се занимавам ли?

Климент отпи от превъзходното вино, завъртя го в устата си, примижа и каза:

– Не точно. С теб имаме договорка и няма да я нарушавам. Освен ако не установя, че ме мамиш, разбира се.

– А за какво тогава си дошъл? – Петрон присви очи още повече и се вторачи в госта си.

Вместо да отговори, писарят разклати виното в чашата си. Бе дошъл да се срещне с Варда и въобще не се бе сетил за Петрон. Дали по-малкият брат нямаше да му свърши по-добра работа? Може би имаше повече логика да се довери на него вместо на кесаря. Все пак той получаваше българско злато и макар под натиск, сътрудничеше. Освен това Петрон бе по-запознат със ставащото в подземния свят на Константинопол, нямаше много скрупули и бе достатъчно умен, за да разбере какво става и до какво може да доведе то. Ако Михаил паднеше, той и брат му също нямаше да се задържат дълго на постовете си и щеше да им се наложи да напуснат прекрасния дворец, който обитават, да не говорим, че можеше да им се наложи да спасяват живота си. Имаше и още един довод, който щеше да накара византиецът да се заеме със задачата – пари!

– Не знам дали мога да ти се доверя – започна от далеч писарят. – Става дума за нещо, което изпълнявам по молба на патриарх Фотий.

– Какво иска тази пепелянка? – Петрон не изглеждаше очарован. – Неговата работа не е ли да води проповеди в "Света София", да размахва кадилницата и да не си пъха гагата в светските дела?

– Сигурно е така – съгласи се Климент. – Но е открил някои неща, които го притесняват и които могат да доведат до последици, неприятни както за него, така и за императора и най-близките му.

– Какви неща? – Петрон облиза устни и се размърда на мястото си. Какви последици?

Без да навлиза в подробности, Климент обясни на събеседника си за изчезналите реликви и за проклятието, което може да се стовари над града. Не спомена нищо за Дукум и заговора, но Петрон бе достатъчно умен, за да си даде сметка за какво става дума.

– И две от реликвите наистина са изчезнали? – византиецът не изглеждаше особено притеснен. – Това сигурно ли е?

Климент кимна.

– Толкова сигурно, колкото това, че стоиш тук пред мен. Сам проверих кошниците и кълбото. Няма ги! Ако и кърпата с лика на Христос е изчезнала...

– Значи Фотий е притеснен? Не исках да го обиждам одеве – Петрон махна с ръка. – Старият лисугер е надушил нещо, нали? Заговор ли има? Заговор срещу императора?

– Така мисли.

– Знаех си! – гъркът удари с юмрук по дланта си. – Знаех си, че нещо се мъти! Убийствата, земетресението, проповедниците и слуховете, които се носят из града! Но за какво ти е брат ми?

– Исках да го помоля да ни помогне да проникнем в криптата на църквата на големия дворец. Да проверя дали е изчезнала и кърпата с образа на Спасителя.

– Това е абсурд! – махна с ръка Петрон. – Там не може да припари никой, дори и Фотий. Избрани хора се пускат само на най-големите празници и то надзиравани лично от императора и стражите му. И златното ковчеже никога не се отваря!

– Трябва да намерим начин да влезем в криптата... – думите на писаря увиснаха във въздуха.

Събеседникът му изглеждаше шокиран.

– Искаш да ти помогна да ограбиш най-ценните реликви на империята? Може и да ми плащате за сведения, но никога няма да участвам в това! И като заговорихме но темата, трябват ми пари! И то бързо.

– Няма да има повече пари! Нито сега, нито по-късно! Не разбираш ли? – Климент се наведе към събеседника си. – Ако Михаил падне, с теб и брат ти е свършено! Ще трябва да бягате от Константинопол. Има ли къде да отидеш? Някъде, където ще се чувстваш наистина в безопасност? Някъде, където няма да се будиш нощем и да се вслушваш дали по коридора не върви убиец?

– Недей да ме плашиш! – изрева Петрон и виното в чашата му се разплиска. Вратата се отвори и в процепа се появи притесненото лице на Лизий, но господарят му го отпъди с махване на ръка. – Няма да участвам в подобна кражба!

– Но ние няма да крадем. Само ще проверим дали кърпата е на мястото си. Ако е там, значи няма място за притеснения. Ако я няма...

– Значи другите реликви са изчезнали... – замислен разтърка брадичката си византиецът. – И ако установим, че тази също я няма, можем да отидем при Михаил и да му кажем, че вероятно е жертва на заговор.

– Точно така! Съгласи се писарят. – А той със сигурност ще знае как да се отблагодари на този, който му донесе новината. На теб в случая. Може би рискът си струва?

В очите на Петрон проблеснаха алчни искрици.

– Аз също ще ти платя, независимо какъв е резултатът.

Византиецът забарабани е пръсти по облегалката до себе си.

– Значи искаш да ти помогна да влезеш в криптата на църквата в големия дворец и да отвориш златното ковчеже, в което се пази кърпата на Иисус. Само това?

Климент кимна.

Византиецът полежа още малко замислен, барабанейки с пръсти по тъмното дърво. В главата му бушуваше буря от мисли, предположения и надежди. Истината бе, че Петрон спешно имаше нужда от пари. Последните му операции на Хиподрума и някои други места, където приемаха високи залози, бяха изтънили кесията му почти до скъсване. А беше взел и кредити от хора, които не можеха да чакат безкрайно. Брат или не на кесар, трябваше да се издължи, ако не искаше да пострада.

– Добре, съгласен съм! Гъркът се надигна леко и подаде ръка на писаря. Ще ти помогна, но ще ме оставиш аз да отнеса новината на Михаил. Нито ти, нито Фотий ще говорите с императора преди мен. И искам заплащане три пъти по-високо от обичайното. Все пак работата е рискована.

– Не мога да ти дам дума от името на Фотий, но ще направя каквото мога – стисна подадената ръка Климент. – А за парите не се безпокой. Половината ще получиш още днес, останалите – след като се убедим дали реликвата е на мястото си или не.

– Чудесно! – Петрон потри доволно ръце. – Трябва да знаеш следното.

Петрон вещо обясни, че е слизал няколко пъти в криптата и добре знае къде е ковчежето с лика на Христос. Трудностите бяха много, но преодолими. Първата беше как да влязат в черквата. За щастие гъркът знаеше таен тунел, водещ от двореца направо в една от нишите на "Света Богородица Фароска". Той бил построен, за да могат в случай на нужда императорът и семейството му да се скрият в църквата или да ходят да се молят, без да ги безпокоят. За целта щеше да им се наложи да отключат вратата на тунела, която била на скрито място. Климент предложи Невестулката да се справи с този проблем, но Петрон възрази. Приел вече веднъж идеята за "обира", както той го наричаше, византиецът искаше всичко да мине гладко. Ключ за вратата пазели императорът, началникът на имперските конюшни Василий и кесарят Варда.

– Няма защо да молим Михаил и Василий за помощ – подсмихна се Петрон. – Но брат ми ще ни "услужи" с ключа, не се съмнявам в това, още повече че няма да знае, че го прави.

След като проникнат в църквата, Невестулката можеше да се пробва да отключи вратата на криптата и следващата зарешетена малка портичка, зад която бяха светините. Най-трудно щеше да е отварянето на златното сандъче, в което се пазеше реликвата.

Тук твоя човек няма да успее да се справи, колкото и да е ловък. Сандъчето е така направено, че за да се отключи, трябва да се поставят три ключа от трите му страни, които да се завъртят едновременно. Това се прави от императора, патриарха и кесаря – уточни Петрон. – Може да има и други капани, за които да не подозирам. Сега разбираш ли за какво става дума?

– Ти ще "заемеш" ключа на брат си. Аз ще искам неговия от Фотий и се надявам той да ми го даде. Но как ще стигнем до този на императора?

– Той прилича на този, само че е златен – Петрон свали кесията от кръста си и извади от нея малък изящен ключ. – Михаил е суеверен и непрекъснато го носи със себе си. Закачен е на колана му. Ще направим дубликат и на някое от угощенията които дава, ще го изчакаме да се напие и ще разменим двата ключа.

Климент скептично поклати глава.

– Мислиш ли, че ще стане?

– Бихме могли да пробваме. Но ако имаш по-добри идеи, съм готов да ги изслушам – ядно отговори братът на Варда.

Писарят си тръгна със смесени чувства от посещението при Петрон. От една страна, византиецът се оказа безценен помощник с блестящи идеи, от друга – имаше чувството, че се замесва в нещо, което няма да завърши добре. Алчният поглед на гърка, който заблестя, след като осъзна, че ще бъде необезпокояван в пълната с богатства крипта, не хареса на Климент. Знаеше, че не може да има вяра на Петрон, но нямаше към кого другиго да се обърне. Още повече че той щеше да осигури два от четирите необходими ключа и да ги заведе до тайния тунел, свързващ двореца с църквата.

Искаше му се да се поразходи, да се разсее и да сложи мислите си в ред. И да поговори с някого, който не е въвлечен в интриги, убийства, кражби и заговори. Време беше да посети Ирина, която започваше да му липсва все по-силно.

Реши да мине покрай Южната стена, за да е по-близо до морето. Може би то щеше да донесе поне малко хлад.

Макар да наближаваше краят на септември, слънцето не спираше да грее, а морският бриз и сенките бяха единственото спасение от жегата.

Климент заобиколи Хиподрума, мина покрай манастирите на свети Сергий, свети Атанасий и свети Тома, спусна се към портата на пристанището Констоскалион и продължи покрай стената.

Имаше чувството, че пропусна нещо, че нещо му се изплъзва като невидима нишка, която трепти във въздуха, но той чува само звукът ѝ, без да може да я види. Унесен в мисли, писарят не усети кога стигна най-западната част на града. Пред него се издигна златната порта, чиито високи крила блестяха ослепително на яркото слънце.

Макар да бе минавал и друг път от тук, Климент спря да разгледа това поредно чудо на града. Знаеше, че вратата се отваря само когато императорът се връща триумфално след победа и трябва да поведе войските си по улиците на града. През останалото време беше отворен само дървеният портик, през който спокойно можеха да преминават хора и товари. Вратата беше висока поне шест метра, на крилата ѝ бяха монтирани златни плочи с барелефи, изобразяващи победите на предишните византийски императори. Сега от вътрешната страна на портата лежеше тежка верига, също позлатена, но тук-там ожулена и ръждясала. Над нея се издигаха три стражеви кули от червени тухли и камъни, подсилени по ъглите с метални подпори. На върха на портата величествено се издигаше статуя на Нике – Богинята на победа, в колесница, теглена от няколко слона.

"Защо пък точно слонове?" разсеяно си помисли писарят, докато подминаваше златното съоръжение и тръгна по страничната уличка. Обстановката му се стори странно позната. Макар манастирът "Света Анна" да бе по-надолу но улицата, бе сигурен, че е идвал тук и преди. Миг по късно всичко дойде на мястото си. Пред къщата на едноокия просяк Фидипид пазеха двама войници. Те бяха подпрели копията си на стената и надигаха мях с вино между сладките приказки. Климент ги подмина колкото се може по-бързо, без да поглежда към къщата, където бяха извършени толкова убийства.

Писарят дълго чука на дървената врата с железни пирони, преди една сърдита послушница да му отвори. Тя го изгледа изпитателно от главата до петите и го попита какво иска. Климент, предварително намислил какво да отговори, обяви, че носи вести за сестра Ирина от България във връзка с убийството на баща ѝ и иска да говори с нея. Монахинята поклати глава, съгласи се да предаде известието на игуменката и безцеремонно затвори вратата пред носа на писаря, оставяйки го да чака в пека на улицата.

Следите от земетресението бяха напълно разчистени. Отломките бяха събрани и изхвърлени, падналата мазилка – възстановена, стъклата на прозорците сменени. Само килната камбанария на църквата подсказваше за наскоро отминалото бедствие, но около нея беше издигнато дървено скеле, по което като мравки пъплеха работници. Скоро и тя щеше да бъде поправена.

Писарят се повъртя малко пред затворената порта и бавно започна да се разхожда по улицата, търсейки сянката на манастирската стена. Бяла и висока, тя се издигаше малко над главата му, горната и част беше от гланцирани зелени керемиди, които блестяха на силното слънце. Следвайки извивките на улицата, стената завиваше, опирайки в съседния двор. Точно в края ѝ имаше друга врата, малка и тясна, но достатъчна, за да мине през нея човек.

Климент изтри потното си чело с длан и тръгна обратно. Макар и далеч от центъра, улицата беше оживена. Търговци, селяни и занаятчии, повели мулетата си пред пълните със стока каруци, бавно се насочваха към вътрешността на града, надявайки се да продадат товарите си. Войници, тръгнали да сменят караулите; граждани, връщащи се с покупки от пазара и забързани калфи се разминаваха със свещеници, монахини и дякони, потящи се в черните си раса. Носеше се чаткане на копита, подвиквания и смях, миришеше на прах, животински изпражнения и напечен път.

Най-накрая врата на манастира се отвори и същата намусена монахиня застана на прага. Зад нея, цялата поруменяла, плахо надничаше Ирина.

– Игуменката разреши десет минути и нито секунда повече! Когато свършите, просто почукай на вратата – каза послушницата и побърза да се скрие обратно зад дувара.

Усмихната, Ирина прекрачи прага и застана срещу Климент. Двамата се гледаха втренчено, без да знаят какво да си кажат, но погледите им говореха повече от всякакви думи.

Накрая византийката се усмихна на сила и закачливо попита:

– Е, кой е убил баща ми?

Доволен, че има за какво да говори, Климент задъхано започна да разказва, размахвайки несръчно ръце. Историята му се оказа не много стройна и накъсана на места, но всеки път, когато погледнеше зачервеното от вълнение лице на събеседничката си, той имаше чувството не че върви по земята, а се носи във въздуха, лек и безтегловен като птичка. Този път разказа цялата история, без да скрива нищо, дори къде е чашата от черепа на Никифор, която всички бяха издирвали.

– И сте посекли убиеца на баща ми? – тихо попита накрая Ирина.

– Да! Точно под Мадарския конник. Корсис го промуши, а след това му отряза главата! Ако не беше дошъл навреме, сега нямаше да съм тук – отговори Климент и въпреки жегата потръпна при ужасяващия спомен за това, как се бе измъкнал на косъм от смъртта.

– Тогава ти благодаря! В очите на византийката имаше сълзи, но тя смело погледна писаря. – И на теб, и на помощника ти. Сега ще спя по-спокойно. Поне знам, че баща ми е отмъстен! Съжалявам само, че е трябвало да се излагаш на опасност.

Климент искаше да каже нещо, да избърше сълзите от лицето на любимата си, да и каже, че за нея е готов да извърши още по-героични дела, но думите не искаха да излизат от устата му, а тялото му беше като вкаменено.

Виждайки смущението му, Ирина се усмихна през сълзи и посочи вратата на манастира.

– Трябва да побързаме! Майката игуменка не обича някой да нарушава нарежданията ѝ. А след земетресението стана още по-сприхава от преди. Ядосва се за най-малкото нещо. Не спира да повтаря, че Бог ни наказва за греховете ни. – Ирина поклати глава. – И новините, които получи преди малко, я уплашиха още повече. Всички са много развълнувани от това, което ни разказа просякът.

– Какъв просяк? – застана нащрек Климент. – Какво е разказал.

– Сутринта на вратата потропа един прокажен, който търсеше нещо за ядене. Пуснахме го в кухнята и му дадохме каквото беше останало от вчерашната вечеря. След като се нахрани, ни разказа клюките от града. Как всичко е по вина на Михаил, че императорът е виновен за земетресението и тепърва ни предстоят подобни изпитания. Говореше много убедително. Но това, което най-много притесни майката игуменка, а честно казано, и всички нас е, че според него някои от реликвите, пазещи града, са изчезнали и няма да ни пазят повече...

Климент замръзна на място и понечи да хване Ирина за ръката, но се спря в последния момент. Откъде прокаженият знаеше за изчезналите светини?

- Каза ли какво е изчезнало? – попита той и нервно се огледа настрани. Нима Изчислителя беше стигнал до последния етап от плана си? Това значеше, че няма никакво време. Ако искаше да помогне на Борис, на Ирина и на себе си, трябваше да побърза.

- Защо те интересува толкова? Ти не живееш в Константинопол? Няма от какво да се боиш!

- Просто ми отговори на въпроса! Тонът на Климент не търпеше възражение. – Ако искаш да помогнеш и на двама ни.

– Не! Прокаженият просяк не каза нищо повече – отсече византийката, почувствала се засегната от думите на писаря.

Климент въздъхна, спря и се обърна към любимата си.

- Историята е дълга и не знам дали ще мога да ти я разкажа. Аз самият не съм сигурен, че знам всичко в нея. Но по един или друг начин може да се окаже, че касае и теб, и мен, и излизането ти от манастира. Наистина е важно да си спомниш дали просякът е споменал конкретни реликви.

– Сигурна съм, че не е! Сестра Анастасия, която се грижеше за него, ни осведоми най-подробно за думите му – византийката щеше да продължи с обясненията, но неочаквано дръпна Климент за ръкава. – Ето го! Човека, за когото ти говорех!

Задната врата на манастира бавно се отвори и от там се подаде заметната с качулка глава. Чу се звукът на клепало, каквото ползват прокажените, а след миг, оглеждайки се внимателно, просякът затвори вратата след себе си и тръгна по улицата към центъра на града. Само яркото слънце, което грееше в очите му, и това, че бяха в сенките, попречи на прокажения да види Климент и Ирина.

– Трябва да разбера кой е! – писарят искаше да остане при Ирина, но разбираше, че това е шанс, който не може да изпусне. Изчислителя беше ползвал просяци и преди и нищо чудно този да го заведеше при господаря си. – Трябва да разбера къде ще отиде!

– Свърши каквото е необходимо, а после се върни при мен – с неочакван плам отговори Ирина и стисна ръката на писарят. – Ще те чакам!

Прокаженият се движеше пъргаво и на писаря му бе трудно да го следва. За негов късмет въпреки силното обедно слънце улиците бяха пълни с народ и скоро той смело излезе от сенките.

Просякът, изглежда, бързаше за някъде. Макар да минаха покрай няколко църкви и манастири, около стените на които бяха насядали множество негови събратя, той не се присъедини към тях. Хлопането на клепалото му проправяше път като на император, защото никой не искаше да рискува да се зарази от болния.

Малко след като пресякоха един от мостовете над река Ликус, се случи малък инцидент. Каруца, водена от два вола, изскочи внезапно на пътя и едва не премаза просяка.

– Внимавай къде караш, идиот! – развика се той, размаха дървената си тояга като меч и шибна с нея едно от животните. След това бързо отскочи встрани, за да избегне камшика на човека на капрата и следван от ругатни и закани, продължи пътя си.

Прекосиха целия град. Минаха под хвърлящия сенки акведукт на Валент, подминаха кръстовидната църква "Свети Апостоли", манастира на "Христос Пантократор" и се насочиха към портата Платея.

Нима беглецът искаше да напусне Константинопол? Или идваше от Пера?

Просякът стигна до вратата и се мушна в ходника. Климент го последва и миг по-късно пред него се ширнаха равните води на Златния рог. Прибоят тихо се разбиваше в брега, в небето се носеха чайки, няколко войници играеха с костени зарове.

От прокажения нямаше и следа.

Слисан, Климент се огледа на всички страни, но този, когото преследваше, сякаш се бе изпарил във въздуха.

– Току-що през вратата мина един прокажен. Видяхте ли накъде отиде? – попита той играещите войници, но те само му махнаха с ръка да ги остави на мира.

– Не можем да следим за всички дрипльовци, които минават от тук. Имаме по-важна работа! – отговори му един от стражите, а останалите го подкрепиха с бурен смях.

Климент приближи войника, хвана го за яката на кожената куртка и го раздруса.

– Пак питам! Къде отиде прокаженият!

Не можеше тази нова нишка да изчезне така неочаквано, както се бе и появила.

Вместо да отговори, стражът го блъсна в гърдите, а останалите захвърлиха заровете и извадиха мечовете си.

Климент също посегна да извади своя, но в същи мит се чу нечии силен глас:

– Какво става тук?

Началникът на гарнизона, спартарият Стилихон, бе дошъл да нагледа войниците си. Той разпозна Климент и мрачна усмивка се разля но лицето му.

– Пак ли ти? Може би е по-добре да оставя да те убият!

12

22 септември

Мърморейки сърдито, Стилихон поведе Климент към караулното помещение в централната кула. Личеше си, че стаята е обитавана от военен. По стените бяха закачени щитове и ножници, някои празни, други със затъкнати мечове, лъкове, снопове стрели и копия бяха наредени в ъглите, по дървените полици свитъците се гушеха между шлемове, предпазители за ръце и нараменки. По накапаната с восък маса, разгърнати един върху друг между тежките месингови свещници, бяха поставени няколко карти на града, пергаменти със свитъци и заповеди. До тях имаше пълна до половината чаша с вино, подпряна на глинена стомна. По земята зад стола се търкаляха стари парцали и парчета от дрехи, запечатани с насмолена хартия гърнета бяха подредени под дървените пейки.

– Надявах се повече да не се срещаме! – Стилихон изгледа гневно писаря, оправи кожената си куртка и постави прибрания в ножницата си меч на масата между двамата. – Защо идваш да тормозиш войниците ми? Или си открил нещо, свързано със смъртта на съотечественика ти?

- Всъщност да, открих някои неща, но нито тук е мястото, нито ти си човекът, на когото ще ги кажа! – не се остави да бъде сплашен писарят.

Нещо не беше както трябва. Спартарият се бе появил прекалено бързо при портата, носейки със себе си напрежение и обиди, които писарят не заслужаваше. Той можеше да се разхожда свободно където си иска и да задава въпросите си, без това да предизвиква яда на Стилихон. Въпреки това византиецът се бе ядосал, бе го довел в стаята си и сега го гледаше като враг. Климент усети как по гърба му преминава студена тръпка и незабелязано опипа скрития под дрехите си нож. Защо не бяха в канцеларията, където се срещнаха за първи път?

Спартарият се зачерви още повече и понечи да му отговори яростно, когато неочакван кучешки вой прониза въздуха. Звукът бе изключително силен и неприятен, заглушавайки шумовете, които се носеха от пристанището и града.

Вбесен, Стилихон, скочи от стола си, отвори широко прозореца и изкрещя:

– Накарайте това куче да млъкне! Не искам да чувам повече противния му рев!

Сега бе ред на писаря да подскочи. Климент отстъпи назад, извади ножа изпод дрехата си и го насочи към византиеца. Във виковете му разпозна същия глас, който бе чул преди малко, когато прокаженият, който преследваше, се бе развикал на коларя. Това обясняваше внезапното изчезване на бездомника при вратата Платея, купчината стари дрехи зад стола на спартария и гнева му, който Климент предизвика с появата си.

– Ти си прокаженият, който разпространява слухове, че Бог е извърнал очи от императора. Ти си този, който е ходил в манастира "Света Анна"! – не можа да се сдържи писарят и в следващия миг съжали за прибързаната си реакция.

Вместо да отговори, византиецът издърпа меча от ножницата си и замахна срещу Климент. За късмет на писаря, широката маса между двамата ограничаваше действията на Стилихон. Един от свещниците падна, каната се заклати и обърна чашата, виното в нея заля струпаните пергаменти.

Писарят отскочи назад, обърна се и докато спартарият заобикаляше масата, отвори вратата и се втурна по стълбите навън. Разблъска няколко войника, които вървяха към кулата и им извика да спрат и заловят преследвача му, защото е предател. Объркани, стражите започнаха да въртят глави, но в следващия миг началникът им излетя от вратата, бълвайки проклятия и заплахи, крещейки, че писарят е шпионин, който се е опитал да го убие.

Войниците се хвърлиха след Климент с викове. Разбрал, че не може да чака помощ от никъде, той се стрелна напред по улицата, блъскайки един чирак, понесъл кошница с ябълки, които се изсипаха на земята. Зад него се чуха ругатни и когато погледна през рамо, писарят с облекчение видя, че няколко от войниците са се стоварили на земята, а Стилихон блъска изплашения чирак, който им бе препречил пътя. Това даде допълнителни сили на Климент, който сви в една от страничните улички и побягна още по-бързо. Само след минута виковете зад него заглъхнаха. С малко късмет бе успял да се измъкне от преследвачите си.

Писарят с благодарност докосна талисмана под дрехите си, спря задъхано и седна на близката каменна пейка. Подпря длани на коленете си, без да обръща внимание на минувачите, които с интерес наблюдаваха задъхания чужденец. Гърдите му се надигаха учестено, сърцето му щеше да изхвръкне от бързото тичане. Мислите му се въртяха около Стилихон и ролята му в разиграващата се из улиците на Константинопол драма. Дали спартарият бе Изчислителя? Дали той стоеше в дъното на изчезналите реликви, убийствата и заговора срещу императора?

Някой го блъсна по рамото, извини му се, но Климент не обърна внимание и тръсна глава. Макар много да му се искаше да е разрешил загадката, това изглеждаше малко вероятно. Изчислителя беше някой много близко до Михаил, а Стилихон, макар и началник на портата Платея, едва ли беше точно такъв.

Тогава?

Много по-логично изглеждаше византиецът да е част от общия план, някой високопоставен в изкусната игра на криещия се в сенките Изчислител, когото той случайно бе разкрил. Имаше чувството, че колко повече напредва разследването му, толкова повече възможности и варианти се появяват, които като черни пипала на отровна хидра бавно го омотават в прегръдката си и се опитват да го задушат.

Независимо дали заради изчезналите реликви, или по друга причина, Бог наистина бе отвърнал лицето си от Константинопол и неговия император. И сега по улиците на града, възседнали огнените си коне, с кикот се носеха дяволът и помощниците му, които се надсмиваха в лицето на императора, патриарха и на него самия. Антихристът ловуваше между стените на Константинопол и все повече жертви падаха в мрежите му. Жертви с проблясващи скъпоценни пръстени, пълни стомаси, дебели тела и пусти души. И след като събереше кървавата си жътва, Смъртта щеше да разчупи стените на града и да проточи костеливите си пръсти първо на изток към Дамаск, а след това и на север към Плиска!

Писарят скочи на крака.

Трябваше бързо да намери някой с достатъчно власт, някой, който да му повярва и да арестува Стилихон.

Климент припряно се огледа. Намираше се в края на стръмна уличка, лъкатушеща по един от хълмовете на града, в края на която се извисяваха златните кубета на "Света София". Дано този път патриархът да беше в черквата.

Докато бързаше по стръмнината, чу някой да го вика по име. Застанал в средата на улицата, без да се притеснява, че пречи на останалите минувачи, широко усмихнат, Василий му махаше с ръка.

Писарят се завтече към приятеля си, дръпна го в сенките и на един дъх му разказа всичко, което се бе случило. Отначало бившият борец го гледаше с усмивка, но с напредването на разказа тя се стопи, а очите на исполина ставаха все по-сериозни и сериозни. Накрая Василий махна с ръка и забърза към защитната стена.

– По-късно ще ми разкажеш останалото – каза той. – Сега трябва да хванем Стилихон!

Началникът на конюшните не се шегуваше. Василий накара срещнатия патрул да го придружи и само след минута бяха при портата Платея.

– Извикайте Стилихон! – прогърмя гласът на византиеца, докато стреснатите войници се чудеха какво става. – Искам веднага да се яви при мен!

Оказа се, че спартария го няма. Малко след като изхвърчал от стаята си, гонейки Климент, той казал, че отива да търси шпионина и оттогава не се бил връщал.

Василий наруга уплашените войници, които мигаха на парцали срещу него, чудейки се в какво са се провинили, заповяда им, ако офицерът се появи, веднага да го обезоръжат и арестуват.

– Имам нужда да се подкрепя! Обяви Василий и скоро двамата с Климент седяха под дебелата лозова сянка в градината на близката кръчма.

Потни слуги разнасяха табли, отрупани с чинии и охладено вино, две кучета се биеха под една от масите за парче тлъсто месо, няколко проститутки със силно изрисувани лица се прозяваха шумно, опитвайки се да се събудят, а до тях група монаси ги гледаха похотливо.

Василий поръча две кани вино, хляб, маслини и специалитетът на заведението – скопен петел с подправки, изчака да донесат напитките, наля си в очуканата тенекиена чаша, изпразни я на един дъх, наля си нова и чак тогава заговори.

– Мислиш ли, че Стилихон е Изчислителя? Може да си се натъкнал на разрешението на загадката съвсем случайно. Ако той е убиецът, така ще бъде най-добре за всички. Едва ли човек с неговия ранг може да организира нещо кой знае колко опасно и лесно ще се справим със заговора му – Василий не спираше да говори, като в същото време късаше едната кълка на петела, след което стръвно се нахвърли върху храната.

– Съмнявам се! – отговори писарят и отпи от чашата си. – Както сам каза, едва ли обикновен спартарий ще може да изплете толкова сложен заговор. Предполагам, че той просто е някоя от пионките, които този, който действително стои зад всичко това, разиграва. Това, че се натъкнах на него и го разпознах, само показва, че не е взел достатъчно предпазни мерки, нещо, което истинският Изчислител не би допуснал никога.

Василий кимна, изтри устата си с ръка и се оригна шумно.

– Много съм гладен! – исполинът си отряза от гърдите на петела. – Но ти си прав. Ако Стилихон е Изчислителя, едва ли бихме го открили толкова лесно. Макар че всичко се случва. Вероятно не е предполагал, че ще се натъкне на някой, който да прояви интерес към обикновен просяк, още повече прокажен, както си направил ти. Било е късмет и нищо друго!

– Все пак не мисля, че той е Изчислителя – настоя Климент. – Този, който организира убийствата и заговора, е близък до Михаил, защото знае неща, които няма откъде другаде да научи. А Стилихон определено не е такъв човек.

- Добре, убеди ме – разочаровано махна с ръка византиецът. - Макар все да не мога да се отърва от чувството, че това е нашият човек. Е, аз ще тръгвам - Василий стана и хвърли няколко монети на масата. Ще направя всичко възможно да заловя този предател. Ако още е в града, ще го намерим до довечера.

Климент също стана, бръкна в кесията си и остави част от съдържанието ѝ пред чинията си. Василий може и да му беше приятел, но никой нямаше да може да каже, че един византиец му е платил обяда.

Двамата се разделиха пред кръчмата. Гъркът тръгна към Влахернския дворец да търси Михаил, писарят пое към "Света София".

Главата му гъмжеше от мисли, докато си проправяше път сред следобедната тълпа. Чираци, понесли тави с пресни хлябове и гевреци; продавачи на варени скариди; рибари, размахващи пръчки с нанизани на тях кефали, калкани и скумрии, се смесваха с облечени в тънки роби прислужници, извели малки деца на разходка; араби с шарени панталони и ослепително бели чалми, мулетари, войници, конници, свещеници и проститутки. Навсякъде се носеха викове, смях и цвилене на коне, две кучета яростно се лаеха под погледа на охранена котка, понесла в устата си убита чайка. Облегнати в сенките на прохладните каменни стени, продавачи на реликви и лечители лениво рекламираха стоката си, предлагайки лек или молитва за всяка болежка или нещастие. Под една лозница издокаран в парадна униформа спартарий заедно с двама писари записваха желаещите да се включат в армията на магистър Коридон, прилъгвайки новобранците с пари в брой и обещания за бързо забогатяване след победата над арабите. Нисък дебел монах, понесъл малка красива икона, обкована със сребро, се потеше начело на шествие, отиващо да отдаде почит на света Барбара в църквата над Златния рог.

Зает със собствените си мисли, Климент остави тълпата да го носи покрай манастира на свети Теодор, проправи си път в блъсканицата около Капитолия, излезе на форума на Теодосий, подмина колоната на Константин, заобиколи Хиподрума и най-накрая стигна до "Света София".

За разочарование на писаря, Фотий отново го нямаше. Охранен прислужник с румени бузи го увери, че патриархът ще се върне скоро, и Климент се настани на един от резбованиге столове покрай източната стена да чака завръщането му.

Църквата бе пълна с богомолци, свещеници и послушници, от двора се носеха крясъци, шум от стъпки и всякакви други звуци, които отекваха под високите сводове, понасяха се към огромните куполи и там някъде, между ангелите и техните тръби затихваха, за да дадат път на следващите.

Климент знаеше, че черквата не е средище само на богомолци. "Света София" привличаше като магнит и търговци, селяни и занаятчии, които се надяваха да продадат стоките си в обширните ѝ дворове, а свещениците нямаха нищо против това, стига да им плащат входна такса. Адвокати и правници се срещаха тук с клиентите си, майки водеха дъщерите си на сгляди, подписваха се договори, продаваше се жито, ечемик, коприна, подправки и дори оръжия. Църквата бе като малък град. При портите ѝ, 365 на брой, точно колкото бяха дните в годината, винаги имаше пазачи, които, въпреки че бяха монаси, носеха дебели дървени палки и отговаряха за реда и доброто поведение.

Писарят въздъхна и уморено разроши косата си. Имаше няколко неща, които го притесняваха в станалото със Стилихон. Спартарият бе разследвал смъртта на лекаря Гайнас и на кавхана Дукум. Беше ли скрил нещо византиецът и какво? Той ли беше убил регистратора, за да не може да му каже какво всъщност се е случило с българския пратеник? И нарочно ли беше скрил рапорта на доктора за смъртта на кавхана? По чия заръка бе направил това?

Имаше и още.

Защо Стилихон се беше оказал в "Света Анна"? Манастирът беше чак на другия край на града. Ако военният искаше просто да всява паника, разпространявайки слухове за изчезналите реликви, можеше да отиде някъде по-наблизо. В Константинопол имаше достатъчно места, които можеха да му свършат работа. Или спартарият искаше да е възможно по-далеч от портата Платея, за да не срещне някого, който го познава? Но в това нямаше логика! Много по-възможно беше Стилихон да бъде забелязан, докато преминава през града, преоблечен като просяк. Както и бе станало.

Унесен в мислите си, сладкия мирис на тамян и прохладата на просторната черква, Климент не усети как клепачите му натежават, очите му затварят и той заспа.

Присъни му се странен сън. Уж беше в Плиска с Борис, но двамата говореха пред църквата "Свети Апостоли", а Дукум, възседнал коня си, яздеше около нея. Внезапно конят на кавхана полетя, превръщайки се в облак, а Борис и Климент напразно скачаха, опитвайки се да го хванат за краката. Дукум се възвиси в небето, но там внезапно пропадна през пухкавия си кон и се понесе към земята. Климент се опита да извика, да се втурне напред и да хване кавхана, но звуците излизаха от устата му странно забавени, а краката му го засърбяха и сякаш напълнени с олово, едва се поместваха. Дукум падна по лице върху камъните със звук на счупен клон, а Борис, превърнал се в лекаря Гайнас, с прерязано гърло, от което капеше кръв, се надвеси над трупа и каза: "Някой му е счупил врата!". Писарят, който успя да върне контрола над тялото си, се хвърли към кавханът, но когато го обърна по гръб, се оказа, че това не е Дукум, а едноокият просяк Фидипид, който му намигна с единственото си здраво око и го попита дали ще заложи на зелените на Хиподрума, или ще изчака да мине земетресението. След това се разнесе ужасяващ тътен, земята се разтресе и към него се понесе огромно златно кълбо, което мачкаше и рушеше всичко по пътя си. В съня си писарят извика, опита се да избяга, но кълбото го блъсна по рамото и го затисна на земята.

Климент отвори очи и примигна, опитвайки се да осъзнае къде се намира. Пред него стоеше млад дякон, който го разтърсваше за рамото и като видя, че писарят се е събудил, каза:

– Патриархът се върна, българино. Чака те зад централния олтар.

Търкайки очи, писарят премина през големия кораб на базиликата, между високите колони и огромните многоръки сребърни свещници, в които горяха дебели свещи от чист восък, някои украсени с червени панделки. Подмина хора с изящните му златни мозайки на свети Георги, Мадоната и Иисус и влезе през високата порта на олтара, с триъгълен покрив и дебели колони от жълт мрамор от двете страни. Рисунки от Евангелията, изписани със злато и сребро, образи на светци, Божията майка и Христос, чудотворни икони и орнаменти на цветя, зверове и демони, толкова изкусно направени, че изглеждаха като живи, обсипваха стените на олтара, в който, блестящ като слънце на небето, се издигаше украсеният с безценни камъни Божий престол.

Патриархът нервно крачеше около него, на лицето му беше изписана гневна гримаса, няколко по-млади свещеници се опитваха да го заговорят, но Фотий ги гонеше нервно с ръка като досадни мухи.

Щом видя Климент, той разбута насъбралите се духовници и без да обръща внимание на богомолците, които искаха да ги благослови, хвана писаря над лакътя и го дръпна през една от страничните врати. Зад него заприпка млад послушник, изпълняващ ролята на личен прислужник, който не знаеше какво е разгневило толкова началника му, но не смееше да попита.

– Научи се да не ме търсиш тук! – гневно викна Фотий, бързо излезе от черквата и с широки крачки се понесе към патриаршеския дворец в дъното на църковния двор. – Аз съм върховен глава на църквата, не просто познат, който можеш да безпокоиш на работното му място! Поставяш ме в неудобно положение! Да не говорим, че всички виждат посещенията ти. Причината въобще да ти обръщам внимание е, че залогът е прекалено висок!

– Ако ваше светейшество смята за необходимо, мога да си отида – сухо отбеляза писарят.

– Не говори глупости! – ядно тръсна глава патриархът и черната му монашеска шапка за малко щеше да падне на земята. – Както вече казах, действията ти са от изключителна важност! Просто трябва да се срещаме на друго място. Не в църквата.

Климент кимна и последва патриарха. Изкачиха се по мраморните стълби, в подножието на които пазеха няколко яки монаси с копия в ръце. Други, въоръжени с твърди дъбови палки, бяха застанали пред всяка от стаите. Явно патриархът наистина се страхуваше от покушение.

Минаха бързо по широк, окичен с икони коридор, и накрая влезнаха в не много голяма, но уютно обзаведена, без излишен разкош стая с голям сребърен кръст на източната стена. Послушникът, който ги следваше от църквата, помогна на Фотий да свали официалните дрехи и украшения, които носеше на гърдите си, и патриархът остана по просто, но удобно расо, върху което лежеше фино изработен златен кръст с голям кървавочервен рубин в средата.

За разлика от повечето останали духовници, Фотий не държеше на показността. Няколко удобни канапета, сандъци облицовани с кожа, маса с грижливо подредени по нея пергаменти, разноцветни мастилници и добре подострени пера и бюфет от тъмен орех, върху който бе поставено резбовано дървено разпятие, бяха цялото обзавеждане на стаята. Единственото допълнение на която бяха седем скромни икони и запалено кандило, от което се носеше благоухание. Над студената камина бяха подредени кръстове върху красиви поставки, но нищо не издаваше, че това е част от личните покои на най-високопоставения, а вероятно и най-богат, представител на църквата.

Все още намръщен, Фотий показа един от столовете на гостенина си, отпрати послушника и сам се настани срещу писаря. Потропвайки с пръсти по масата пред себе си, патриархът изслуша разказа на Климент, накара го да повтори някои от по-съществените моменти, след което въздъхна и приглади брадата си.

– Не се сърди, че преди малко бях груб. Насъбраха ми се доста неща, нервите ми не са вече както едно време. Вчера ми се наложи да обявя официално развода на императора, а днес сутринта да го венчая – той направи гримаса на отвращение. – Стана в покоите му, не присъстваха много хора. Дори той разбира, че това, което прави, не е най-умното нещо. А на мен пък съвсем не ми е по сърце. Все едно ми е за кого е женен Михаил, но раздялата му с дъщерята на Коридон ще докара неприятности на всички ни, помни ми думата! – патриархът замълча и завъртя верижката на врата си. – А сега от това, което ми разказа, разбирам, че опасенията ми трябва да са много по-сериозни, отколкото бяха досега. До мен също достигна мълвата, че из града се носят слухове за изчезнали реликви. Някой обикаля около светите места и сквернослови срещу императора, сочи земетресението като пръст Божи и вещае още по-страшни катаклизми, докато Михаил е на трона си. Дотук нищо ново, но този човек, който се представя ту като просяк, ту като пътуващ проповедник, ту като прокажен, твърди, че някои от реликвите пазещи града, ги няма, което вече е сериозен проблем – патриархът въздъхна и скръсти ръце пред гърдите си. – А сега ти ми казваш, че това не е кой да е, а спартарият на вратата Платея Стилихон. Чудя се какво ли зло още ще ни сполети?

– Хлябът в кошниците наистина е откраднат, златната сфера на Бизант също я няма – каза Климент, а патриархът въздъхна още по-дълбоко.

– Сега е много важно да разберем дали и кърпата с образа на Христос е открадната. Ако и тя е изчезнала... – Фотий не довърши, а само се прекръсти.

Писарят разказа за срещата си с Петрон, пропускайки да обясни защо братът на кесаря се е съгласил да сътрудничи. Свещеникът го изслуша мълчаливо и макар в очите му да се четяха въпроси, не попита нищо. Вместо това обеща, ако се сдобият с ключа на императора, да им даде своя собствен, за да могат да отключат ковчежето, в което се съхраняваше свещената кърпа.

Разбраха се да се срещат колкото се може по-рядко и ако това все пак се наложи, да става в палата на патриарха, а не в църквата. За свръзка щеше да им служи послушникът Игнатий, който обслужваше Фотий и се оказа негов племенник.

– Пази се! – предупреди го на изпроводяк патриархът. Казах ти. Вече съм получил предупреждение, че може аз да съм следващата жертва. Сам видя – посочи с ръка към вратата божият служител – не ми е приятно, но съм се обградил с хора, които да ме пазят. Може и да са монаси, но някои от тях са по-добри и от най-добрите ветерани. Защото – очите на Фотий заискриха – имат на своя страна вярата. Тя им дава сили. Ти също трябва да внимаваш. В крайна сметка, ще се разбере с какво се занимаваш, ако вече не се е разбрало. Няма да можеш да се прикриваш дълго зад смъртта на Дукум. Мнозина няма да харесат разследването ти, включително и Михаил. Трябва да внимаваш къде и кога ходиш. Бъди непрекъснато нащрек, не се движи сам и винаги ползвай централните улици – доколкото ти е възможно. Макар и там да не е безопасно. Удар с нож или с кинжал може и да остане незабелязан в тълпата. Не излизай никога без придружители. Нападнали са те веднъж, ще те нападнат и втори път! Знам, че ми нямаш доверие – патриархът сложи ръка върху рамото на писаря, – но този път съм на твоя страна!

Писарят кимна, обеща да се пази и си тръгна.

Над града се бе спуснала омайна лятна вечер. Слънцето бе залязло и най-после не сипеше жарките си лъчи, от Златния рог вееше лек бриз, който се провираше между листата на дърветата и охлаждаше нагретите през деня къщи и площади. По тъмното небе се носеха бели облаци, между тях ясно грееха големи жълти звезди. Миришеше на водорасли и рози, а звукът на цикадите заглушаваше шума, идващ по улиците. По стените около църквата бяха закачени запалени факли, но от тях нямаше голяма полза, защото ясната луна светеше ярко, къпейки всичко в бледата си светлина.

Климент пое въздух с пълни гърди и за първи път, откак пристигна в града, се почувства спокоен. Макар загадката да изглеждаше заплетена и да ставаше все по-сложна, той внезапно изпита усещането, че ще успее да я разреши, че нещо в него вече знае отговора и само трябва да изчака, за да изплува на повърхността.

Писарят отвори една от страничните врати в оградата погледна към смълчаната тъмна черква и излезе на павираната улица до нея.

В този момент нещо се стовари върху него и го събори на земята. За разлика от съня му преди малко, това не беше гигантска златна сфера, а човек с изваден меч. Той се бе хвърлил върху Климент от близкото дърво, където се криеше в очакване на появяването му. Само грешната преценка на скоростта и разстоянието спасиха писаря от острието. То изтрака по четвъртитите камъни, но в следващия миг мъжът скочи на крака и отново се хвърли върху жертвата си.

Трескаво опитвайки се да извади ножа си изпод дрехата, Климент извика, знаейки, че няма кой да му помогне в пустата улица. Шумът от пристанището на Златния рог и Галата заглушаваше гласа му, а дори някой да го чуеше, нямаше да може да дойде навреме.

Той все пак успя да издърпа камата, късайки ленената си риза, в която ръкохватката на ножа се замота точно навреме, за да успее някак си да отбие нападението на убиеца, и дишащ тежко, да се облегне на стената зад себе си. Дали не трябваше да хвърли оръжието по нападателя, залагайки всичко в един удар?

Убиецът, облечен в черни дрехи и с омотан около лицето шал, между пролуките на който проблясваха само очите му, не му даде време за размисъл. Той вдигна меча си и го стовари върху главата на писаря. Климент успя да отскочи навреме встрани, а острието остави широка бразда в белия хоросан зад него. Инерцията изигра лоша шега на Климент. Той залитна, подхлъзна се и падна по гръб на земята.

В следващия миг убиецът бе над него, а високо вдигнатият му меч закри ярката луна. Вместо да го стовари върху жертвата си, нападателят внезапно се олюля, направи несигурна крачка напред и се стовари току до главата на писаря. Между рамената му стърчеше стрела.

По средата на улицата, стиснал арбалет, който се губеше в едрите му длани, стоеше Василий.

– Ела да ти помогна – подаде ръка на падналия писар византиецът и се ухили. – Не се ли радваш да ме видиш?

– Повече от всякога! – Климент пое протегнатата ръка, изправи се и изтупа дрехите си от прахта. Гърлото му бе пресъхнало и прашно, кръвта биеше в слепоочията му, но се чувстваше по-жив от всякога. – Но как се оказа тук? И то въоръжен?

Исполинът направи кисела физиономия.

– Още не си разбрал всичко – каза той и посочи мъртвеца. – Знаеш ли кой е това?

Писарят поклати глава.

Василий приклекна, обърна трупа и дръпна шала от лицето му.

В тях, сякаш ги обвиняваха, се взираха мъртвите очи на спартария Стилихон.

* * *

– Пий! – Василий сипа щедро вино в сребърна чаша, на която беше гравирана битката на Тезей с Минотавъра. – След подобно преживяване всеки има нужда да се подкрепи!

Климент с благодарност вдигна напитката към устата си, отпи голяма глътка, задави се и изплю част от виното. Гадеше му се, главата му се въртеше, ръцете му трепереха, зъбите му тракаха, но в същото време възприемаше ставащото около него с кристална яснота.

Василий го тупна с лапата си по гърба, писарят се изкашля, след което пресуши чашата. Византиецът му я напълни отново.

Двамата поседяха известно време мълчаливо, оставяйки прохладния бриз да охлади страстите и сърцата им. Бяха полегнали върху отрупани с възглавници лежанки на просторната мраморна тераса на двореца, в който живееше Василий. Виното постепенно отпусна изпънатите нерви на Климент и той блажено се отпусна на меката коприна. Реши да се напие, да му отпусне края, та дано изтрие веднъж завинаги тревогата и напрежението от душата си.

– Императорът се ожени за бившата ми жена – неочаквано каза Василий, а гласът му беше натежал от печал. – Мислех, че няма да го направи, но са се венчали без много шум днес сутринта и сега празнуват. И аз бях поканен, но не съм сигурен дали ще мога да понеса подобно празненство. Каквото и да си мислиш, обичах Евдокия Ингерна, въпреки че делеше леглото си с това на Михаил. А сега е само негова...

Писарят учудено погледна големия мъж до себе си, но Василий се извърна, за да скрие стеклата се по лицето му сълза.

– Няма значение! – изтри бузата си с юмрук византиецът. – Нищо не може да се направи. По-добре да се върнем към настоящите си проблеми.

На въпросите на писаря как се е оказал зад църквата в точния момент, Василий разказа, че цял ден обикалял града, търсейки Стилихон. Обикалял пазарите и кръчмите, където знаел, че се събират войници, навестил златарите, при които повечето спартарии и други офицери държали парите си, минал през площадите и пазарите, но никъде не можал да намери беглеца. Най-накрая, когато съвсем се отчаял, случайно го зърнал близо до двореца на Юстиниан. Стилихон изглеждал напрегнат и забързан, с омотан около главата шал, който за щастие се смъкнал точно когато минавал покрай Василий.

– Следеше те - делово сподели византиецът и отпи от чашата си. От предишното му тъжно настроение не бе останала и следа. Той пак изглеждаше изпълнен с енергия и решителност за действие. - Тръгнах да го следя. Можех да го хвана веднага, но ми беше интересно какво е намислил. Тайно се надявах да ме отведе до Изчислителя, но... – Василий вдигна рамена. – Видях те да влизаш в двореца на Фотий, а Стилихон се качи на близкото дърво да наблюдава двора. Явно много ти беше насъбрал нашият спартарий. Останалото ти е известно.

Климент благодари още веднъж на спасителя си и двамата надигнаха чаши.

Постепенно напрежението изчезна, виното си каза думата и Климент се отпусна усмихнат на лежанката. Беше му приятно да стои на прохладната тераса, да се напива бавно с прекрасното вино на Василий и двамата да си говорят и да се смеят като стари приятели. От кога не му се беше случвало това? Всъщност ставаше за първи път, честно призна пред себе си писарят. В Плиска, макар и с висок пост, непрекъснато се намираше под напрежение. Спешните задачи никога нямаха край, а Борис изискваше всичко да става по възможно най-бързия начин. Освен помощниците си, Климент нямаше други истински приятели и внезапно осъзна колко се е привързал към Корсис и Невестулката. Но всичко това можеше да се поправи. Особено ако успееше в задачата си и освободеше Ирина. Беше спестил достатъчно пари, а и имаше имението до Филипополис, което Борис му подари, сред като разреши загадката с жълтата кутия и изчезналата дъщеря на Гостун. Можеше да напусне службата си, да се откаже от почестите в двореца и да се оттегли заедно с Ирина, да наеме ратаи, да гледа зърно и плодове, да прави вино, да има деца и да заживее щастливо и спокойно, далеч от интригите, убийствата и сплетните. Можеше да...

Внезапно силен гръм разцепи тишината. Тътенът още не беше заглъхнал, когато заби камбана, понесоха се писъци и команди. Василий скочи на крака, разливайки виното си, писарят го последва.

Византиецът се надвеси над перилата на балкона, взирайки се в оранжевите отблясъци, които започнаха да се издигат над северната част над града.

– Това е пожар! – каза той и рязко се обърна. – Гори Влахернския дворец! Бързо! Да отидем да видим какво става!

Без да дочака отговор, Василий се втурна навън. Залитайки, Климент тръгна след него. Не му беше писано да се наслади на една наистина спокойна вечер.

В главата на писаря, докато се препъваше по тъмните, изпълнени с викове улици, се появиха куп въпроси, които се стрелкаха като мълнии в замъгления му от виното мозък: Беше ли императорът в двореца? Беше ли това опит да бъде убит Михаил? Имаше ли станалото нещо общо с изчезналата златна сфера, която пазеше града от мълнии и пожари?

Внезапно по улицата повя хлад, кожата на Климент настръхна и той усети как виното се отича от него, а главата му се избистря. Нима проклятието, за което говореше Фотий, наистина бе застигнало града и императора? Нима след изчезването на сферата на Бизант, пазеща града, Бог бе поразил това място точно според легендите?

Какво се бе случило?

Чуха гръм, гръм, който според Василий е ударил императорския дворец, последван от пожар. Не беше ли предрекъл същото Фотий?

Климент ядно тръсна глава. Както и да беше избухнал пожара, човек бе причината за него и той трябваше да го открие. За останалото патриархът можеше да потърси обяснение в молитвите си!

Пред него византиецът тичаше, блъскайки безцеремонно всички, които се изпречат на пътя му. Улиците бързо се пълнеха с хора, които плачеха, понесли покъщнината си, или с ужасени лица се опитваха да разберат какво става. Чуваха се викове и стонове, няколко пъти попаднаха на групи богомолци, които, паднали на колена, отправяха пламенни молитви към небесата. А в далечината, заревото все повече се разрастваше. Макар Константинопол да не беше дървен като Плиска, един голям пожар щеше да има ужасни последици.

Облечени в дебели кожени куртки, панталони и шлемове, понесли кофи, стълби и чували с пясък, войници с крясъци разгонваха тълпата. Впрегнати в каруци, в които се поклащаха бурета, пълни с вода, ниски, набити коне се точеха във върволица по посока на пожара.

Близо до цистерната на Аспар срещнаха Невестулката, който се луташе из тълпата. По лицето на слугата се изписа облекчение, когато видя господаря си.

– С Корсис се разделихме! Търсехме ви навсякъде! – каза с пресипнал глас той и тръгна с Климент и Василий. – Страхувахме се да не ви се случи нещо.

Колкото по-близо до двореца приближаваха, толкова топлината ставаше по-голяма, във въздуха се носеха сажди и пушек, пламъците се виждаха все по-ясно в нощното небе, а бумтежът им се усилваше.

– И видях, и ето сив кон, и върху него ездач, чието име беше смърт; и адът следваше подире му[62]; – едър проповедник беше застанал на един от уличните ъгли, а високият му плътен глас се носеше наоколо, успявайки да заглуши шумовете на пожара. – Всичко е предсказано! Всичко е написано! Господ е отвърнал лице от нас! Господ е омерзен от разврата, пиянството и смъртта, които сеят Михаил и властниците му! Отвърнал е лице от тях и ние ще трябва да плащаме греховете им, докато всички земни царе и велможи, и богати, и хилядници, и силни не се покаят, не пречистят душите си и не заплачат с истинските сълзи, които ни праща нашият Бог Иисус Христос и не обикнат с истинската му обич тези които са онеправдани и отхвърлени! Защото никой не може да се скрие от истинския гняв на Агнеца, и ще дойде великият ден на гнева Му, и никой няма да може да му устои! Затова, братя и сестри, тези, които плащат греховете на други, помислете какво трябва да направите, за да спечелите пак Божията любов, какво трябва да сторите, за да...

Така и не се разбра какво трябва да сторят бедните, защото без да спира, Василий удари през лицето проповедника. Свещеникът се сви и хвана с ръка окървавената си уста, а бившият борец го сграбчи за рамената, завъртя го, блъсна го на земята и го ритна няколко пъти.

– Махай се от тук, ако искаш да останеш жив! – Василий сграбчи окървавената риза на мъжа. – И ако пак те срещна да проповядваш против императора и да всяваш паника, ще те затворя в подземията на двореца, където Апокалипсисът наистина ще стовари върху главата ти! Разбра ли?!

Без да дочака отговор, византиецът се завъртя и повика Климент и Невестулката с ръка.

– Насам! – тримата завиха към малкия хълм срещу двореца. Там вече се беше събрала тълпа зяпачи, които разпалено коментираха пожара на двореца и опитите той да бъде загасен.

Огънят беше обхванал някои от помощните постройки около централната сграда, но като че ли беше овладян.

– Какво става? – попита Василий най-близкия зяпач. – Какво се случи?

Мъжът вдигна рамена.

– Чу се гръм. Ударил двореца. След това започна пожарът.

– Гръм ли? – гигантът вдигна ръка нагоре. – Какъв гръм? Небето е съвсем чисто?!

– Не знам! Казвам това, което стана! Може би наистина е Божие наказание! Може би...

– Млъкни! – Василий блъсна събеседника си в гърдите. – Сигурно е била лятна буря. Ти какво мислиш?

Вместо отговор Климент посочи с ръка.

– Какво е това?

Иззад ъгъла с маршова стъпка, предвождани от тръбач с дълга медна тръба, завиваше формация войници.

– По дяволите! Изруга Василий. – Императорът!

Миг по-късно се показа позлатена носилка, чиито пурпурночервени завеси бяха вдигнати. В нея, облегнат на куп копринени възглавници, прегърнал в едната си ръка русокосата Евдокия, докато с другата махаше на ужасената тълпа, лежеше Михаил. Зад него, подпирайки се един друг, се клатушкаха оцелелите "стълбове на империята", повечето с побелели лица и раздърпани дрехи. Процесията завършваше с малък конен отряд понесъл широка делва, която се оказа пълна не с вода, а с вино.

Войниците грубо разблъскаха минувачите, проправяйки си път напред, след което се разгърнаха от двете страни на малкия хълм. Носилката на императора бе поставена точно срещу горящия дворец. Останалите се струпаха около него, а тълпата под тях на улицата гневно зашумя.

Михаил стана, едва държейки се на краката си, и придърпа кикотещата се Евдокия в обятията си. Протостраторът Роман им наля още вино, папският легат Анджело Рици седна на носилката да си почине, страторът Лъв, душейки въздуха, започна да обикаля по хълма, а водачът на колесница Филон запя неприлична песен.

Василий махна с ръка и каза на Климент:

– Тръгвам си! Императорът е жив и както виждам, в отлично настроение и не го заплашва опасност. Пожарът е овладян, няма какво повече да правя тук – бившият борец махна с ръка и тръгна надолу по хълма.

– Това са българитееее! – Михаил видя Климент и Невестулката и им помаха с ръка. – Елате насам, езичници такива! Харесва ли ви огънят?

Писарят, последван от помощника си, приближи до императора.

– Харесва ли ви всичко това? – Михаил описа широка дъга с ръката, в която държеше чашата си. Част от виното се разплиска и изцапа предницата на туниката му, където личаха и други подобни петна. – Или и вие мислите, че съм прокълнат?! Че Бог е отвърнал очи от мен и този град? Така ли мислите?

Климент се огледа притеснено.

– Празнувах сватбата си с тази прекрасна жена Михаил прегърна още по силно Евдокия, – празнувах превръщането ми в истински мъж, когато това се случи. Казват, че светкавица поразила двореца ми! Но ако е целила мен, защо удари този, а не другия дворец, където бях в действителност? Проклет ли съм наистина? – императорът изглеждаше така, сякаш ще се разплаче.

– Може би това е небесно знамение, светкавица, пратена от Зевс в чест на сватбата ви – бързо каза Климент.

Михаил го погледна така, сякаш го вижда за първи път, след което се провеси на рамото на жена си и започна да се смее.

– Чу ли го, любима? Чу ли го? – не спираше да повтаря той. – Знаех си, че варварите ще имат добро обяснение за това, което се случва. Значи Зевс ни поздравява, а? – той се изкикоти гръмогласно. – Звучи много по-добре от това, с което ми пълнят главите свещениците и собствената ми майка! Но така ли е наистина?

Императорът се олюля, но успя да се задържи на краката си.

– Аз ще разбера какво става! – страторът Лъв разбута войниците и тръгна към пожара. – Ще видя точно какво е станало!

– Ето това е истински мъж! Нали, любима?! – Михаил звучно целуна жена си, която се изсмя пиянски. – Само той ме обича и е готов да влезе и в огъня за мен! Ти обичаш ли ме, българино?

– Аз... – объркано започна Климент, но в следващия момент императорът неочаквано залитна, направи няколко крачки към него и политна към земята. Миг преди да падне, Невестулката се стрелна напред, прихвана Михаил през кръста и го задържа. В следващия момент владетелят бе в ръцете на слугите си, които бързо го наобиколиха и върнаха в лежанката.

- Да си вървим! Видяхме достатъчно! – провикна се той и вдигна високо чашата си. По конете! Филоне! Налей ми още вино! Да празнуваме! Днес се ожених!

Климент и Невестулката изчакаха кавалкадата да се оттегли. Войниците разпръсваха тълпата, която дюдюкаше, крещеше обиди към Михаил и хвърляше всичко, което намери под ръка. Наложи се стражите да изблъскат недоволните към горещия дворец, за да може да мине императорът, като налагаха тълпата с тъпата страна на копията си.

Писарят поклати глава и се загледа в затихващия пожар. Все пак, въпреки цялата бъркотия, огнеборците бяха успели да си свършат работата. Огънят бе локализиран в единия край на двора, покривите на съседните сгради бяха залети с вода и не се запалиха, част от въглените бяха засипани с пясък и чакъл.

Разбрала, че зрелището приключва, тълпата започна лека-полека да се разпръсква, дълбока въздишка на облекчение полетя във вечерния въздух, но неприличните обиди и закани към императора и свитата му не секнаха.

Климент и Невестулката се смесиха с хората, опитвайки да разберат как е започнал пожарът. Отговорът, който получаваха, бе един и същ. Чул се силен гръм, блеснала светкавица, която се стоварила в двора на двореца и го подпалила. Дали това е Божие наказание или не, никой не се наемаше да каже.

– Е – обърна се накрая писарят към помощникът си. – да се прибираме! Днес беше дълъг ден. Време е да си починем. А тук не свършихме кой знае каква работа.

– Всъщност свършихме! – Невестулката го изгледа самодоволно и се залюля на пети. – Имаме това – той вдигна дясната си ръка, на единия от пръстите на която се люлееше позлатен ключ. Взех го от Михаил, когато се стовари отгоре ми. Мисля, че ще ни свърши работа!

Писарят изгледа невярващо помощника си, след което грабна ключа от ръка му.

– Това е ключът от сандъчето, в което се пази кърпата с лика на Христос! – извика той. – Браво, Невестулке! Сега задачата ни става много по-лесна!

Доволен от похвалата, Невестулката изпъчи гърди и тръгна напред. Успокоени, че пожарът е овладян, хората се разотиваха по къщите си, подпомагани от настойчивостта на стражите. Войниците обикаляха по улиците и разпръсваха застоялите се по ъглите групички, помагаха на по-възрастните да върнат обратно изнесения багаж и разчистваха улиците.

"Колко бързо се променя всичко" – мислеше си писарят, докато следваше Невестулката. – "Няма повече от три часа, откакто се опитаха да ме убият, а сега ми се струва, че е станало преди години."

Това го накара да се замисли за Стилихон. Каква беше ролята на спартария в историята? И как го беше намерил? Дали е станало случайно, или е знаел къде да го търси?

Писарят спря на място и повика помощника си.

– Налага се да свършим още малко – му каза той и двамата бързо се отправиха към портата Платея.

Завариха там само няколко войници на пост, които нерешително изгледаха писаря. Позовавайки се на заповед от Василий, той поиска да огледа стаята на Стилихон и без да чака отговор, се завтече нагоре по стълбите.

Нищо в централната кула не се бе променило.

Климент внимателно огледа свитъците на масата, разви един по един пергаментите, струпани на купчини върху рафтовете, прочете всички записки в дебелата книга на спартария, но не откри нищо, което да му помогне. Невестулката внимателно огледа струпаните по ъглите копия и стрели, почука по броните, извади мечовете от ножниците им, погледна под празните пейки, търсейки тайни скривалища, но също не намери нищо.

Накрая трябваше да признаят, че каквито и тайни да бе имал, Стилихон ги бе скрил добре.

* * *

Бършейки саждите от лицето си, Креон трудно балансираше кофата с вода. Искаше му се всичко по-бързо да свърши и той да се върне в малката си стаичка под източното стълбище на Влахернския дворец, където го чакаше една от прислужниците на императрицата.

"Бившата императрица!" – веднага се поправи Креон и цъкна с език. Всъщност момичето със сигурност си бе тръгнало. Едва ли и той щеше да остане под тъмните стълби, ако наоколо бушува пожар. Въпросът беше дали ще се върне и дали е оставила половинката стомна с вино, което бе откраднала от кухните.

Креон плю на земята и отново избърса чело. Беше слуга в двореца от четири години и нямаше причина да се оплаква. Заплатата беше добра, работата не беше особено тежка, имаше покрив над главата си. И беше съвсем близо до тези, които ръководеха империята. Не веднъж му се бе налагало да помага при пиршествата на императора и се беше убедил, че той и приятелите му са обикновени хора като всички останали. Имаха своите слабости и предпочитания, своите пороци и тайни. Вестарият Евматий, страторът Лъв, магистър Коридон, логотетът Мануил, варягът Ингерн, протостраторът Роман, дори състезателят Филон се вълнуваха от подобни неща, от каквито се вълнуваше и той, искаха да се издигнат още по-високо, точно като него. А ето че сега трима от най-приближените на Михаил бяха мъртви. Което още веднъж потвърждаваше тезата, че и те са като останалите хора, а камата пронизва плътта им точно както на всички останали.

Креон изля кофата си върху тлеещите въглени и тръгна да я пълни отново. Беше стигнал до най-източната част на двора, до там, където се бяха проточили последните езици на пламъците. За него нямаше проблем да повърви малко повече, понесъл пълната кофа. Доставяше му удоволствие да прави повече от другите. Това го различаваше от тях, нали?

Малко по-назад стената бе черна и обгоряла, превърната на въглен. Мнозина казваха, че именно там мълнията е поразила двореца, но Креон не се интересуваше от това. Все едно беше защо и как е тръгнал пожарът, щом беше загасен. Първоначалният шок отмина и слугата ясно си даваше сметка, че някой ще трябва да отговаря за това. Колко добре, че нямаше да е той.

Бяха пострадали някои от помощните постройки около двореца. Ковачницата и складовете бяха напълно изпепелени, както и бараките към тях, за щастие покривът на конюшнята бе само обгорен, а конете изведени навреме. По земята, потънали в черни мръсни локви, се търкаляха парчета черно дърво, части от прозорци и врати, купчини недогоряла слама и всякакви други боклуци. Опитвайки се да ограничат огъня, огнеборците буквално бяха срутили част от постройките, преди пламъците да се прехвърлят на тях.

Креон се замисли. Дали под обгорелите отломки имаше нещо ценно?

Слугата внимателно изгледа мотаещите се из двора групички войници. Дали щяха да забележат, ако намери нещо за себе си?

Креон внимателно огледа земята. Нещо привлече вниманието му. Изгрялата луна се отразяваше в жълто светещо петно, идващо изпод една от падналите обгорени врати.

Заинтригуван, Креон приближи да види какво има под развалините и в следващия момент отскочи с вик на зад. Изпод почернялото дърво се подаваше нечий крак, обут с красив кожен сандал, чиято златна закопчалка проблясваше в тъмнината.

Креон се прекръсти, за да си вдъхне смелост, остави кофата си на земята и с две ръце вдигна вратата.

Под нея, вперил изцъкления си поглед в нощното небе, лежеше страторъг Лъв. В гърдите му до дръжката стърчеше забит кинжал. В едната му длан имаше парче пергамент.

13

23 септември

Климент, Петрон и Невестулката нервно се спогледаха. Намираха се в криптата на църквата в големия дворец, пред тях върху позлатена маса от тисово дърво лежеше сребърно ковчеже с орнаменти и голям брилянт върху капака. Сцени от страстите Христови бяха изкусно гравирани върху потъмнялото сребро. Разпитът пред Пилат, бичуването на Иисус, поставянето на трънния венец и кръстният път личаха отстрани, а Разпятието и празният гроб – върху предния капак.

Отпред, от ляво и от дясно на ковчежето, имаше фино изработени ключалки, пред които, пъхнали ключовете си с протегнати напред ръце, стояха Петрон, Климент и Невестулката.

Писарят огледа помощниците си. Лицето на византиеца беше пребледняло и изпънато, по слепоочията му се стичаха капки пот. Очите на Петрон се стрелкаха като подплашени гълъби и въпреки че се опитваше да ги задържи на сандъчето пред себе си, те алчно оглеждаха струпаните в малката крипта богатства.

Покрай стените бяха подредени пищно украсени боядисани в червено и златно сандъци. По полиците до тях, грижливо подредени проблясваха безценни потири, купи и чаши, няколко мощехранителници с едри диаманти им правеха компания. В единия от ъглите имаше струпани на няколко релефни нагръдника, шлемове и мечове, чийто златен и сребърен обков проблясваше под ниския таван. Мантии от тежък пурпур, поръбени с хермелин, лорики с халки от злато, разпятия и кръстове с най-фина изработка и навита на рула персийки килими и гоблени бяха нахвърляни покрай тях.

Лесно проникнаха в църквата на двореца. След пира на Михаил по случай сватбата му почти всички спяха пиянски сън, а повечето войници бяха изпратени да помагат при разчистването на отломките на пожара във Влахернския дворец. Петрон махна с ръка на началника на стражата, едър пехотинец със зачервен нос извика, че идват по заръка на брат му, и никой повече не се поинтересува от тях.

Тайната врата бе хитроумно скрита в сянката на една колона, облицована със същите мраморни плочи като стената. Нямаше нито дръжка, нито видима ключалка. Ако човек не знаеш специално къде и какво да търси, нямаше как да я забележи. Петрон обаче знаеше.

Въпреки негодуването му оставиха Корсис да пази пред нея, а останалите се спуснаха по няколкото извити стъпала, минаха по дълъг задушен коридор и накрая излязоха в нефа на дворцовата църква. Невестулката лесно се справи с простите ключалки към подземието и скоро тримата застанаха в средата на криптата, а ковчежето, в което се пазеше чудодейната кърпа с образа на Христос, беше пред тях.

Петрон преглътна отново и се опита да се съсредоточи върху това, което правят, и това, което предстои. На фона на закачената на стената катранена факла, която припукваше и пълнеше въздуха с тежък дим, физиономията на Невестулката изглеждаше странно издължена, но върху устните му играеше крива усмивка. Писарят вдигна ръка:

– На "три" завъртаме ключовете.

– Чакайте! – очите на помощника му не слизаха от ковчежето пред тях. – Нека не бързаме.

Бившият крадец пусна ключа, който държеше, и дългите му ловки пръсти внимателно опипаха златния ръб на сандъчето. Дланите му шареха по капака, страните и долната част на кутията.

– Аха! – той застина за миг и натисна единия от рубините. Чу се леко изщракване, камъкът потъна леко, след което се върна на мястото си.

– Какво беше това? – с дрезгав глас попита Петрон. – Не можеш ли да побързаш?

– Това беше капан - тихо каза Невестулката и продължи да опипва кутията.

– Какво щеше да стане? – византиецът преглътна шумно.

– Не знам точно. Има различни. В момента, в който отворехме капака, пръстите ни щяха да бъдат намушкани или отрязани от отровни шипове, или от ключалките щяха да ни промушат остриета – бившият джебчия сви рамена. - Или щеше да се отвори друг капак, от които до излезе отровен дим. Опа! – Невестулката завъртя настрани една от златните плочки и се чу второ изщракване.

– Има ли още? - гласът на Климент звучеше притеснено.

Помощникът му замислено поклати глава, отстъпи крачка назад и сви устни.

– Не мога да открия нищо друго, но инстинктът ми казва, че има още нещо.

– Защо?

- Не знам. Обикновено има по един капан. Той е напълно достатъчен. Но тук имаме три ключалки с по три ключа, императорско съкровище, нещата не са толкова прости. А и ковчежето е свързано с християнска реликва. Самата му направа иска да покаже преклонение пред страданията на Иисус. Затова ключалките са три – в чест на Светата троица. По същата логика и капаните трябва да са три.

Писарят изненадано изгледа Невестулката. Не бе имал представа, че помощникът му е толкова начетен.

– И какво ще правим сега?

Бившият джебчия замислено огледа сандъчето. Повдигна го. Прокара длан по долната му страна, изсумтя недоволно и отново го постави пред себе си.

– Не е по ъглите, не е в ръбовете, не е в Страстите Христови, пробвах всички камъни и обкова. Къде е тогава? – мърмореше Невестулката на себе си. – Може би... няма къде да другаде да е... а и така се крие най-добре – пред очите на всички.

Помощникът на Климент внимателно хвана кръста в средата на капака, дръпна го, натисна го, но не последва нищо. Накрая леко завъртя искрящото злато и се разнесе трето изщракване.

– Мисля, че беше това. Нека пробваме сега.

– Сигурен ли си? Не искам да остана без пръсти – попита Петрон и сви дланите си в юмруци.

– Има само един начин да разберем – Климент отново хвана ключа. – Завъртаме на три. Едно, две, ТРИ!

Всички заедно превъртяха ключовете, византиецът бързо пусна своя и отскочи назад, закривайки лицето си с ръка. Не последва нищо.

Климент се наведе и внимателно, с крайчеца на пръстите си повдигна капака. Той се отвори с лекота и разкри съдържанието на златното ковчеже.

То беше празно.

Кърпата с лика на Христос беше изчезнала.

- Не може да бъде! Не може да бъде! – като в транс Петрон заотстъпва назад, събори една дарохранителница и се блъсна в сандъка зад себе си. Обречени сме! Наистина сме обречени!

Византиецът се обърна и без да чака писаря и помощникът му, побягна.

– И сега какво? – Невестулката насмешливо погледна по посока на беглеца. – Господ ще излее своя гняв върху Константинопол?

– Той вече го прави – уморено отговори Климент и махна с ръка. – Научихме каквото искахме. Да се махаме!

Двамата бързо излязоха от криптата, минаха през празната църква и се изкачиха по тайната стълба. Вратата в другия край се оказа затворена.

– Този страхливец не знае какво прави! – ядно отбеляза Климент и безуспешно натисна камъка пред себе си. Чуваше се как Корсис безуспешно се опитва да отвори. – Ще успееш ли да отключиш.

Невестулката приклекна, огледа механизма на вратата и кимна с глава.

– Елементарно е. Просто издърпваме тази пружина...

В следващия миг вратата пред тях леко се отвори. Климент я бутна и се озоваха в коридора.

– Затвори, преди да успея да го спра – започна да се оправдава оставения на пост помощник. – Опитах се да отворя...

– Не сега! – писарят дръпна помощника си за ръкава и следван от Невестулката, забърза по празния коридор на двореца.

– Господарю! Вървим в обратната посока! – обади се Корсис, все още притеснен, че не се е справил добре с поставената му задача.

Климент сложи пръст пред устните си и ускори крачка.

В същия момент от другия край на коридора се чуха забързани стъпки, викове и дрънчене. Някой бързо приближаваше към тях и ако можеше да се съди по идващите звуци, беше въоръжен. Климент дръпна помощниците си в свода на близката арка и задъхани, тримата спряха, опитвайки да пазят тишина.

В коридора се появи отряд войници, стиснали мечове в ръка, предвождани от дребен спартарий, който енергично ги канеше да побързат. Стражите стигнаха до колоните на коридора, където беше тайната врата, наобиколиха я, един от тях извади факла и огниво, удари кремъците един в друг и я запали. Последван от останалите, той се втурна в тунела.

– Нас ли търсят? Какво значи това? – попита Невестулката през зъби.

– Това означава, че Петрон ни е предал. Искал е да се избави от нас, надявайки се така тайната му да остане скрита. Не случайно беше затворил вратата. Искал е да ни забави.

– Сигурно вече тича към покоите на Михаил да го уведоми какво сме открили и да прибере дивидентите от това! – Невестулката плю на земята и разтърка устата си и юмрук.

Писарят се усмихна.

– Всъщност се съмнявам, че ще постъпи така. Нашият гръцки приятел вече вероятно е осъзнал, че ако отиде при императора, ще трябва да му признае с какво се е занимавал тази вечер. На Михаил едва ли ще му е приятно, че някой, пък бил той и собственият му вуйчо, влиза с взлом в църквите му, краде ключове и отваря реликви, които никой не трябва да вижда. Не, ако реши да говори, на Петрон ще му се наложи да дава много обяснения. Нещо, което съм сигурен, че той иска да избегне.

* * *

Климент мина през портата на свети Роман, отдръпна се, за да направи път на няколко търговци и натоварените им с жито мулета, и излезе от града. Пое по пътя, пълен с бързащи към и от Константинопол пътници. Селяни, които караха стоките си към пазарите, майстори и чираци, търсещи работа, излезели от гарнизоните си войници и предприемчиви търговци, продаващи на странниците питки с мед и вода, примесена със сок от нар, се разминаваха със свещеници, овчари с високи геги и мръсни бради, бързащи да прекарат стадата си, и куриери, понесли пратки, писма и денкове.

От време на време по каменния път изчаткваха копитата на кон или минаваха каляски, от които със зачервени лица надничаха излезели на разходка деца, водени от майките или бавачките си.

Писарят свърна по една от страничните пътеки и започна да се изкачва по близкия хълм. Искаше му се да разсее мислите си от ставащото в града, да проясни главата си далеч от цялата гълчава, интриги и сплетни, в които бе омотан Константинопол, да си почине някъде, където няма да го преследват убийци, няма да изчезват свещени реликви и няма да му се налага да говори с хора, които го лъжат.

Изкачи се на върха на хълма, вдигна очите си към полето и занемя. Пред него, до края на хоризонта, като друг град от палатки, шатри и малки постройки, се простираше лагерът на източната армия, командвана от магистър Коридон.

Войници в блестящи доспехи, лорики или кожени ризници тичаха между палатките, кръглите им шлемове ярко блестяха на сутрешното слънце, лъчите на което се пречупваха в остриетата на копията и върховете на мечовете им. Командири с извити шлемове с конски косми, показващи ранга им, крещяха заповеди, тръбачи надуваха дългите си медни тръби, тежковъоръжени хоплити с огромни кръгли щитове, зловещо изрисувани с горгони, ехидни и други чудовища, вдигаха облаци прах с подкованите си ботуши. Над походните кухни и импровизирани ковачници се вдигаше пушек и пара, чуваха се викове, ругатни, цвилене на коне и дрънчене на метал.

В първия момент Климент не разбра какво точно се случва. От отдалечения си хълм му се струваше, че наблюдава разбунен мравуняк, в който случаен пътник е забил пръчката си и го е разровил, но след това в безсмисленото на пръв поглед тичане и суетене се откри някакъв ред и стана ясно – войската се строяваше.

В същия миг по пътя, излизащ от града, се вдигна облак прах. Група конници напредваше към лагера и Климент различи сред тях магистър Коридон, кесарят Варда, Василий и телохранителите им. Командирът бе дошъл да инспектира войската си!

Чак сега писарят обърна внимание на издигната току до предните редици на строяващите се войници огромна пурпурна шатра и ахна от изненада. С подобен цвят можеше да се кичи само императорът! Или този, на когото той лично даде разрешение за това. Дали Михаил знаеше какво се случва толкова близо до стените на столицата му? Императорът може и да беше пияница, но в никой случай не беше глупав. И какво правеха Варда и Василий заедно с магистъра? Сами ли бяха дошли, или Михаил ги беше изпратил?

Малко преди да стигнат войската, Коридон и спътниците му спряха. Към тях се насочиха петима облечени в лъскави доспехи офицери, които приветстваха военачалника. След това всички бавно се приближиха към строените и изпънати като по конец войници. От предишното суетене не бе останал и помен. Безформената доскоро тълпа се превърна в страховита маса от дърво и желязо, от която като зъби на лъв стърчаха остриета. С вдигнати копия и щитове, сред внезапно възцарилата се тишина, ветераните бяха готови да приветстват своя предводител.

Коридон спираше пред всеки от полковете, разменяше по няколко думи с офицерите, след което вдигаше ръка за поздрав. Отговаряше му стръвен, гърлен рев, който дълго не стихваше!

Беше съвсем очевидно – войниците обожаваха Коридон!

Прегледът се проточи дълго. Климент приседна на хълма, мушна между зъбите си стръкче трева и замаян от гледката, остави мислите му да се реят над крещящата войска и грохота на оръжие.

Дали ако разкриеше убиеца, Михаил щеше да освободи Ирина от манастира, в който я беше заточил, и да я остави да се омъжи за него? Византийката не можеше да отговаря за провала на баща си. Който, ако трябваше да бъдат докрай честни, не постигна успех, защото беше убит. А самият Михаил, колкото и да беше покварен, не правеше впечатление на лош човек. Пиеше повече, отколкото трябва, и не блестеше с особен ум, но точно такъв човек би разбрал трепета на влюбеното сърце.

Климент въздъхна сладко, изплю тревата, която дъвчеше, изправи се и се протегна. Преди да се отдава на мисли и мечти за бъдещето, трябваше да свърши още доста работа.

В полето под него проверката най-после свърши. Войската нададе последен рев, войниците за последен път вдигнаха мечовете и копията си, след което бавно започнаха да се разотиват. От града, заедно с предводителя и спътниците му, бяха пристигнали и няколко каруци, натоварени с бъчви с вино. Те бяха закарани в средата на лагера и отворени. Коридон също обичаше войниците си. И искаше да ги подкрепи и зарадва.

Истинското пиршество обаче беше в приготвената за военачалника палатка. Той заедно със спътниците си и главните офицери влязоха в нея, слугите започнаха да носят блюда, стомни с вино и всякакви деликатеси. До една от стените на шатрата се разположи малък хор, група босоноги танцьорки притичаха през поляната под подсвиркванията на войниците.

Писарят бавно закрачи по изсъхналата трева, скри се под сянката на близкото дърво и отпи от малкия мех с разредено вино, който бе взел от Невестулката. Какво ли ставаше в палатката на Коридон? Защо военачалникът бе дошъл при войската? Това рутинен преглед ли беше, или магистърът искаше да се увери във верността на войниците си? И защо Варда и Василий бяха с него?

Климент поклати глава. Дори извън града нямаше как да избяга от надвисналите проблеми. Те го следваха като ято черни гарвани, стрелкаха се ниско над земята с грозно грачене и не му даваха нито миг почивка. Как го беше нарекъл Борис? Свой сокол и пазител. Такъв беше той – ловен сокол, който князът пускаше, когато искаше да улови плячката си без много шум. Може би беше време да се издигне на високо, там, където никой не можеше да го стигне, и да се опита да види картината но нов начин. След което да се стовари върху виновника и да го унищожи!

Под него пиршеството продължаваше с пълна сила. Пияни войници се клатеха между палатките или, забравили всякакво приличие, се облекчаваха между тях, други лежаха на земята, тук-там избухваха сбивания, носеха се смях, викове, ругатни и пиянски песни.

Покривалата на шатрата на военачалника бяха широко отворени. През отвора се виждаха Коридон и Варда, които вдигаха наздравици, Василий час по час излизаше да си проветри главата, хванал някого от офицерите под ръка, празните блюда веднага бяха заменяни с нови, виното се лееше като река.

Климент махна с ръка и тръгна да се прибира. Време беше да се върне към това, в което го биваше най-много. Залавянето на убийци!

Прибра се в къщата на форума на Бика, преоблече се, изми прашните си лице и ръце, среса косите си и обу леки, но красиви кожени сандали. Корсис го нямаше, а Невестулката хъркаше в леглото си и писарят излезе сам. Искаше да посети дома на убития стратор Лъв и да разпита близките за смъртта му. Намирането на мъртвия стратор докара Михаил до дива ярост. Императорът беше крещял и заплашвал, беше обвинявал и викал, докато не остана без глас. Напразно приближените му се опитваха да го умилостивят. Напразно новата му съпруга се опитваше да го успокои. Михаил ругаеше приятелите си, обиждаше ги и искаше виновникът за убийствата да бъде намерен и наказан.

Фотий бе изтръгнат от съня си и принуден да се яви пред императора само за да му докладва, че шпионите му не са открили нищо за мистериозния убиец.

След като изля гнева си над патриарха, Михаил най-после се успокои и поиска да знае как точно е умрял Лъв.

Страторът беше донесен в двореца, където лично лекарят на императора огледа трупа. Някой беше промушил Лъв в гърдите, на почернялата му от мръсотия и пепел туника, точно там, където беше сърцето, чернееше грозно петно засъхнала кръв. В ръката на мъртвеца беше намерено парче пергамент, на което пишеше: "Поразен си за четвърти път!".

Никой от присъстващите освен протостратор Роман не беше изявил желание да разследва смъртта на доскорошния си сътрапезник. Всички бяха притеснени за собствената си сигурност и това как да се изплъзнат от ръцете на неуловимия убиец.

Слънцето припичаше силно, въздухът не помръдваше. Дори откъм морето не идваше и полъх, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, който да скрие дори за миг палещите лъчи. Търговците се бяха прибрали в сенките на магазините си, войниците се криеха под дърветата, по улиците имаше малцина минувачи, между които понесли дървени ведра и черпаци, обикаляха продавачи на вода с лед, подправена с лимон.

Климент лесно намери дома на стратора – ниска и широка къща, облицована с морска пяна, голям двор и просторни конюшни. Потен вратар с омотана около челото ленена кърпа извести за появяването му и писарят бе преведен през мраморно преддверие, по стените на което висяха бойни знамена, и въведен в обширна стая от дялан камък, в чиито ъгли стояха бронзови съдове със студена вода, които охлаждаха помещението.

Писарят топна пръсти и с благодарност разтри пламналото си чело.

– Взимаме водата от цистерната Бона. Сменяме я на всеки два часа – висок млад мъж с изпъкнали скули и тежки устни, стоеше на врата на стаята. Около черните му очи, вперени в писаря, личаха тъмни кръгове, ръката му лежеше върху малка кама в сребърна ножница. – Аз съм Демостен, син на Лъв. Какво искате? – грубо каза той и посочи два от столовете до масата в единия край на залата.

Климент се представи, представи и пълномощията си. Демостен дълго се взира в печата на императора, след което захвърли пергамента пред себе си.

– Не очаквах Михаил да повери нещо толкова важно като смъртта на баща ми на чужденец! Но какво пък, императорът не за първи път показва, че не знае какво прави!

Без да обръща внимание на забележката, писарят взе документа, внимателно го сгъна и го прибра.

– Баща ви имаше ли врагове?

– Че в днешно време кой няма?! – изсмя се Демостен и долната му устна се разтрепери. – Още повече някой като баща ми – богат, смел и отличен пълководец! Мнозина му завиждаха за успехите, за положението и за постовете! Но истината е, че заслужи всичко сам!

– Бил е пълководец след смъртта на Теофил?

– Точно така! Бил е в армията и не веднъж се е отличавал в боя! Особено в битките при Анатолия и Киликия! Бил е приет в личната гвардия на Михаил, а след това станал и неин командир! Получил злато и почести, след което се издигна. Нима това не създава врагове?

Климент кимна разбиращо.

– Но чак някой да иска смъртта му? Чух и други неща... Слухове... клюки...

– Знам какво си чул, чужденецо! – лицето на Демостен се напълни с кръв. – Знам какво говореха зад гърба му тези, които сипеха ласкателства в лицето му! Той наистина харесваше Филон, да! Но го харесваше като кочияш и състезател, не като любовник! Беше запален почитател на зелените. И преди да ме попиташ, ще ти кажа, че беше такъв много преди Михаил. Всъщност баща ми запали императора по конните надбягвания. Той обичаше майка ми – в очите на Демостен се появиха сълзи. Гъркът пресуши чашата си на един дъх и бързо заговори. – И никога повече не се ожени след смъртта ѝ. Което накара мнозина да започнат да говорят по негов адрес. Баща ми беше суетен. И какво от това? Младежът приглади косата си. – Обичаше да се облича по последна мода, косата и брадата му винаги бяха напарфюмирани и носеше много бижута, но можеше да срази всеки с меча си, да подбере най-добрите коне и да разпознае различните видове гръцки огън само по миризмата! Беше много повече мъж от тези, които пускат слухове зад гърба му! Знаеше всичко за арабите, за обичаите, за тактиките и оръжията им! Както и как да ги победи в битка!

– Ами Коридон?

Младежът направи неопределена физиономия.

- Отначало не го харесваше. Мислеше, че като близък с императора баща ми ще му се пречка и ще му додява, както правеха мнозина други. Но бързо се убеди в качествата му и се радваше да го има за пълководец. Разчиташе все повече на него. Двамата заедно постигнаха забележителните победи на изток и неслучайно баща ми яздеше от дясната страна на Коридон по време на завръщането му!

- Бил е затънал в дългове. Искал е да урежда някои от надбягванията на Хиподрума.

– Не знам нищо за това! – гласът на младежа беше твърд, но Демостен избягваше погледа на госта си. – И да сме имали финансови проблеми, това не е нещо, което ще обсъждам с някого от семейството. Още по-малко пък чужденец!

– Струва ми се – каза Климент, – дали има нещо, което да искаш да скриеш. Баща ти е бил длъжник на Мануил, видях името му в тефтерите на логотета. Може би ти си му помогнал да разреши проблемите си?

– Не говори глупости! – синът на убития стратор надменно изгледа събеседника си. – Как бих могъл да му помогна? Като му заема пари?

– Не – тихо отговори Климент. – По-скоро като убиеш този, на когото ги дължи! Откак съм дошъл, не си престанал да ми демонстрираш презрението си, макар просто да се опитвам да помогна. Нещо в мен те дразни и ядосва, защото не отговаря на очакванията ти. Чудя се, дали не си се ядосал още повече на логотета Мануил? Той е станал причина баща ти да има проблеми, а зад гърба му да почнат да се подмятат неприлични клюки...

Демостен почервеня още по-силно, скочи на крака и извика:

- Мен ли обвиняваш, българино!? Какво искаш да кажеш? Че аз съм този, който е убил баща си? И другите приближени на Михаил? Това ли намекваш? Че съм забил нож в гърдите на Евматий, Мануил, Ингерн и баща ми?

– Нищо не намеквам сухо отговори Климент. – Просто питам.

- Тогава отиди да питаш Варда защо бавеше назначението на баща ми за логотет? Питай и онази змия Петрон, колко пари е откраднал от съкровищницата? Питай Василий защо всеки път се ядосваше, когато баща ми го критикуваше за някой от скъпите коне, които купува. Можеш да попиташ дори Фотий защо нито веднъж не дойде да отслужи молебен за войската на баща ми. Тях трябва да попиташ и може би тогава ще намериш убиеца – младият мъж подпря ръцете си на масата и се надвеси над писаря. – А най-добре да попиташ самия император защо се страхуваше да даде собствена войска на баща ми! Защо взимаше от златото му и все забравяше да го върне, за разлика от това на онзи подъл лихвар Мануил! – Демостен рязко се отдръпна назад. – А сега моля да ме извиниш! Имам и друга работа за вършене!

Навън горещината връхлетя Климент с нова сила. Беше топло и влажно, изпитото вино го загряваше допълнително. Сякаш градът бе захлупен с огромен похлупак, беше трудно да се диша и ходи.

Във въздуха витаеше усещане за наближаваща беда, хората притичваха по нажежените улици, озъртайки се страхливо, сякаш очакват всеки момент да ги сполети нещо страшно. В сенките се събираха хора, които криеха лицата си, шушукаха и жестикулираха с ръце, по лицата им беше изписана тревога. Събрал около себе си малка тълпа любопитни, одърпан пророк вещаеше поредния апокалипсис до една от вътрешните врати.

Климент поседна на един камък в сенките, за да си почине, и се заслуша в думите на проповедника.

– Този огнен ад, който се изсипва върху нас от небето, този земетръс, който разлюля целия град, няма да са последните злочестия, които ще ни сполетят, докато на свещения трон на дедите си стои един пияница и развратник, който е нелицеприятен Господу с думите и делата си. Върху нас откъм изток ще налетят като скакалци мъже, които ще донесат смърт и мрак, улиците ще потънат в реки от кръв, както преди това ще бъдат залети от водите на морето, което ще се разбунтува и ще поиска да измие от площадите и улиците ни този позор, който нарича себе си Михаил! Водите на Божията справедливост ще залеят Константинопол и ще заличат от лицето на земята всички, които не следват заповедите Христови, така както по времето на Ной са били заличени греховете човешки...

Климент махна с ръка и продължи пътя си. Нямаше време да стои и да слуша глупости.

Над площада, където се намираше близкия пазар, бе опънато платнище от съшити едно за друго покривала, което, макар да държеше задушно, предлагаше някакво скривалище от безпощадните слънчеви лъчи. Пред една от сергиите, на която се продаваха маслини, фурми и зеленчуци, Климент зърна жената на убития вестарий Евматий. Като видя писаря, тя му махна припряно с ръка и следвана от прислужницата си, се гмурна в тълпата. Няколко души с ниско спуснати качулки бавно си пробиваха път към източната част на пазара.

"Не им ли е топло?" – разсеяно си помисли писарят и в следващия миг подскочи.

– Водааа! Купете си студена вода с лимон и нар, които ще ви освежат! Водаааа! – един от продавачите извика досами ухото на Климент.

Наистина беше жаден. Но не смяташе да ние от черпака, който продавачът предлагаше на всеки срещнат. Щеше да се прибере у дома и там да си налее или ако мине покрай някоя от цистерните... Нямаше да е лошо също и да се изкъпе. Можеше да отидат с Корсис и Невестулката да поплуват във водите на Златния рог. По крайбрежието имаше доста малки заливчета, където никой нямаше да ги безпокои, докато си отпочиват от жегата и нещастията, които се струпваха над града.

"Започвам да мисля като някой проповедник – усмихна се сам на себе си писаря. – Още малко и ще почна да предричам катастрофи и бедствия по ъглите на пазарите. Поне може да изкарам някоя монета. Без друго изглежда, че това пътуване няма да се окаже особено доходно..."

Въпреки жегата мисълта застина в главата на писаря. Не вещаеше ли едно от разкритията на Дукум, че потоп ще застигне града? Не сочеше ли в същата посока и една от откраднатите реликви? Не говореше ли за наводнения и смърт проповедникът, който бе чул преди малко? Случайно ли беше това?

Климент изтръпна. Знаеше какво ще се случи. Изчислителя щеше да предизвика наводнение. Така както избиваше близките на Михаил и запали пожар, хвърляйки вината върху императора. Писарят беше сигурен какво предстои. Въпросът беше само къде смята да удари изменникът.

В следващия миг погледът му се спря върху акведукта на Валент.

Невестулката и Корсис лениво играеха на зарове, търсейки прохлада под една от сенките, когато Климент влетя в двора.

– Бързо! – нареди той, докато се качваше тичешком по външните стълби. – Само да махна тези дрехи и веднага излизаме. Вземете си оръжията!

Помощниците му се спогледнаха учудено, свиха рамене и прекратиха играта.

– Какво ли е намисли! Тъкмо започна да ми върви – прозя се Невестулката и прибра костените зарове в торбичката на кръста си. – Да видим къде ще ни заведе този път.

Корсис само кимна с глава и провери дали мечът му излиза лесно от ножницата, а кинжалът е добре втъкнат в колана му. В следващия миг писарят вече беше при тях, понесъл чаша с вода, и заговори между глътките.

– Знам къде ще нанесе следващия си удар Изчислителя! В пророчествата се говори за смърт, земетресение, наводнение и пожар. Изчислителя ще направи така, че градът да бъде залят. Ще атакува акведукта на Валент!

Помощниците му само се спогледаха.

- Градът се е подул като волски мехур. Ще се пръсне при най-малкия повод. Улиците са пълни със съмнителни типове, войските на Коридон провеждат маневри, гражданите са изнервени и изплашени от катастрофите, които се изсипват една след друга и от нерешителността и леността на императора, който, вместо да го защити, пие и се жени. Нещо ще се случи, и то съвсем скоро! Нещата са доведени почти до крайната си точка.

– Какво искате да направим? – делово попита Корсис и приглади назад кафявата си коса. – Можем ли да изпреварим събитията?

– Искам да се разделим. Всеки от нас ще огледа част от акведукта. Първо ще търсим в основите. Ако там не намерим нищо, ще се качим горе при тръбите.

– Какво ще търсим?

- Не знам! – призна Климент. – Когато го видите, ще го познаете. Нещо, което не трябва да е там. Извадени камъни, счупени подпори, срязани въжета... отваряйте си добре очите! Корсис, ти ще идеш в Южната част. Невестулке, ти тръгни на север. Аз ще поема средата. Пазете се! Не знаем какви предохранителни мерки е взел Изчислителя!

Тримата се разделиха на форума на Бика с уговорката да се срещнат отново след час. Ако някой намереше нещо съмнително, веднага трябваше да извика стражите, след което да намери останалите.

Докато тичаше към акведукта, Климент си припомни какво знае за съоръжението. Построен от император Валент, царувал от 364 до 378 година, акведуктът имаше за цел да снабди с вода основно дворците и градините на Константинопол. Изграден от правоъгълни сиви камъни, той беше дълъг 971 метра и висок 29. Множеството арки, които надминаваха по красота подобни съоръжения, се издигаха между четвъртия и петия хълм на града, тръгваха близо от църквата "Свети Апостоли" и свършваха близо до Капитолий. И какво още? Валент беше първият византийски император убит в битка. В тази с готите. Вторият беше Никифор, когото Крум посякъл във Върбишкия проход и направил чаша от черепа му. Климент се намръщи. Знаеше тази история прекалено добре.

Бързо стигна до дебелите каменни основи на акведукта. Сивите камъни, топли и сухи, с изпадала на места мазилка и прораснала трева между тях, му се видяха тежки и непоклатими. Какво щеше да предприеме Изчислителя?

Климент бавно обиколи високите колони на арките, прокара ръка по грапавата им повърхност, огледа напечената земя, търсейки някакви следи от саботаж или повреда. Не откри нищо.

Небето бавно се изпълни с ниски облаци, които затиснаха града. Вместо да донесат сянка и прохлада, те направиха въздуха още по-тежък и душен.

Някъде тъжно заби камбана, отначало бавно, след това все по-бързо, но писарят не ѝ обърна внимание. Пропускаше ли нещо? Неслучайно бе избрал за себе си средната част на акведукта. Вероятността за саботаж на това място му се струваше най-голяма. Тук съоръжението минаваше встрани от главните улици, рядко се срещаха хора и войници. Въпреки това нямаше нищо, което да му подскаже, че акведуктът е бил или ще бъде прицел на атака.

Още една камбана силно заби, след нея се обадиха още няколко. От север се понесоха викове и плач, ту по-силни, ту по-слаби, прииждащи като вълни. Чу се тропот на крака, ругатни, резки команди и дрънчене на метал.

Писарят се втурна към близката улица и за малко не беше пометен от побеснялата тълпа. Навсякъде тичаха хора. Майки викаха децата си, офицери издаваха заповеди, търговци затваряха магазините си, други тичаха, понесли стоката си натъпкана в кошове. Един кон, останал без надзор, внезапно побягна, преобръщайки каруцата, в която бе запрегнат, по земята се изсипаха ябълки, картофи и цвекло.

- Какво става? - писарят се опита да спре един от войниците, но той само грубо го блъсна и продължи, без да му обръща внимание.

Сега вече всички камбани биеха тревожно, писарят можеше да различи тежкия метален звън на тази в "Света София" и по-острия и силен на другата в "Свети Апостоли".

- Какво става? - писарят сграбчи един мъж с издрано лице и калии дрехи, идващ от северната част на града.

- Наводнение! - мъжът се изтръгна от хватката на писаря. - Цистерната Бона преля и събори стените – извика той, преди да побегне отново по улицата.

Изчислителя бе нанесъл своя удар!

Около цистерната цареше паника и хаос. Няколко офицери и отряд войници се опитваха да въведат някакъв ред, но никой не обръщаше внимание на усилията им.

Там където се бе намирала вратата на цистерната, стената бе съборена, липсваше и част от покрива. Улицата, на която се намираше Бона, беше стръмна и водата се бе стекла по нея към Златния рог, блъскайки стената на града като юмрук точно между портите Петрос и Палация, изливайки се в морето.

– Огромна вълна се удари в насрещния бряг, след което се върна и нахлу обратно в града. Мнозина не успяха да се спасят. Аз, за щастие, бях на високо! – чу разказа на един от очевидците Климент, докато се опитваше да мине през разрушенията.

Стената на Теодосий бе срината, като че ли през нея е преминал огромен чук. Който бе разбил красивите камъни, захвърлил тухлите в морето и сринал до основи една от стражевите кули. Под грамадите с пръст, камъни и кал се подаваха човешки тела, парчета от дъски, дрехи, обърнати лодки и трупове плуваха в мътната морска вода. Брегът беше пълен с хора, които викаха имената на близките си и тичаха между отломките, ранени, смазани и кървящи, някои седнали направо на земята, други – молещи се. Трети – търсещи някой, който да им помогне, изпълваха каменистия бряг. Войници изнасяха загиналите си другари и разчистваха отломките от разрушенията.

Улиците зад стената и приземните етажи бяха залети с вода. Няколко къщи се бяха срутили, кал, камъни и парчета желязо стърчаха чам, откъдето бе минала вълната. Слънцето печеше все така силно през облаците, въздухът ставаше все по-влажен и душен, носеше се миризма на мърша и гнило.

– Смърт! Смърт! Смърт! Бог е отвърнал очи от този град и императора му и ще ни поразява със стрелите си, докато не убие и последния грешник! Чуйте гласа Божий, който говори чрез моята уста! Бог рече "Няма повече да пазя Константинопол, в който бяха моите реликви на съхранение, но ги оставиха да изчезнат! И го няма хляба в кошницата, и я няма плащеницата с лика Господен и... – разперил ръце като някой древен пророк, висок свещеник се опитваше да проповядва на тълпата. Той бързо бе прогонен от войниците, по на негово място се появи друг, който повтаряше същите думи и изброяваше изчезналите светини.

Климент се върна до цистерната Бона и използвайки бъркотията, влезе вътре. Веднага видя причината за наводнението. От свода се бе откъртил огромен камък, който беше паднал, запречвайки главния улей, по който водата се отичаше. Вследствие на това главният резервоар се бе препълнил и стената му не бе издържала под напора на огромното количество вода.

Писарят откачи една от факлите, които някой предвидливо бе запалил, качи се на здравия ръб на цистерната и внимателно започна да оглежда тавана.

В същия момент писъците от улицата се надигнаха с нова сила. Климент изскочи от полуразрушената цистерна точно за да види как група мъже, облечени в черно, въоръжени с мечове, кинжали и ками се врязва в тълпата, посичайки всеки, който се изпречи на пътя им. Мародерите бързо се разправиха с няколкото опитали се да им се противопоставят войници, след което взеха оръжията им, предавайки ги на другарите си.

Изпаднали в паника от това ново бедствие, минувачите бягаха с писъци, търсейки начин да се спасят. Писарят понечи да се втурне на помощ на един от пострадалите, но в този момент водачът на групата вдигна глава, видя го и привлечен от хубавите му дрехи, го посочи с ръка. Неколцина от хората му веднага се хвърлиха към него. Виждайки, че няма как да се справи с тях, писарят се обърна и побягна. Покрай главата му изсвистя стрела, друга го ожули по крака, зад гърба му се понесоха викове и закани.

Климент свърна в първата изпречила му се уличка и хукна с всички сили по нея. Трябваше бързо да се скрие някъде или престъпниците щяха да го настигнат. Ужасен, той започна да блъска по близката врата, но груб глас му изкрещя да се маха. Никой не отвори и следващата, и по-следващата, а стъпките на преследвачите и дрънченето на оръжието им вече се чуваха зад ъгъла.

Миг преди убийците да се появят, едната от вратите се отвори, нечия ръка сграбчи писаря и го дръпна вътре, след което бързо затвори портата зад гърба му.

– Седни тук да си поемеш дъх и пази тишина – възрастна жена посочи ниско трикрако столче и сложи пръст на устата си. – Пази тишина, за да не те чуят. След това можеш да влезеш вътре. Предполагам, че си ожаднял от толкова тичане.

Климент кимна, седна на стола и опря гръб в стената, опитвайки се да си поеме дъх. Сърцето му блъскаше като лудо в гърдите, ушите му бучаха. Щяха ли да го открият?

Зад оградата се чуха стъпките на преследвачите му, които минаха с викове покрай къщата, където се беше скрил.

– Коя си ти? Защо ми помогна? – попита Климент спасителката си, след като опасността отмина. Имаше чувството, че някъде е срещал старата жена, но не можеше да си спомни къде.

– Така е най-добре – отговори му тя и се усмихна. – да направиш добро и да не помниш за него. Така е казано в Светото писание, че трябва да се постъпва, нали? "Лявата ръка да не знае що прави дясната" – старицата подаде на писаря чаша с охладено бяло вино. – Казвам се Мария. А ти ме спаси от руините на къщата ми след земетресението. Сега ти връщам добрината.

"Значи не всички в Константинопол са лоши" – мислеше си писарят, докато с наслада отпиваше от чашата си и ядеше от подноса с плодове, които домакинята му поднесе. Мария настоя Климент да остане като гост. Така и не бе успяла да му благодари за помощта и сега искаше да компенсира пропуска.

Старицата настани писаря в удобен кожен стол, придърпа пред него дървена масичка с извити крака, която отупа с храна и напитки, а самата тя седна до него и го заговори с благ глас.

В къщата беше тихо и прохладно, по белосаните стени бяха закачени красиви икони, уличната шумотевица остана далеч зад високата ограда, виното и храната бяха превъзходни. Бабата увлекателно разказваше за подвизите на синовете си за това как навремето и жените се биели наравно с мъжете, а сега мъжете били станали жени.

Писарят, който слушаше разсеяно, внезапно се сепна. Беше забравил нещо много важно! Първо: убиецът, който беше стрелял по него, беше жена. И второ: беше забравил за просякинята, която бяха оставили завързана в къщата на едноокия просяк Фидипид. Дали тя не беше тайнственият стрелец?

Климент изруга на глас, благодари на спасителката си и стана да си ходи. Трябваше да издири просякинята и да говори с нея.

По улиците цареше хаос.

Групи от мародери, джебчии и крадци обикаляха около разрушените стени, след което се насочваха към вътрешността на града. Те нападаха случайните минувачи, обръщаха сергиите на търговците и разбиваха магазините. Вратите и прозорците на къщите бяха залостени, капаците спуснати, пред по-богатите имения стояха въоръжени с мечове и сопи слуги, които прогонваха натрапниците.

Просяци и пияници следваха престъпниците, надявайки се да получат нещо от плячката им и сами нападаха, ако сметнеха, че сами могат да се разправят с жертвите си. Черен дим се издигаше от подпалените купчини с боклук и отломки, по страничните улици и форумите се търкаляха трупове, които бързо биваха разсъблечени от скитниците. Проповедници с блеснали очи и фанатични гласове вещаеха идването на Апокалипсиса, проклинаха императора и оплакваха изгубените свещени реликви, заради които градът бе застигнат от нещастия. Свещеници, събрани в групи, понесли кръстове и хоругви, следвани от въоръжени с цепеници калугери, обикаляха, пеейки около църквите, издигайки ръцете си към Господа с молба за пощада. По-смелите граждани се събираха в опълченски групи и се опитваха да дават отпор на грабителите. Тук-там избухваха истински малки сражения, носеха се викове, ругатни и писъци, камъните се обагриха в кръв.

Няколко отряда с войници се опитваха безуспешно да се противопоставят на хаоса, но бяха безжалостно атакувани и обърнати в бяг. Викове против императора и династията му се смесваха с крясъците на крадците и стоновете на жертвите им. В по-бедните квартали започна издигането на барикади, патрулите бяха нападани и избивани, а оръжията им бързо преминаваха в ръцете на недоволните.

Неочаквано звукът на множество бойни тръби се извиси над всеобщата глъчка, чу се грохотът от отварянето на вратите в защитната стена.

Армията на магистър Коридон влизаше в града.

Климент приклекна до една преобърната кола и огледа улицата пред себе си. Не му се искаше да налита на нова банда убийци. Едва ли някой щеше да го спаси за втори път в един и същи ден. Искаше му се Корсис или поне Невестулката да бяха с него. С тях щеше да се чувства по-сигурно.

Опита си да си припомни какво знае за просякинята. Всъщност нищо. Бе се опитала да го убие пред кръчмата, където бе нападнат Дукум. Беше млада и пъргава, добре боравеше с лъка. Бяха имали късмет, че успяха да изненадат нея и останалите просяци в къщата на едноокия. Писарят се опита да си припомни сцената, която зърна само за миг преди нападението над Фидипид. Жената лежеше с глава към стената, от двете ѝ страни се бяха изтегнали други двама просяци. Изглеждаше така, сякаш тримата по-скоро пазят нещо. И просякинята, и двамата мъже бяха облечени, оръжията им бяха до тях. Дали тримата не бяха просто телохранители на Фидипид? Но ако бе така, тогава бе по-логично поне един от тях да е близо до леглото му, а не в другия край на стаята.

Ами Стилихон?

Дали не беше прекосил преоблечен като проповедник целия град, за да отиде в къщата на едноокия? Манастирът "Света Анна", където по-късно се бе появил спартарият, бе съвсем близо. Това обясняваше защо военният се бе отдалечил толкова много от гарнизона си при портата Платея. Дали беше успял да намери това, което търси?

Трябваше да провери дали теорията му е вярна. Дори и Стилихон да го беше изпреварил, щеше да познае, ако в земята, на мястото където бе лежала просякинята, е копано.

Придържайки се към сенките и избягвайки централните улици, Климент се отправи към къщата на просяка. Тук-там по пътя си срещаше малки групи от хора, които бягаха или бързаха да скрият заграбеното. Войниците на Коридон бяха заели някои от ключовите улици, но се бяха спрели в края на града в очакване на заповеди.

Улицата, където бе къщата на Фидипид, бе празна и пуста. Вратата зееше отворена, рамките на прозорците бяха изпотрошени, повечето от плочите на покрива липсваха. След смъртта на просяците някой бе отнесъл всичко, което можеше да се използва. Стаите бяха празни, дори рамките на вратите бяха изкъртени, нямаше ги и част от тухлите. Къщата изглеждаше така, сякаш ще се срути всеки момент, част от стените ѝ бяха наклонени на една страна, по пода се търкаляха боклуци и парцали.

В стаята, където бе живял едноокият, беше празно. Някой беше отмъкнал леглото на Фидипид, от сандъците покрай стената и дори дървата за подпалки не бе останала и следа.

Климент бързо огледа пода и приклекна на мястото, където бе лежала просякинята. Земята изглеждаше твърда и спечена, не изглеждаше някой да е копал на това място. Въпреки това кинжалът на писаря потъна лесно в пръста.

Обнадежден от доброто начало, Климент завъртя острието и използвайки го като лопата, започна да рови земята. Не след дълго удари в нещо твърдо. Развълнуван, писарят захвърли оръжието настрани и започна да рови с ръце в сивата пръст. Около него се вдигна облак прах, който застина в топлия въздух, под ноктите му се набиха земя и камъчета, но той не им обърна внимание, а продължи настървено да рови. Дупката постепенно се разшири и уголеми, а в дъното ѝ се показа грубият капак на малко сандъче.

С разтуптяно сърце Климент продължи да дълбае земята. Мушна кинжала си под стените на сандъчето и напъвайки с всички сили, успя да го освободи от прегръдката на пръстта.

Писарят се разкашля от вдигнатия прах, изтри челото си с юмрук, вдигна капака и извика от изумление.

* * *

Големият дворец бе плътно обкръжен от личната гвардия на императора – варяги със сплъстени коси, люспести ризници и тежки двуостри мечове. Зад тях бяха разположени младежи от знатни византийски семейства, облечени в блестящи лорики, островърхи шлемове, кръгли щитове и дълги метални копия. В двора, в боен ред стоеше отряд кавалеристи, чиито черни наметала покриваха гърбовете им и задниците на конете.

Климент показа пергамента с печата на императора и бе допуснат в сградата. На стълбите срещна Фотий. Патриархът беше блед, около очите му се чернееха кръгове, ручейчета пот се стичаха изпод монашеската му шапчица.

– Какво търсиш тук, българино? – грубо попита той и сложи ръката си на гърдите на писаря. – Дошъл си да се полюбуваш на кризата, която и ти не можа да разрешиш? Не се залъгвай! Михаил няма да падне лесно от трона си!

– Нима? Улиците са пълни с престъпници и мародери, войските на Коридон навлизат в града, по ъглите пророци предсказват Апокалипсиса, обикновените граждани са ужасени от изчезването на свещените реликви и се вдигат на бунт. И ти ми казваш, че Михаил няма от какво да се бои?

– Няма! Настоя Фотий. – Коридон беше при него. Закле му се във вярност. Преди малко отиде при кесаря, където е преместил командния си пункт. Всъщност Михаил, по съвет на вуйчо си, поиска войските на Коридон да влязат в града. Всичко е под контрол! Очакваме всеки момент Варда да дойде да докладва, че положението е овладяно.

– Дано да е така! Защото улиците изглеждат сякаш Сатаната язди по тях.

– И друг път е имало размирици. И друг път се е налагало войската да помага – патриархът звучеше така, все едно има нужда да утеши сам себе си и да си вдъхне увереност. – Ще ни се размине и сега. Но не може да се отрече, че ти се провали с поставената ти задача! Когато всичко утихне, императорът едва ли ще бъде доволен от това!

– Всъщност не е точно така – отговори писарят и извади изпод дрехите си увитата си на топка долна риза. – Виж какво намерих!

Патриархът алчно дръпна дрехата от ръцете на Климент, бързо я разгърна и захвърли на замята. В дланите му лежеше малко дървено сандъче. Фотий го отвори, рязко си пое дъх, отстъпи една крачка назад, прекръсти се, а очите му се разшириха от учудване.

На грубото скованото дъно лежаха пет малки сиви къса. Първия път, когато ги видя под колоната на Константин, Климент бе решил, че са камъни, но по-късно разбра, че това са парчета от хляба, с който Христос беше нахранил бедните.

14

23 септември

Щеше ли да издържи Михаил?

Ако Коридон наистина му бе останал верен, шансовете на императора изглеждаха реални. Но ако го бе предал...

Магистърът имаше достатъчно поводи да мрази императора. Михаил беше задържал армията му по-дълго, отколкото трябва, не му засвидетелстваше необходимото уважение и което бе най-лошото, разведе се с дъщеря му Евдокия.

Беше ли Коридон достатъчно лоялен, за да прости всичко това?

При кратката им среща той не направи на писаря впечатление на особено умен човек. Може и да беше прекрасен военачалник и стратег, но мислеше бавно и не се оправяше добре в дворцовите интриги. Освен това, като всеки военен, се боеше от засади и предпочиташе да изчака, докато се увери, че позициите му са по-изгодни, отколкото да залага всичко на един несигурен удар.

Ако Коридон искаше да започне бунт, нямаше да краде реликви, да настройва града против Михаил и да избива най-близките му приятели. Магистърът щеше да атакува директно и да заложи всичко на меча си. Ако Коридон участваше в заговор, то зад него стоеше някой друг. Някой, който майсторки насочваше ръката му.

Единственият шанс беше Варда да се договори с военачалника и да успее да го използва срещу неприятелите на императора. Трябваше да говори за това с Петрон и да разбере как точно смята да действа брат му. Кесарят не беше никак глупав и се оправяше чудесно. Бе го доказал по времето, когато беше регент на Михаил заедно с майка му Теодора. Петрон трябваше да знае...

Климент премигна и поклати глава. Имаше чувството, че се събужда от сън, че от очите му е паднала пелена, която досега е забулвала взора му. Внезапно всичко, което се бе случило още от убийството на кавхана до последното наводнение, се очерта ясно, подредено и логично в главата му. Знаеше кой избива приятелите на Михаил. Знаеше по чие нареждане са откраднати реликвите. Знаеше кой е поръчал покушенията на едноокия просяк Фидипид. И което беше най-важното – знаеше кой е Изчислителя.

Заговор наистина имаше, а Михаил само си мислеше, че е в безопасност. Ако не направеше нещо, днешният ден, 23 септември 867 година, щеше да се окаже последен в управлението му. А много вероятно и в живота му.

Писарят се огледа.

Слънцето клонеше към заник, червените му лъчи пълзяха като кървави пръсти по стените на къщите. Облаците се бяха разнесли, но над града продължаваше да тегне тежка, задушаваща жега. По улиците имаше малко хора, навсякъде беше пълно с войници, които разгонваха тези, които се събираха на групички, задържаха просяците и дълго разпитваха всеки, който им се стореше съмнителен. Мародерите и крадците бяха изчезнали, проповедниците ги нямаше по ъглите, но издигнатите барикади още стояха, а около тях в железни кошове горяха огньове, черни сенки се стрелкаха напред и назад. Положението изглеждаше овладяно, но оставаше неясно от кого – дали от императора, или от бунтовниците.

Климент безпомощно поклати глава. Към кого трябваше да се обърне?

Не можеше да се върне при Фотий. Патриархът бе казал, че отива да се моли, а всеки миг бе от изключителна важност. Тогава оставаше Василий. Той бе близък на императора, имаше влияние над него и разполагаше с войници, които да арестуват заговорниците.

Ако това все още беше възможно.

По пътя срещна Корсис и Невестулката. Помощниците му бяха излезли да го търсят, уплашени да не се случи нещо с господарят им в настаналия хаос. Без да им обяснява какво е открил, Климент ги поведе със себе си.

Намери началника на императорските конюшни в двора му, начело на отряд отлично въоръжени мечоносци. Повечето от тях изглеждаха така, сякаш се връщат от битка. Туниките им бяха размъкнати, сандалите – с кални петна, бойните им колани висяха накриво. Византиецът даваше резки заповеди с дълбокия си глас, слуги с факли притичваха напред-назад през двора.

– За какво си дошъл? – облечен с люспеста броня, шлем, меч с широка дръжка и тежки ботуши въпреки жегата, Василий изглеждаше внушително. – Сега нямам време за теб. Току-що се приготвихме. Сформирал съм отряд за защита на императора. Освен ако не искаш да се включиш!

Писарят завъртя глава.

– Ще трябва да ме изслушаш. И то насаме. Но не разпускай хората си. Може да ни потрябват по-късно.

– Това е сигурно! – извика великанът. – Но не виждам с какво можеш да ме заинтригуваш точно в този момент!

– Мисля, че мога! Знам кой е Изчислителя! Знам къде да го намерим и какво е намислил.

– Наистина ли? – Василий стовари тежката си лапа върху рамото на писаря. – Сигурен ли си?

Климент кимна.

– Напълно сигурен! И ако ми дадеш малко време, ще ти го докажа. Но трябва да побързаме! Михаил наистина е в опасност.

Няколко бръчки прорязаха челото на византиеца.

– Чуйте ме всички! – провикна се той и разговорите мигновено затихнаха. – Давам ви десет минути почивка. Проверете още веднъж оръжията си и не напускайте местата си! Да живее императорът!

– Да живее императорът! – викът на мъжете изпълни двора.

Василий дръпна писаря за ръка и го поведе към къщата.

– Ела, ще говорим в преддверието. Нямаме много време. Дано наистина да знаеш какво правиш. Бъдещето на империята, а и на твоята страна може да зависи от това, което ще ми кажеш.

Макар да бе напълно сигурен в изводите си, писарят почувства как се напряга. Дали наистина съдбините на двете държави зависеха от това, колко логично мисли?

Преддверието, в което го въведе Василий, бе просторно, с мозайки по подовете, палми в ъглите и извити мраморни колони. Гъркът го избута зад една от тях, хвана го за рамената и понита:

– Кажи какво си открил?

Писарят се освободи от хватката, преглътна и започна да обяснява:

- Първото, имаме убийствата. Някой избива най-близките на императора, така наречените "стълбове на империята", и оставя парчета пергамент с цитати от "Есхил". И четирите жертви вестарият Евматий, логотетът Мануил, варягът Ингерн и севастът Лъв са убити без следи от борба, някои от тях сами са пуснали убиеца при себе си. Евматий му е отворил вратата, Мануил го е приел в дома си, Ингерн му се е доверил двамата да влязат в сляпата улица.

- Кажи ми нещо, което да не знам! Изръмжа Василий. Губиш ми времето!

– Всичко това показва, че жертвите са познавали убиеца си и са му имали доверие. Като се има предвид кои са убитите и в какъв кръг се движат, очевидно става дума за някой от най-близкото обкръжение на Михаил - Климент вдигна ръка, за да спре новите протести на слушателя си. – Знам. Обсъждали сме го преди, но искам всичко да е ясно. Това доста ограничаваше кръга от заподозрените. Някой, който нарича себе си Изчислителя, открадва три от свещените реликви, които пазят града. Константинопол е залят от проповедници, които предричат края на империята, защото владетелят се е отдал на разврат и пиянство. Нещо, което отговаря на истината. В същото време Изчислителя предизвиква катаклизми, които отговарят на легендите, свързани с откраднатите светини. Проповедниците, заедно със слуха за откраднатите реликви, предизвикват паника сред гражданите на Константинопол, които обвиняват Михаил, че ги обрича на гибел. Настроенията срещу императора се засилват, а за късмет на Изчислителя, по Божията или друга воля, градът е разтърсен от земетресение.

– Но как? – вдигна рамена Василий. – Как е предизвикал гръмотевица да порази двореца на императора и цистерната Бона да прелее?

– Ще стигнем и до там. По-важното е, че българският кавхан Дукум, който е в града, за да сключи мирен договор, разбира за това, което се готви. Научава за откраднатите реликви и защо са изчезнали. Записва това, което знае, на пергамент. За да не бъде разчетен, ако попадне в чужди ръце, го прави, ползвайки прабългарски богове и руни, с които е добре запознат. По някакъв начин Изчислителя разбира за това и за да попречи на Дукум да предотврати плановете му, плаща на едноокия просяк Фидипид да го убие. Фидипид и бандата му причакват кавхана пред църквата "Свети Апостоли", подплашват коня му, а едноокият събаря Дукум от коня му и му строшава врата с патерицата си. Планът на Изчислителя е следният – да отстрани най-близките до Михаил, за да го накара да се чувства несигурен и да загуби тяхната подкрепа. В същото време настройва гражданите на града срещу него, краде реликвите, за да създаде паника и страх и организира сбъдването на пророчествата – убийства, пожар и наводнение, които окончателно да убедят всички, че Господ е отвърнал очи от императора. Прави и нещо друго – подтиква императора да се разведе със съпругата си и да вземе любовницата си за жена, което ще настрои срещу него единствения, който може да му помогне в този момент – Коридон. Наистина е изчислил всичко перфектно!

– Какво? – Василий изглеждаше сякаш е пил оцет. – Искаш да кажеш, че някой е подтикнал Михаил да се разведе?

– Да! Всъщност, без да искам да обиждам императора ви, това не е било много трудно.

Византиецът се хвана за главата.

– Това е невъзможно!

Климент сви рамена.

– Независимо дали можеш да повярваш, или не, това е истината! Това е била целта на бележките намерени в ръцете на жертвите. Цитати от пиесата на Есхил "Агамемнон". Строфите са от сцената, в която жената на Агамемнон Клитемнестра го убива. "Ударите", за които пише убиецът, са тези, които тя нанася на съпруга си, след като той излиза от банята. Михаил със сигурност знае пиесата. Няколко пъти цитира пасажи от нея. Бележките са го накарали да помисли, че съпругата му Евдокия участва в готвения срещу него преврат. Като към това добавим и слабостта към любовницата, просто е било въпрос на време да остави жена си или дори да я обвини в опит да го свали от трона. Изчислителя наистина е пресметнал всичко до най-малката подробност.

– Но кой е той?! Кой е Изчислителя?!

– Всъщност той не е един човек. Двама души са – Варда и брат му Петрон!

Василий се олюля.

– Не мога да повярвам!

– Всъщност е съвсем просто. Ако знаеше нещата, които знаех и аз, лесно щеше да стигнеш до същия извод.

– Но те са верни на императора! Те са му вуйчовци!

Писарят се усмихна.

– Не ми ли каза самият ти, че са се случвали далеч по-странни неща в Константинопол? Бащи предават синовете си, майки са прогонени от децата си, братя си режат носовете и се убиват един друг. Какво странно има, ако вуйчовците на императора се обърнат срещу него? Помниш ли спартария Стилихон? Този, който ти уби до "Света София" и ми спаси живота?

Едрият византиец кимна.

– Той е бил близък на Варда. Служил е под негово командване във войните с арабите. Така поне ми разказа баба му, с която случайността ме срещна два пъти. Първо аз я спасих, след това – тя мен. Стилихон е бил свръзка между кесаря и просяка Фидипид. Тримата заедно са кроили планове как да ме премахнат, как да премахнат и теб и как да свалят императора. На тържеството, което Михаил устрои в чест на пристигането ми, Петрон се изпусна да каже, че времената, когато брат му е бил настойник на императора, му липсват и би дал всичко да се върнат. Истината е, че и двамата не се могли да се примирят с отредената им роля. С това, че не са начело на държавата, която мислят, че заслужават да управляват. Нека не се лъжем! Управлявана от Варда, Византия би се справила много по-добре, отколкото с Михаил. Може би отначало са искали просто да помогнат, да стреснат императора и да го насочат в правилния път, но след като са видели, че не се получава, са решили, че от действията им може да има и друга полза. Заговорът, който са почнали да плетат уж с цел да принудят Михаил да се промени, е станал истински. Не са могли да издържат на изкушението.

– Не вярвам! – Василий издърпа писаря в близката ниша и двамата седнаха на поставената там дървена пейка. – Не вярвам и дума на това, което ми казваш! Това са само приказки! Нямаш никакви доказателства!

– Напротив! Имам! – писарят бързо се огледа и започна да изброява. – Първо – в деня, в който е бил убит вестарият Евматий, Варда е бил в къщата му. Двамата тъкмо са били свършили със сметките на императора. Евматий е казал на кесаря, че смята да си почине в малката къщичка в горичката на имението си. Така Варда е разбрал, че той ще бъде там и ще бъде сам. Промъкнал се е по-късно, почукал е на вратата, вестарият го е видял, познал го е и е решил, че кесарят идва във връзка с разговорите им преди това. За Варда е било детска играчка да го убие. Намушкал го е, след което е поставил пророчеството в ръката му. Да стресне и уплаши още повече и без това не особено смелия си и страхлив племенник.

Василий се почеса по главата.

– Все пак не вярвам. Това, че е бил по-рано в къщата му и е знаел какво ще прави, не значи нищо! Той не е способен на подобно нещо.

– Способен е и още как. Той е жесток човек, Василий. Накара да хвърлят роба му на арената само защото бе полял дрехата му с вино!

Замислен, византиецът прокара ръка през косата си, облегна се на стената и затвори очи.

– Има и още, нали?

– Прав си, има и още. На вечерята в моя чест, дадена от Михаил, стана въпрос за произведения на изкуството и Варда похвали добрия вкус на убития Евматий. Каза каква колекция от картини има и спомена за два сребърни свещника, които били особено красиви. За тях ми каза и жената на вестария. Мъжът ѝ ги купил предишния ден, не ги показвал на никого и ги занесъл в лятната си къща, където тя ги намерила след убийството. За да не изчезнат, съпругата му ги прибрала веднага след убийството. Кога тогава ги е видял Варда? Това може да е станало само ако е бил при Евматий в къщата му, а кесарят твърди, че не е ходил там. И не е само това. На състезанията в Хиподрума само Варда беше с ботуши. Няма как да не си го забелязал. Чудеше се как може да ходи с тях в жегата, но след това той ми каза, че с тях се чувства по-сигурен. Внимателно огледах земята около мястото, където беше убит варягът Ингерн. На едно от местата ясно личеше ток от ботуш. Като се има предвид, че само Варда носеше такива, очевидно той е убил телохранителя.

– Ингерн му вярваше безрезервно – промълви Василий. – Би изпълнил всяка негова заповед, без да се поколебае.

– Именно – плесна с ръце Климент. – Ингерн беше пречка, която трябваше да бъде отстранена, преди да стане прекалено силен. След като Михаил се оженеше за дъщеря му, варягът щеше да стане всемогъщ! От това, което видях на Хиподрума, той е смел мъж. Едва ли щеше да остави Варда да направи това, което иска. След края на състезанията кесарят го е проследил, настигнал го е в безлюдната уличка и го е извикал. Ингер го е познал, оставил се е Варда да го поведе встрани, без да подозира, че тръгва към смъртта си. Вместо да получи почестите, титлите и богатството, които се е надявал, е получил кама в гърлото.

– Ами Петрон?

– Има нещо, което не знаеш. Петрон беше предател. Шпионираше, а ние му плащахме.

Византиецът завъртя очи.

– Тази мръсна отрепка! Макар да подозирах нещо подобно! Разполагаше с прекалено много пари. Залагаше на надбягванията, на боевете с мечки, на карти, на всичко, за което можеш да се сетиш. Ходеше по жени, беше пълна противоположност на сухия и педантичен Варда. Нямаше откъде да има толкова пари. Подозирах, че се е продал на вас или на арабите. Всъщност предполагах, че е на вас, защото няколко пъти го видях с кавхана ви.

Климент разтърка слепоочията си. Искаше му се всичко вече да е свършило, а той да е далеч от тук. Михаил да постигне съдбата си и с всичките интриги, заговори и убийства да се приключи веднъж завинаги. Макар след тях, бе сигурен в това, щеше да дойде ред на нови.

– Това обяснява как Изчислителя е разбрал, че Дукум знае за плановете му. Вероятно при някоя от срещите си кавханът е изпуснал нещо, което е усъмнило Петрон, и са пратили едноокия да го убие. Но има и друго. Както сам каза, той е харчел с лека ръка парите, които е получавал. А е имал нужда от още и още. Затова е взел заем от Мануил. Довереният му помощник ми каза. Но когато преглеждах книгите на логотета, разписките със заемите, взети от Петрон, не бяха в тефтерите му. Имаше много други, включително такива за Михаил, дори за теб, но не и за него! За брата на Варда е било лесно да си уреди среща с Мануил. Знаел е, че логотетът ще го приеме, знаел е за навика му да посреща гостите си, без да дава да се разбере кои са. Това е била важна част от действията му на лихвар, отпускащ заеми на високопоставени личности. Мануил си е помислил, че Петрон идва да погаси стария си или да иска нов заем. Двамата са се уединили в стаята на логотета, който не подозирал нищо, и Петрон го е убил. След което е взел разписките за заемите си. Така с един удар е постигнал две неща – убил е още един от "стълбовете на империята" и не се е налагало да връща парите, които е бил взел.

Климент замълча за момент. Усети гърлото си пресъхнало. Искаше му се да има нещо, което да пийне, но сега не беше време за това.

– Така стигаме до последното убийство на Лъв. Всъщност то ми подсказа накъде да търся. Беше съвсем просто. Убиецът беше някой от приближените на Михаил. А единствените, които ги нямаше по време на пожара, бяха Варда и брат му.

– Така е! – възбудено каза Василий. – Спомням си, че като стояхме с теб на хълма, дойде Михаил с останалите. Учудих се, че Варда не е с тях, но след това не съм се замислял повече по този въпрос.

- Варда е бил по същото време в една от стаите на двореца. Сам ми го каза. Уплашил се да не загине в пожара и избягал навън. По-вероятно е видял идващия Лъв и се е възползвал от предоставената му възможност. В цялата бъркотия, която цареше по време на пожара, едва ли някой би забелязал какво прави.

– А реликвите?

– С тях е било лесно. Фидипид е откраднал кълбото, това е сигурно. Престорил се е на инспектиращ офицер и се е качил на портата да провери дали всичко е наред. Каза ми го офицерът, който охранява вратата. Пак Фидипид е отмъкнал парчетата хляб, които намерих, като лично Варда му е дал ключа за решетката, зад която се пазят светините. Фотий ми каза, че за ковчежето има три ключа. Един в него, един в императора и един в кесаря. Варда лично е взел кърпата с образа на Христос. По думите на Лъв на времето Варда е отговарял за охраната на светините в Константинопол. Той е държал ключовете и вероятно си е изготвил дубликати. Затова кесарят не се е поколебал да убие стратора. Искал е да бъде сигурен, че Лъв няма да си припомни това, след като се разбере, че реликвите са изчезнали. Има и друго. След като Фидипид се опита да ме убие, се замислих: откъде просякът е знаел къде да ме чака и въобще как е разбрал, че идвам в Константинопол? Това беше известно на много малко хора. И един от тях със сигурност беше кесарят. Всъщност за идването ми знаеше само Михаил. Поне така мислех от начало.

– Тогава?

– Всъщност имаше още един човек, който знаеше, че пристигам – нашият шпиони Петрон.

Василий свъси дебелите си вежди.

– Това обяснява всичко. Как просякът е знаел, че идвам в Константинопол? Как ме е разпознал? Как е знаел къде точно да ме чака? Много просто. Петрон му е казал!

– И след това е наел проповедниците?

– Всъщност станало е преди това. Искали са да "подготвят" предварително почвата, като всеят паника и страх сред хората, които да излязат от контрол, след като градът бъде сполетян от "нещастия", които самите те предизвикват. Уплашени, притеснени и настроени срещу императора, гражданите, няма да имат нищо против някой да го замести. Още повече ако това е собственият му вуйчо, който вече се е доказал като управник.

– Ами Коридон?

– След като Михаил се разведе с дъщеря му, е било детска игра да го привлече на своя страна. Магистърът е бил объркан, защото Михаил не му е отдал необходимите почести, приемайки триумфа му и възможността да мине като победител през града. Нещо, което, сигурен съм, отново го е посъветвал Варда. Разводът на императора с дъщеря му е бил просто капката, която е преляла чашата. Коридон се е чувствал пренебрегнат, измамен и унижен. За кесаря е било съвсем лесно да го примами на своя страна заедно с войските му. Аз ви видях! Видях ви, когато отидохте в лагера на Магистъра. Варда не се откъсна и за момент от него. Чудех се какво въобще прави там?!

– И аз се питах същото – лицето на Василий беше пребледняло. – Коридон ме извика като началник на конюшните. Искаше да обсъдим състоянието на конете на място и да говоря с офицерите му дали имат нужда от нещо. Но Варда? Каза ми, че бил пратен да види войската в полето. Каза ми, че Михаил го е упълномощил. Тогава не се замислих, видя ми се нормално кесарят да изпълнява волята на императора...

Климент кимна.

– Отишъл е да направи последна проверка, че всичко е наред. Така Михаил се оказва в капан. Най-близките му, тези, които биха могли да го защитят, са избити. Из Константинопол се разпространяват слухове, че Господ е отвърнал очи от него, градът е разтърсен от убийства, земетресение, пожар и наводнение. Реликвите, които пазят столицата и за които отговаря императорът, изчезват. Той е подведен да се разведе с дъщерята на Коридон и да не даде триумф, с което го настройва срещу себе си. Михаил няма на кого да разчита! Всички, дори собствения му вуйчо, са срещу него.

– Има! – Василий се изправи решително. – Не ми казвай, че всичко е загубено, българино! Видя хората му на двора. Достатъчно са, за да пазят Михаил в двореца му!

Климент поклати глава.

– И да се справят с ветераните на Коридон? Не ми се вярва – той приглади лицето си с ръка. – Но шанс наистина има. И той е в магистъра.

– Нали не вярваш на смешната клетва, която той е положил? Че ще пази императора. Как ли пък не! Направил го е само за да се измъкне.

– Съгласен съм! Но Коридон е честолюбив. Видях войските му, докато идвах насам. Завзели са ключовите места в града, но все още не нападат двореца. Той се колебае, Василий! Колебае се как да постъпи!

– Мислиш, че може да остане верен на Михаил? След всичко, което ми каза?

– He! – писарят също стана и сложи ръката си на рамото на събеседника си. – Мисля, че след като е изменил на императора, сега се чуди дали да не измени и на кесаря! Рано или късно Коридон ще осъзнае, че няма нужда от Варда. Че сам може да седне в трона на Михаил и да получи империята в ръцете си.

– И какво трябва да направим ние? – неуверено попита Василий. Гласът му се губеше в сенките. – Какво можем да направим? Да предупредим Варда?

– Не! Трябва веднага, докато нещата не са излезли окончателно от контрол, да арестуваш и двамата. Фотий каза, че са у Варда. След това да претърсиш дворците им! Разполагаш с достатъчно хора за това!

Гигантът кимна отсечено и се втурна навън. Гласът му отекна между стените на двора. Василий заповяда на хората си да се строят, запалени бяха още катранени факли, издадени необходимите заповеди, вратите отворени.

– Има заговор! – не спираше да вика Василий, а гласът му се издигаше в горещия въздух между пукащите пламъци на факлите. – Трябва да спасим императора! Варда и Коридон са го предали! Убийте всеки, който се опита да попречи на това!

Накрая византиецът нахлупи блестящия си шлем, махна с ръка на писаря да го последва и поведе хората си.

Никой не се опита да ги спре.

Улиците бяха пусти, по плочите се търкаляха нечистотии, супени стъкла, керемиди и тухли, капаците и вратите на къщите бяха залостени, носеше се миризма на пот, кръв, мърша и желязо. От барикадите се виеха стълбове пушек, които забулваха звездите и изгряващата луна, цикадите пищяха, все едно идва краят на света.

Няколко пъти срещнаха от войниците на Коридон, които ги оставяха спокойно да продължат пътя си, щом видеха многобройния отряд на Василий, мрачните физиономии на хората му и извадените им мечове. Няколко бездомни кучета следваха отряда, но тихо, без да издават звук, сякаш не искаха да попречат на мъжете пред себе си.

Стиснал пулсиращата си глава с ръце, Климент се опитваше да не изостава. Попита Василий как точно смята да действа, но той не му отговори, а само продължи да върви с огромни крачки напред, свил ръцете си с юмруци, тресящ се от гняв, докато дългият му меч се удряше с тихо звънтене в железните предпазители на краката му. Устните му бяха здраво стиснати, в очите му се разгаряше опасен огън. За началника на имперските конюшни времето за мислене бе минало. Бе дошъл моментът за действие, нещо, което той владееше до съвършенство.

Накрая стигнаха до резиденцията на Варда. Около двореца на кесаря се издигаше плътна ограда, пред открехнатата порта стояха на пост войници, въоръжени с копия и метални цилиндрични шлемове, други бяха насядали по земята, търсейки прохлада в душната вечер.

– Кой сте вие?! Какво искате?! Млад офицер с белег през едната буза излезе от стражевата кула и понесъл горяща факла, се опита да препречи пътя на неочаквано появилия се отряд. – Не може да влезете!

– Избийте ги! – тихо нареди Василий, изтегли меча си и преди опонентът му да разбере какво става, го стовари върху главата му.

Последва кратка, но жестока схватка. Войниците на Варда се опитаха да се приберат зад стената ѝ да затворят вратата, но не бяха достатъчно бързи. След миг плочите бяха осеяни с трупове, гъста червена кръв обагри топлите камъни.

– Напред! – изкомандва Василий и посочи с потъмнелия си меч към двореца. – Убийте всеки, който се опита да ни спре! Само Варда и Коридон ни трябват живи!

Това, което последва, щеше дълго да преследва писаря в кошмарите му. С извадени оръжия, без да издават и звук, войниците се разгърнаха в двора. Част от тях остана около стената, от сенките се понесоха стонове, писъци и дрънчене на желязо. Останалите, предвождани от Василий, се втурнаха по стълбите и влязоха в двореца, избивайки по пътя си стражите и случайно изпречилите им се слуги, без да щадят никого. Скоро по коридорите се понесоха викове и крясъци, някъде засвири боен рог. Вместо да се стресне, Василий подкара отряда си още по-бързо.

Все така мълчаливо всички побягнаха напред по мраморния коридор, докато накрая стигнаха до широка, осветена от факли и дебели свещи зала. В центъра ѝ, обкръжени от малък отряд войници, извадили мечовете си, стояха Коридон, Варда и брат му Петрон.

– Какво става тук, Василий!? – попита Варда, излезе напред и вдигна меча си. – Защо си дошъл!? Защо водиш хората си!?

– Дошъл съм, за да сложа край на малкия ви заговор! – бившият борец пристъпи към кесаря и силно го удари с юмрук по лицето и изкрещя. – За толкова глупав ли ме мислиш!? Знам всичко! И няма да ти позволя да свалиш Михаил от трона!

Варда залитна назад, спъна се в един от високите бронзови свещници, изпусна меча си и се хвана за лицето. Объркани, стражите му се опитаха да го подкрепят, но бяха заобиколени от войниците на Василий, които ги заблъскаха с мечовете си. Коридон се хвърли към нападателите, но беше обезоръжен от Корсис, който след кратка схватка изби меча му. Възползвайки се от суматохата, Петрон се опита да се измъкне незабелязано, но пътят му бе отрязан от Климент, който застана на вратата с оръжие в ръка. Около минута из залата се носеше звън на оръжие, стонове, викове и заплахи, след това всичко притихна. Стражите на кесаря лежаха на земята в локви кръв, няколко от войниците на Василий също бяха убити.

Ръцете на Варда, Петрон и Коридон бяха завързани зад гърбовете им. Окото на кесаря, където го беше ударил Василий, се беше подуло и посиняло, от устата на протостратора течеше кръв, Петрон въртеше очи като обезумял.

Въпреки тежкото си положение Варда се дръпна от ръцете на войниците, които го държаха, разтърси глава и погледна противника си в очите.

– Скъпо ще си платиш за това, Василий! Много скъпо! Не знам за какъв заговор говориш, не знам в какво ни обвиняваш, но ако не бяхме аз и Коридон, Михаил вече нямаше да е на трона си. Огледай се! Градът е пълен с наши войски и ако искахме да свалим императора, вече да сме го направили! Не знам какво си намислил, но ще ти струва главата!

– Не ме заплашвай, кесарю! – изсмя се Василий, избърса меча си и го прибра в ножницата. Вече никого не можеш да уплашиш! С теб и интригите ти е свършено! Вече няма да кроиш мерзките си заговори, да убиваш хора и продаваш тайните ни на врага. Не знаеше ли за това? – гигантът се вгледа в бледото лице на Варда. – Може би трябва да попиташ многообичния си брат, който се е продал на българите.

– Това е лъжа! – Петрон се хвърли напред, но беше задържан от войниците, по лицето му избиха червени петна, главата му се люшна страшно. – Няма да стоя тук и да слушам как ме обиждаш, конярю!

- Ами ти, Коридон! – не му обърна внимание Василий. – да се превърнеш от велик военачалник в обикновен предател и заговорник! И то само защото императорът се разведе с дъщеря ти и отложи триумфа ти. Мислех, че поне ти струваш повече.

– Михаил наистина ме обиди отговори Коридон с достойнство. – Но нищо от това, което казваш, не е вярно. Бях сърдит на императора, да, но нито съм го предавал, нито съм заговорничел против него. Няма и час му се заклех във вечна вярност. Ако не ми вярваш, питай Фотий, той скрепи клетвата ми със свещен ритуал.

– Мълчи, предателю! – изкрещя Василий и понечи пак да измъкне меча си. – Оправданията ти няма да те спасят! Много добре знам колко струваш, покровителю на сините!

– Нима е престъпление да подкрепяш някого на Хиподрума?

– Престъпление е да измениш на господаря си и да вкараш войските си в столицата му, без да ти е дал разрешение за това! Престъпление е да искаш трона му и да кроиш планове как да го свалиш от мястото, на което го е въздигнал сам Бог. Престъпление е...

– Имаш ли доказателства за това? Имаш ли и най-малката подкрепа на думите и обвиненията си? – Варда беше свил глава в раменете си като борец и гледаше Василий с омраза. Макар ръцете му да бяха вързани зад гърба, той продължаваше да излъчва сила и власт. – Говориш за предателство, но какво правят те тук? – кесарят посочи Климент и помощника му. – Говориш, че брат ми се е предал на българите, докато истината е, че откак е дошъл, ти си този, който заговорничи с пратеника на Борис! Или идваш тук с голите си обвинения, защото не знаеш как да скриеш собствените си престъпления! Ти си жалък, Василий! Виж се само – бивш пленник и бивш борец, човек, дошъл от арената, който се опитва да се мери с истински благородните!

– Мълчи! – изрева Василий и отново изтегли меча си. Писарят бързо пристъпи напред и хвана ръката му. Не биваше да допусне кесарят и другите заговорници да бъдат убити, преди вината им да бъде безусловно доказана. Василий може да беше заложил на карта собствения си живот, решавайки да му се довери, но Климент беше заложил и добруването на страната си.

– Какво, ще ме убиеш ли? – присмя му се кесарят. – Дори собственият ти съмнителен приятел те възпира! Или искаш да избиеш всички ни, както изби слугите ни? Така е най-лесно, нали? – кесарят замълча за миг, а когато проговори, гласът му гореше от презрение. – Пак те питам, конярю, имаш ли доказателства за вината ни? Или ще решиш въпроса, както си го решавал на арената.

Кръвта нахлу в главата на Василий, но вместо да се хвърли върху опонента си, той бавно прибра меча в ножницата.

– Ти си прав, кесарю – тихо отговори той. – Това не е начин да решим виновен ли си, или не. Не се самозалъгвай! Доказателства има предостатъчно. Но ще ги кажа единствено пред императора. И ако се надяваш войниците на Коридон да ви спасят по пътя до двореца, жестоко се лъжеш.

Варда пребледня и отстъпи крачка назад, войниците го стиснаха здраво, запушиха му устата, тази на брат му и на магистъра, сложиха на главите им конопени торби, за да не бъдат разпознати по пътя, и ги поведоха навън по стълбите.

– Дано си прав в изводите си, българино! – по лицето на Василий играеха сенки, веждите му бяха сключени. – И дано императорът да повярва на доказателствата ти. Иначе и с двама ни е свършено.

– Сигурен съм! – по-уверен, отколкото се чувстваше в действителност отговори Климент. – Но остави хора да претърсят двореца на Варда. Нека почнат от покоите му. Прати други в палата на Коридон. Невестулката ще им помага. Нека търсят откраднатите сфера и кърпата с образа на Иисус.

– Чухте българина! Изгърмя гласът на гиганта. – Претърсете къщите на двамата предатели! Търсете кърпа, на която има отпечатан ликът на Христос. И златна сфера, в чийто долен ъгъл пише: "Ще пазя този град вечно!".

Василий не изчака да види как се изпълнява заповедта му, а с тежка крачка напусна залата.

15

23 септември, вечерта

За изненада на Климент, Михаил не беше пиян.

Очакваше да заварят императора да се налива с вино, с което да задуши страховете си, както правеше обикновено, докато изпадне в безпомощно състояние, но владетелят явно бе решил, че случаят си заслужава да остане трезвен.

Облечен в тъмна туника, преметнал през раменете си тънко пурпурно наметало, с блестяща корона на главата си, Михаил ги прие в тропната зала.

Императорът стоеше с изправен гръб на високия, облицован с кожа, злато и скъпоценни камъни трон, хванал за ръка седящата до него на широка табуретка с извити подлакетници Евдокия, новата му съпруга. На стената зад гърба му бе окачен огромен копринен гоблен, на който, разперил крилата си на фона на кърваво червените нишки, се извисяваше гербът на империята – двуглав орел, стиснал в краката си регалиите на властта, с корона над него.

Лицата и на Михаил и Евдокия бяха бледи, по страните им лъщяха капки пот, но докато очите на императрицата излъчваха страх и паника, съпругът ѝ изглеждаше целеустремен и решителен.

Около стената, наредени гъсто един до друг, с тежки алебарди, заменили копията, и с лорики, стигащи до колената, стояха войниците на двореца. Подиумът, на който се издигаше тронът бе заобиколен от втори ред телохранители високи варяги с мрачни лица, сплъстени жълти коси, железни шлемове и топори.

Зад тях, облечени с брони и с мечове на кръста, стояха протостраторът Роман и колесничарят Филон, готови да помогнат на господаря си в трудния момент. Фотий също бе тук в компанията на монсеньор Рици, чийто нос беше побелял от притеснение.

Прозорците бяха отворени в опит да уловят вечерния бриз, прозрачни завеси помръдваха като привидения между рамките, от които като обесени висяха торбички с ароматни билки. Въпреки това в залата миришеше на пот, страх и желязо.

Като видя Василий, Михаил скочи на крака, но след това погледът му падна върху окованите Варда, Петрон и Коридон. По лицето на императора се плъзна сянка, той звучно преглътна, седна обратно на трона си и започна да върти един от пръстените на ръката си. Всички, дори стражите покрай стената и варягите, застинаха в очакване. Над залата се простря тежко, душно мълчание, нарушавано само от бръмченето на цикадите и далечния прибой на морето.

– Чаках те, Василий! Каза накрая императорът и вдигна взор към новодошлите. Гласът му се понесе в притихналата зала, обиколи ъглите и се скри между камъните. – Чаках те повече от всеки друг, братко мой, но сега, когато те виждам, очите ми се страхуват, а душата ми се изпълва с безпокойство. Виждам, че си довел вуйчовците ми и магистър Коридон. Но защо са оковани? Защо не се движат като свободни хора. Каквито са? Какво се е случило, Василий?

Бившият борец коленичи пред владетеля, сведе глава и заговори, без да вдига поглед.

– Довел съм тези, които са отговорни за това, което става в града ти, господарю мой. Довел съм тези, който са отговорни за слуховете, лъжепророчествата и предсказанията. Довел съм тези – гласът на Василий набираше сила и започваше да бумти като надигаща се буря, – които крадат реликви, убиват близките ти и бунтуват народа ти срещу теб!

– Нима това е вярно, вуйчо? – императорът се изправи и протегна двете си ръце напред, сякаш иска да прегърне Варда. – Нима, това е вярно?

– Разбира се, че не е! – отсече кесарят. По челото му бяха полепнали влакна и прах от мръсния чувал, който бяха нахлузили на главата му, но той продължаваше да се държи достойно и на положение. – Не Василий, а аз съм този, който ще обвинява. Той нахлу със сила в двореца ми, изби стражите и слугите ми по най-варварски начин, а нас, твоите роднини, окова като престъпници! Но той не е сам! Съвсем не! – Варда потърси с поглед писаря. – Помага му един българин! Един ужасен чужденец, който е враг на държавата ни и му е поставил клопка, в която Василий по най-глупав начин е попаднал. Българин, господарю! Варварин! Един от тези, които убиха Никифор във Върбишкия проход и си направиха чаша от черепа му, за да може владетелят им да пие от нея! Той е този, който държа отговорен за това, което се случва. И искам той и този твой безумен началник на конюшните, който е повярвал на думите му, да бъдат наказани възможно най-строго!

– Така ли е, Василий? – в гласа на Михаил прозвучаха стоманени нотки. – Станал ли си предател? Какво ще кажеш в свое оправдание. Ами ти, Коридон?

Вместо отговор исполинът се засмя.

– Не разбирам защо съм тук – студено отговори магистърът. – Аз съм ви верен, ваше величество, и вие най-добре знаете това. Не съм участвал в заговори, не плета интриги, войските ми са на ваше разположение по улиците на града. Не мога да си обясня защо ме обвинява Василий. Освен, както каза кесарят, да е попаднал в подмолната клопка на този българин.

– Лъжи! Лъжи, лъжи, лъжи! – Василий направи крачка напред и изгледа Михаил в очите. – Не бях ли аз онзи, господарю, който единствен ви защити на арената по време на земетресението? Не бях ли аз онзи, който винаги ви е пазил с цената на собствения си живот? Но стига с това! – бившият борец махна с ръка. – Не е важно какво съм правил, нито какво ще направя. Знаете, че ви служа вярно и винаги ще ви служа. Да, истина е, че днес при мен дойде този българин, прочут в страната си с това, че е надарен от Бога да разрешава различни загадки и мистерии, и ми каза до какъв извод е стигнал. Аз го бях помолил да разследва убийствата на най-близките до ваше величество – като чу това, Михаил ахна, прикри устата си с ръка и седна на трона си. – Но го направих с едничката цел – да ви защитя и разкрия предателите. Нямах доверие на никого другиго. А и той така или иначе се беше заел да разбере причината за смъртта на кавхана им. Но изводите и заключенията, до които той стигна, са много по-страшни и от най-страшните ми опасения. Много по-черни и от най-черните ми страхове. Той разкри заговор, зловещ и мръсен, сред най-близките ви. Сред собствените ви роднини, които искат да ви вият как се валяте в калта, докато те тържествуват! За щастие планът им не успя. Вие сте спасен, господарю, и можете да благодарите на небето, че ни изпрати този човек, който да спаси трона ви, нас и империята!

Докато слушаше думите на Василий, които се сипеха като камъни на стенобойна машина, писарят с притеснение установи как всички погледи се насочват към него. Някои бяха изпълнени със съмнение, други с учудване, но най-много бяха тези, от които преливаше страх и омраза.

Сгушен на големия си трон, Михаил изглеждаше като малко дете. От предишната му решителност не бе останал и помен, той притеснено гледаше ту Василий, ту Варда и не знаеше на кого да вярва.

– Доказателства! Къде са ти доказателствата, конярю!? – провикна се Варда и гласът му отекна под сводовете на просторната зала. – Досега не сме чули нищо, което да доказва моята или вината на мъжете до мен. Каза, че ще говориш само пред императора. Така че те призовавам! Говори!

– Искаш доказателства? Ще ги получиш! И след като се убедиш, че долната ти измяна няма да остане неразкрита, ще се влачиш по корем като куче, молейки се да ти бъде простено.

– Говори, Василий! – Михаил бе възвърнал част от цвета на лицето си. Очите му отново гледаха властно и решително, сякаш бе взел важно решение. – Кажи ми до какви изводи сте стигнали с българския ти приятел и кълна се, ако те са верни, виновните ще си получат заслуженото, независимо какви са и какви постове заемат. Но ако грешиш... – гласът на императора премина в шепот, а думите му останаха да висят сред горещия въздух.

Василий не се смути ни най-малко.

Стегнато и ясно, сякаш бе правил това много пъти по-рано, той повтори казаното му от Климент. С всяка следваща дума, с всеки аргумент, който се трупаше срещу противниците му, гласът му ставаше по-силен и уверен, а Варда, Петрон и Коридон изглеждаха все по-притеснени.

Михаил стоеше на трона си, наклонен напред, подпрял главата си с юмрук и напрегнато слушаше доводите на бившия борец. До него Евдокия не спираше да хапе устните си, без да сваля поглед от съпруга си. Приятелите на императора стояха притихнали и само от време на време се побутваха с лакти, кимаха с глави и изпускаха по някоя учудена въздишка. Дори войниците, наредени покрай стената, слушаха напрегнато, а оставените на пост пред вратите влязоха вътре, за да чуват по-добре.

С напредването на разказа част от варягите, наредени около трона, се отделиха и обградиха тримата пленници, сякаш се страхуваха, че Варда, Петрон или Коридон може да се опитат да избягат.

Василий поиска чаша вино, защото гърлото му пресъхна, изпи я на един дъх и продължи да трупа едно след друго доказателства срещу тримата предатели. Подобно на опитен майстор зидар, бившият борец градеше доводите си един върху друг, свързваше си с умозаключенията си като с хоросан и бавно, но сигурно строеше около арестуваните висока и непробиваема стена от доказателства и факти.

Михаил се отдръпна назад на трона си, лицето му вече не беше бяло, а ставаше все по-червено, очите му се напълниха със сълзи, може би от радост, свързана с чудното му избавление, може би от тъга, че най-близките му роднини го бяха предали.

Най-накрая Василий свърши.

В тронната зала се възцари гробна тишина, чуваше се само тежкото дишане на Михаил.

Накрая с лице, по-черно от сенките на нощта, които насмолените факли не можеха да прогонят, императорът се приведе напред на трона си и погледна вуйчо си в очите.

– Значи така се е случило – замислено каза императорът. – Налетели на мен

както безбройни скорци или гарги излитат на ято

с крясъци грозни, когато съгледат летящия ястреб[63].

Така и вие сте излетели, по-грозни и от най-грозните, по-подли и от най-подлите, с наострени черни клюнове и извити наточени нокти, за да разкъсате плътта ми, когато най-малко очаквам.

– Милост! – извика Варда и се строполи на колене върху мраморния под. – Милост, племеннико!

– Значи не отричаш? – тихо каза императорът и една от сълзите капна върху коленете му. – Значи, Василий е прав?

– Отричам! Отричам всичко! Василий и варваринът лъжат! Всичко е само съвпадения! Повярвай на мен, а не на тях, Михаиле! Аз съм ти вуйчо! Аз съм брат на майка ти! Аз...

– Хубав вуйчо, няма що! – язвително се усмихна владетелят и се облегна на трона. – Прекрасен родственик, не ще и дума. Заговорник! Предател! Подлец и убиец! И тримата сте такива! – Михаил скочи на подиума и изкрещя думите, размахвайки юмрук. Пламъците на сенките затрептяха, фитилите на свещите се огънаха, сякаш през залата мина буен вятър. – И смееш да се наричаш мой вуйчо! След всичко, което си направил!

– Милост! – Петрон също падна на колене и преклони главата си пред императора. – Не сме виновни в нищо!

– В нищо ли? – лицето на Михаил се изкриви в жестока гримаса. – Чухте какво каза Василий! Нима ще отречете думите му?

– Това са само съвпадения, нищо друго! Невинни сме!

– Ами ти? – императорът се обърна към Коридон, който продължаваше да стои прав с гордо вдигната глава. – Закле ми се във вярност преди по-малко от час! Ти няма ли да молиш за милост?

Магистърът поклати глава.

– Няма за какво.

– Значи няма, така ли? – Михаил събра длани като за молитва и ги приближи към лицето си. – Ето какво ще направя – императорът говореше бавно, без да поглежда никого. – Няма да ви съдя аз. Не и вас. Не и моите роднини. Знаете какво повелява законът за предателите. Ще ви съдят тези, които измамихте. Тези, с които до вчера пиехте и се веселихте, докато сте кроили зад гърбовете им подмолите си заговори. – Михаил посочи насядалите около трона патриции. – Те чуха доказателствата на Василий. Нека те отсъдят!

Непохватно, поглеждайки се един друг, остатъците от "стълбовете на империята" се надигнаха от местата си. Лицата на повечето от тях горяха, очите им гледаха Варда, Петрон и Коридон, сякаш ги виждат за първи път. Смутени, но не и уплашени, приятелите на Михаил бавно се обърнаха към него, обръщайки гръб на доскорошните си сътрапезници.

– Виновни са! – пръв се обади Роман и гласът му прозвънтя като изтеглен от ножницата меч в притихналата зала.

– Виновни! – присъедини се към него и Филон, докато бършеше с ръка запотеното си чело.

– Виновни! Виновни! Виновни! – завикаха един през друг и останалите, сякаш се страхуваха, че ако се забавят, колебанието им може да бъде изтълкувано като предателство.

– Това е лъжа! Михаиле, осъзнай се! Не ни погубвай само защото не можем да се защитим! – Варда напираше напред към императора, но войниците го стискаха здраво под мишниците. – Не се оставяй да бъдеш заблуден от един варварин и от един коняр, който до вчера се биеше на арената! Ние сме твои роднини! Твоя плът! Твоя кръв!

– Коняр значи, така ли? Коняр! – Михаил почервеня още повече, а викът се изтръгна от дълбините на душата му. – По добре верен коняр като него, отколкото неверен вуйчо като теб! – императорът се доближи до Варда и го зашлеви през лицето. От носа на кесаря рукна кръв, едри капки покапаха по мраморния под. – От днес повече няма да е коняр. Той спаси не само мен, спаси и империята! Затова няма да е повече обикновен "коняр" – владетелят изплю думата в лицето на Варда. – Няма да е обикновен надзорник на конюшните. Той доказа, че заслужава властта много повече, от вас. Че заслужава да управлява заедно с мен. И ще управлява заедно с мен!

– Ние сме невинни, невинни – сви се кесарят под яростта на императора. – Това са само думи... съвпадения... как може да им вярваш...

Михаил отвори уста да отговори, но в този момент в предверието се чу шум. Офицерът, командващ отрядите на Василий, следван от Невестулката, влезе в сградата, видя императора и коленичи пред него.

- Велики господарю! - каза той. - По нареждане на господаря Василий направихме обиск в дворците на кесаря Варда и протостратора Коридон. И намерихме това, беше в покоите на Коридон войникът вдигна над главата си кръгла златна сфера, която засия на светлината на факлите. Хиляди лъчи се отразяваха от повърхността ѝ, сякаш в стаята грееше малко ярко слънце.

– Сферата на Бизант! – възкликна Михаил, пристъпи назад и вдигна реликвата. – Сферата на Бизант!

– Намерихме и това – войникът извади изпод плаща си малко ковчеже. Беше в двореца на кесаря Варда.

Императорът пристъпи напред, отвори го и падна на колене:

– Кърпата с лика на Спасителя! Благословен да си, Василий! Ти ми върна надеждата! Ти ми върна вярата, че Бог не е отвърнал очи от мен – едри сълзи се търколиха по бузите на Михаил. – А ти – той изгледа изгледа вуйчо си, – ти ме предаде!

Варда пристъпи като сомнамбул напред, следван от Петрон и Коридон, редицата войници се люшна заедно с тях. Всички искаха да видят свещените реликви.

– Аз съм спасен! Спасен! – Михаил не спираше да хлипа, стиснал в едната си ръка златното кълбо, в другата – парчето плат. След това се обърна и целуна жена си. – Ние сме спасени! Спасени сме!

Императорът се изправи, постави двете реликви на трона си, прекръсти се, хвана лицето си в шепи и се разрида като малко дете. Василий се приближи до него в опит да го успокои, но Михаил се откъсна от ръцете му, изтри мокрите си бузи изправи се пред вуйчо си и го изгледа от високо.

Спартарият не беше свършил. Зачервен от вълнение, той приближи до трона, коленичи, сведе глава и протегна напред ръката си.

– Това – каза той, – са писма, които открихме в двореца на кесаря и магистъра. Прегледах някои от тях. В пергаментите те и човек, който се подписва като Изчислителя, съставят планове как да свалят ваше величество от трона.

– Мога да обясня! – прегракнало извика Варда. – Мога...

Михаил махна с ръка.

- Властният цар Агамемнон във отговор тъй му продума[64]:

Знаете какво е наказанието за изменниците и предателите – позорна смърт! – Варда и Петрон се сгърчиха под думите на племенника си, въпреки че изглеждаше невъзможно, лицата им пребледняха още повече. Кесарят отваряше и затваряше уста, сякаш не му достига въздух, до него брат му изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне. – Но ти си прав – продължи Михаил. – Вие сте мои роднини, кръв от кръвта ми, плът от плътта ми. Не мога да ви убия. Но мога да ви прокудя! Нареждам до един час да сте напуснали града, а до два дни – пределите на империята. Всеки, който ви срещне на земите ни след това, ще има задължението да ви убие! Имуществото ви се конфискува в полза да императора! Колкото да теб – Михаил изгледа Коридон. – Бях женен за дъщеря ти. Наричах те мой тъст. Опитвах се да бъдем приятели... Ще ти спестя мъчителната смърт и унизителната екзекуция – императорът се обърна към предводителя на варягите. – Изведете го в задния двор и го посечете. След това ми донесете главата му!

В този миг Варда изкрещя и се метна напред. Потресени от случващото се, войниците се бяха разсеяли за миг и той се възползва от това. Дали въжето, с което беше вързан, се бе размотало, или кесарят се бе освободил сам, не стана ясно, но ръцете му бяха свободни. Варда се блъсна в един от телохранителите, някак си измъкна меча от ръката му и се хвърли като лъв към стоящия на трона си Михаил. Императорът замръзна, неспособен да направи нищо, сълзите се стичаха по лицето му като по мрамор.

В този миг Василий, който стоешс до него, се стрелна наред и промушвайки се под вдигнатите ръце на кесаря, заби меча си в корема му.

Варда замръзна на място, мечът на Василий, почернял от кръв, се подаде от гърба му.

Кесарят се опита да направи още една крачка напред, но врагът му натисна още по-силно и той бавно се свлече на колене.

Варда изпусна чуждия меч, който падна върху гладкия мрамор. Кесарят се сгърчи, протегна окървавените си пръсти напред, все едно иска да сграбчи нещо, след което падна настрани, а главата му кухо издрънча.

Василий, който дишаше тежко, извади меча си от трупа и го избърса в дрехите на убития.

– Това заслужават всички предатели! – каза той и плю върху мъртвия си враг.

Михаил, все така застинал на трона си, най-после излезе от вцепенението си и скочи на крака. Жена му също се изправи и силно прегърна мъжа си. Със закъснение варягите наобиколиха господаря си с извадени мечове, готови да посекат всеки, който се приближи до него.

Залата се оживи. Чуха се викове, заповеди и команди. Трупът на Варда бе извлечен за краката навън, оставяйки след себе си дебела кървава ивица. Вдигнал ръце като за пощада, Петрон се тресеше, паднал на колена на пода. От заговорниците единствено Коридон беше запазил самообладание. Все така с високо вдигнал глава той не откъсваше очи от Михаил.

– Мислиш си, че това е краят! – извика накрая магистърът. – Може и да ме убиеш, но няма да сломиш духа ми! И ще бъдеш прокълнат за това, което направи! За това, което правиш! Господ наистина е извърнал очи от теб, Михаиле! Бъди проклет! Нека не намериш покой сутрин и вечер, денем и нощем, докато си буден и докато спиш, докато пиеш и докато ядеш, докато ходиш и докато си седнал, докато...

– Стига толкова! – императорът ядно махна с ръка към охранителите си. – Изведете го!

Варягите се струпаха около продължаващия да сипе клетви Коридон, някой го удари, след което останалите го изведоха от залата.

- Вино! Донесете вино! Това трябва да се отпразнува! – извика протостраторът Роман и думите му бяха посрещнати с радостни възгледи.

Скоро в ръцете на всички се появиха чаши и бокали, слугите час по час притичваха да ги напълнят отново.

Климент се беше оттеглил в сенките, облегнат на стената, чакаше сърцето му да се успокои.

Всичко беше свършило.

Той беше победил. Беше си свършил работата. Беше довел нещата до края, искан от Борис.

Дукум беше отмъстен, договорът щеше да бъде сключен, Ирина да получи свободата си.

Оставаше му само да стои и да чака наградата си. Награда, която щеше да коства живота на двама мъже и прогонването на още един. Но това беше работата му, нали? Да търси в мрака, да се взира в сенките на злото и да измъква тези, които се спотайваха там.

Отхвърлил бремето на съмнението и страха, Михаил беше във вихъра си. Императорът изпразваше бокал след бокал, смееше се и пляскаше с ръце, извика танцьори и акробати да развличат него и гостите му. Слуги с парцали бързо изчистиха кръвта на Варда.

Залата се изпълни с глъчка и смях, варягите бяха отпратени, част от войниците пратени обратно в казармите си. Вместо клетви и обвинения към резбования, позлатен таван се носеха песни и смях, лицата, доскоро сковани от сянката на смъртта, бяха озарени от усмивки и неприкрита радост.

Протостраторът Роман започна да танцува, подрипвайки високо, хванал краищата на робата си с една ръка, докато в другата крепеше ритон, от който се плискаше вино, а останалите му пляскаха в такт с музиката.

Погледът на Михаил падна върху Василий. Императорът надигна чашата си и успя да заглуши шума на останалите.

– Пия за теб, Василий! За теб, който спаси мен, империята и династията ми! Владетелят изпи виното на един дъх. – Никой повече няма да те обижда! Никой няма да те нарича "коняр", защото, ако не беше ти, нямаше да имам конюшня, която да командвам! – Михаил се изкикоти на собствената си шега. – Ти ми помагаш да нося бремето на властта, ти ми помагаш да крепя на плещите си отговорностите на владетеля! И затова ще станеш владетел заедно с мен! – Михаил се изправи сред внезапно настаналата тишина. – Обявявам те за съимператор на Византия! Ще управляваме заедно! Заедно ще се борим със заговорите, заедно ще побеждаваме арабите! А теб – този път погледът на владетеля спря върху Климент. – Теб, българино, обявявам за византийски патриций и логотет! Дарявам ти земя до Солун и награда от петдесет златни таланта – императорът седна отново на трона си. Подробностите и документите ще оформим утре! Както и договора, за който толкова много настояваш!

В тронната зала се възцари пълна тишина. Останалите гледаха учудено ту Михаил, ту Василий, някой изръкопляска, но никой друг не го последва.

– Не говорите сериозно, господарю! – бившият борец се доближи до Михаил и падна на едно коляно пред трона му. – Не искам никакви почести и награди! Правя всичко, защото съм ви верен и искам да ви служа!

– Не! – извика императорът и отново скочи на крака. – Ти заслужи наградата си! Ще стане това, което казах! Недей да мислиш, че това е пиянско бълнуване, за което утре няма да си спомням нищо. И за да видиш, че намерението ми е твърдо, ще го направим веднага! – Михаил се обърна и хвана стоящия наблизо Фотий за туниката. – Отиди в църквата "Света София". Нека камбаните бият, а гражданите се съберат на площада! Ще бъдат доволни да знаят, че Бог отново е разпрострял благата си десница над нашия град. И ще искат да видят новия си император! Искам след по-малко от час да си готов за Богопомазване. Бързай, Фотий, бързай – императорът плесна облегалката на трона си. – Тичай по-бързо от конете на арената.

Фотий бързо излезе, Василий също се надигна.

– Господарю... – започна той, но Михаил слезе от подиума, на който стоеше трона му, и прегърна бившия борец през раменете.

– Забранявам да ме наричаш повече така! Аз не съм господар! От днес ние сме братя! Братя! – изфъфли Михаил и част от виното в чашата му се изля на земята. – Ще бъдем като двамата братя Атриди, водачи военни[65].

Не можеш да си представиш какво преживях! Стоях тук, в двореца си, заобиколен от стражите и най-близките си приятели, и бях сигурен, че краят е близо. Въпреки жегата чувствах студения повей от крилата на ангела на смъртта, усещах ледения му дъх. Бях сигурен, че няма да преживея тази нощ, подготвях се за среща със Създателя. Навсякъде около себе си виждах само кръв, предателство и мрак. Чувствах се омотан в черна лепкава паяжина и колкото повече се съпротивлявах, колкото повече исках да се освободя, толкова повече се оплитах. Опитах се да правя нещата както трябва, Василий. Ти поне знаеш, че се опитах. Може и да съм правил грешки, но кой не е правил? Нима съм виновен, че някой краде свещените реликви на града и иска да му навлече Божия гняв? Нима съм виновен, че избиват най-доверените ми приятели? Не дадох ли най-доброто на Варда и Коридон? Не направих ли така, че да имат власт, пари и сила? И как ми се отблагодариха те...? – гласът на императорът изтъня. – И тогава се появи ти! Появи се и разсече паяжината с един замах! Заложи собствения си живот! Знам, не е лесно да се изправиш срещу вуйчото на императора. И никога няма да го забравя! – Михаил се обърна към останалите, косата му се беше сплескала и залепила за челото, по брадичката му се стичаше вино. – Но всичко това вече е зад гърба ни. От утре всичко ще се промени! Започвам нов живот! Повече няма да пия или поне ще го правя с мярка – той погледна с любов полупълната си чаша. – Ще прегледаме регистрите, ще инвентаризираме складовете, ще преброим съкровищата в хазната, ще стегнем войската - императорът размаха юмрук, сякаш се заканваше на невидим противник. Вече нищо няма да бъде оставено на случайността, защото аз и моят съимператор Василий ще сложим ред в империята и ще я поведем към нов златен век. Златният век на Михаил и Василий, на пияницата и коняря, които се превърнаха в най-великите владетели в света! Пия за това! – Михаил вдигна високо чашата си. – Пия за новия ден и за всичко добро, което ни предстои!

Останалите му отговориха в нестроен ред, също вдигайки чашите си, но точно в този момент предводителят на варягите влезе в залата. Очите му гледаха мрачно, в ръката си стискаше кафява конопена торба, чието дъно беше подгизнало от кръв.

– Заповедта ви е изпълнено, ваше величество. Ето главата на предателя! – варягът отвори торбата и на земята се изтърколи отрязаната глава на магистър Коридон.

Климент отвърна очи от грозната гледка, но Михаил се приближи, наведе се, хвана главата за косите и я вдигна пред очите си.

– Е, Коридоне – каза той меко. – Мисля, че най-после уредихме всичките си сметки. Повече няма да страдаш за това, че се разведох с дъщеря ти. Няма да ме мразиш, защото забавих триумфа ти. Опита се да въстанеш срещу поставения ти от Бога господар, да заемеш трона му, а къде си сега? Къде са амбициите ти? Къде е гордостта ти? Къде е смелостта ти и военният ти гений? Няма ги! – императорът се изплю в лицето на врага си, обърна го към смразените патриции и гласът му отекна като в катедрала. – Това очаква всеки, който тръгне срещу мен! Вижте го и запомнете! – след това, сякаш не прави нищо особено, взе от една от масите широк сребърен поднос и постави главата на Коридон върху него. – Все едно сме се върнали векове назад, нали? – Михаил въздъхна театрално, седна на трона си и изпъна крака. – Все едно съм Ирод, на когото са донесли главата на Йоан Кръстител. Но за разлика от Предтечата, никой няма да запомни този предател Коридон! Къде е моята Соломе? – императорът плесна с ръце. – Хайде, Евдокия, потанцувай ни! Зарадвай мен и гостите ни за неочакваното ни избавление. А след като свършиш с танца, всички заедно ще отидем в "Света София". Имаме още работа за вършене!

* * *

Камбаните на патриаршеският храм биеха чисто и ясно под обсипаното със звезди нощно небе.

Отвръщаха им тези на "Свети Апостоли", "Света Богородица Фароска" и всички останали църкви в града.

Над Константинопол се носеше гръмовен празничен звън, носеше се песнопение, улиците бяха осветени от факли, фенери и свещи. Пред черквите се извършваше водосвет, четеше се възхвала на Господа за чудното избавление на императора, богомолци, граждани и войници се стичаха от всички краища, за да чуят какво ще каже Михаил и как ще обяви края на страданията им. Над тълпата се носеха слухове и мълви, някои казваха, че императорът е бил убит, други – че само е бил нападнат, но се е спасил в пратен му от Бога облак, който го скрил от убийците, трети изразяваха на глас съмненията си, че нещо се е променило, твърдейки, че Михаил само ще им замаже очите и ще продължи да го кара по старо му. Някои говореха, че началникът на имперските конюшни Василий се е опитал да свали императора, други – точно напротив, твърдяха, че е спасил Михаил в последната минута от страшен заговор, в който били замесени най-близките му, арабите, египетските халифи и дори испанските маври.

Барикадите бяха разтурени, войниците на Коридон несигурно обикаляха около стените на града, но накрая и те не издържаха на изкушението и се вляха в многохилядната тълпа, понесла се към "Света София".

Духът беше приповдигнат, чувстваше се някакво възвисяване, някакво опиянение, все едно над града е бил хвърлен зловещ, черен воал, който сега беше разсечен и унищожен, отлетял от оловните покриви на дворците и черквите, за да се покажат отново звездите на ясното небе, а чистият въздух да изпълни гърдите и сърцата на всички.

Пред главния вход на "Света София" бе издигнат набързо скован подиум, украсен с пурпур и злато, които проблясваха на виещите се пламъци на факлите и фенерите като обещание за нещо по-добро, което щеше да успокои гражданите на Константинопол, да ги направи по-богати и мили Богу.

На подиума имаше поставена маса, а зад нея – два трона, но не с различна големина, както обикновено за императора и съпругата му, а еднакви, високи резбовани столове с широки подлакътници, облицовани с кадифе, и масивни облегалки, над които се издигаше двуглавият орел с короната.

Пред масата, в бляскаво бойно снаряжение, подпрени на оголените си мечове, бяха наредени стражите от двореца. Зад тях стояха варягите, плътно заобиколили дървения подиум. Оградата на черквата беше украсени с цветя, факлите – поръсени със смирна и тамян, чиято миризма се носеше из въздуха.

Блъсканицата беше невероятна.

Тези, които бяха успели да се промушат през портите, пречеха на останалите, които напираха да влязат, за да видят с очите си императора. По околните дървета, като тъмни плодове се бяха накичили хора, клоните се огъваха под тежестта им. Вечерната стража се опитваше да въдвори някакъв ред, но усилията ѝ оставаха напразни. Свещеници, облечени в тържествени дрехи, обикаляха платформата, размахваха кадилници и припяваха благодарствени песни. Пригласяше им хор от послушници, чийто ясен детски глас се издигаше чист и кристален към небето.

Най-накрая, съпроводен от тръбен зов, Михаил се зададе откъм църквата. Появата му беше съпроводена от силни викове, някои се радваха, че е жив, други го проклинаха заради бедите, които беше навлякъл на града. Без да обръща внимание на крясъците, императорът вървеше, заобиколен от най-близките си приятели. Зад него беше Василий, пред тях крачеше Фотий с блестяща златна корона на главата. Няколко офицери, облечени в лъскави гравирани брони, носеха покрити сребърни подноси.

Михаил се качи бавно на дървения подиум, изчака, докато свитата му се нареди около него, подносите бяха поставени на масата пред тях. Императорът вдигна ръка и тълпата притихна.

– Внимавайте как слушате! Провикна се Михаил, цитирайки Евагелието от свети Лука. – Нима не е казано в Еклисиаста:

Има време за всяко нещо,

И срок за всяка работа под небето:

Време за раждане и време за умиране;

Време за убиване и време за изцеляване;

Време за събаряне и време за градеж;

Време за жалеене и време за ликуване;

Време за обичане и време за мразене;

Време за война и време за мир!

Внимавайте как слушате! – гласът на императора отекна над смълчания площад. – Защото сега ще ви разкрия какво време е настанало днес, как то бе предизвикано и кой се опита да въстане срещу него. – Михаил замълча за миг. – Сигурно сте чули, сигурно сте разбрали, че нашият град стана арена на престъпления. Някои от най-влиятелните хора, някои от тези, на които се опирах в трудни моменти, бяха убити, в сърцата им бяха забити ножове, а вратовете им прекършени. И това не беше най-лошото! Някой се осмели да се възправи срещу Бога, да въстане срещу Иисуса и да краде от даровете му, някои от чудесата му, които са ни дадени, за да ни пазят – императорът замълча, а над тълпата се понесе ропот. – Може би сте чули, че свещената сфера на Бизант, която защитаваше града ни от огън и гръм, парчетата от хляба, с който Христос нахрани гладните, които ни пазеха от вода, и кърпата с лика Му, която ни предпазваше от убийства и смърт, са изчезнали. Може би сте се питали дали това е вярно? Може би сте се питали дали има някой, достатъчно безбожник, за да ни причини това? Може би още се питате дали е така...?

Тълпата зашумя и се заблъска, чуха се викове и хули. Без да обръща внимание, Михаил продължи:

– Това, братя и сестри мои, е истина! Светата Божия истина и аз съм тук тази вечер пред вас, за да ви я кажа!

Климент имаше чувството, че ревът, който последва, викането, тропането и блъскането ще съборят не само трибуната на императора, но и стените на патриаршеската църква. Получило потвърждение на най-големите си страхове, множеството искаше да излее страха си под формата на гняв, да намери виновен, който да принесе в жертва, на отвърналия лицето си от града Бог.

Войниците затропаха с мечовете по железните си щитове, варягите зад тях се напрегнаха, събралите се около Михаил се оглеждаха нервно, Фотий вдигна ръце в опит да успокои тълпата.

Само императорът, застанал в центъра на платформата, като капитан на кораб в разбунтуваното море, се усмихваше, без да обръща внимание на надигащите се все по-големи и големи вълни, които заплашваха всеки момент да наводнят палубата и да го отнесат.

Тълпата започна да удря наредените около троновете войници, тези, които бяха извън оградата на "Света София", се блъскаха напред, искайки да влязат, почти премазвайки хората в най-предните редици.

В мига, в който изглеждаше, че стената от стражи ще се пропука, Михаил вдигна покривалото на средния поднос, вдигна поставеното там парче плат, разтвори го и го вдигна пред себе си като знаме.

Чудният образ на Иисус Христос, Спасителя, отпечатан по Божествен начин на кърпата на цар Авгар, заблестя в нощта със собствена светлина. Огромна въздишка се откъсна над площада, понесе се над стените на града и изчезна при Златния рог.

- Вижте Божието чудо! – провикна се Михаил, докато Фотий целуна края на плата, прекръсти се и падна на колена пред него. Последваха го останалите на подиума, след което започнаха да коленичат и хората от внезапно смълчалата се тълпа.

- Вижте кърпата на цар Авгар! Вижте образа на Христа, който отново ще пази града ни! Дойде ново време, братя и сестри мой! Време на мир и любов! С нещастията, които ни преследваха, е свършено!

Преди тълпата да осъзнае какво стана, Фотий се изправи, пристъпи напред, отметна второто покривало и вдигна пет парчета сив вкаменен хляб високо над главата си. От другата страна на Михаил, Василий протегна напред ръцете си, които стискаха златната сфера на Бизант.

– Вижте чудесата на Константинопол, които отново се върнаха в родния си дом! Вижте и занемейте! – Михаил изчака тълпата да се успокои окончателно, над площада се понесоха радостни вопли и смях. – Ще ви покажа и още нещо! – императорът подаде кърпата с Христовия образ на един от свещениците и отметна последното покривало. Под него, застинала в грозна гримаса, с почернели краища и изцъклени очи стояха главите на Варда и Коридон. Михаил ги сграбчи за косите и ги издигна пред себе си.

Площадът занемя. Стана толкова тихо, че се чуваше как факлите припукват в нощта, а прибоят се разбива далеч под стените.

– Това – започна бавно императорът – са главите на тези, който искаха да ни обрекат на смърт и разруха. Това са главите на онези, които избиваха близките ми, които откраднаха реликвите ни и които искаха да ни свалят от мястото, на което ни е въздигнал Бог! Това са главите на предателите Варда и Коридон! Те получиха това, което заслужаваха! И всеки друг, който посмее да вдигне ръка срещу нас, ще получи същото!

Отговори му мощен вик, но този път нямаше проклятия, нямаше заплахи и клетви. Множеството възхваляваше Михаил, викаше срещу убития кесар и магистър и благодареше на Бог за избавлението си. Мъже бършеха сълзите, внезапно бликнали от очите им, жени вдигаха ръцете си към небето в благодарствена молитва, деца се смееха шумно.

- А това - провикна се за последен път Михаил и гласът му някак успя да се извиси над шума на тълпата. - Това – той посочи Василий е човекът, на когото трябва да благодарим за избавлението си! Това е човекът, който Бог и аз въздигаме, за да управлява заедно с нас, да ви съди, помага и обича така, както го е правил досега Михаил замълча, за да могат всички да осмислят думите му. Имало е времена, когато Великата Римска империя, чиито наследници сме ние, е била управлявана от двама консули. И е била два пъти по силна! Тук и сега, пред Господ и пред всички вас, обявявам Василий за свой съимператор, който да царува с мен в мъка и радост, в сполука и беда. Приветствайте го, защото сега ще видите Божественото миропомазване.

Михаил се обърна и докато тълпата скандираше името на Василий, хвана бившия борец за ръката и го поведе към двата трона, подканяйки го да заеме единия от тях. Исполинът седна. Императорът се настани от другата му страна. Понесъл златен купел, пълен с благоухаещо миро, Фотий пристъпи напред. Той натопи малка позлатена четчица в него и постави две мазки на челото на Василий.

– Печат от Светия Дух Амин – припяваше патриархът, докато поставяше знаци върху двете ръце, краката и гърдите на Василий. След като свърши работата си, той отстъпи назад, остави купела и четката върху масата зад себе си и високо вдигна скиптъра и короната, които лично Михаил му подаде.

– С правото, дадено ми от нашия бог Иисуса Христа, обявявам тебе, Василий, миропомазан, за император на всички гърци и ромеи, на всички хора и твари в пределите на Божията империята Византийска и те заклевам да работиш за това тя да разшири още границите си, а всички твои поданици да живеят в мир и с Христовата любов патриархът прекръсти Василий с короната и я постави на главата му с думите: – В името на Отца и Сина и Светаго духа те обявявам за император! Амин!

След това Фотий и всички около него коленичиха, последвани от хората в двора на "Света София" и на площада.

Камбаните на черквата отново забиха радостно, от вратите ѝ излязоха слуги, понесли тави, пълни с печено месо и хляб, делви с вино и черпаци, които започнаха да раздават на насъбралия се народ.

Михаил стана, целуна съимператора си по двете бузи, хвана го под ръка и го поведе към големия дворец под бурните овации на тълпата.

Василий се усмихваше смутено, махаше с ръка на тези, които го приветстваха, хвърляйки златни, сребърни и бронзови монети. Малката процесия беше обградена от варягите на императора и дворцовата стража, които си проправиха път сред множеството.

Свещените реликви бяха отнесени, за да бъдат поставени отново по местата им. Главите на Варда и Коридон, заедно с телата им, бяха предадени на наследниците им, за да ги погребат подобаващо. Нямаше защо да се мъсти повече на мъртвите.

Монаси с чукове и триони се захванаха да развалят импровизираната дървена платформа, слуги продължаваха да разнасят вино и храна. Над площада се понесоха смях и песни, тук-там се чуваха пиянски викове, смесени със звън на чаши и тропот на крака.

Малко преди процесията да отмине, Фотий дръпна писаря настрана.

– Разбрах, че това е твое дело, Клименте – каза той и широко се усмихна, въпреки че изглеждаше уморен под тежката златна корона. – Явил си се като истински ангел отмъстител и си спасил императора в последния момент. Вярвам, че си доволен от това, което си направил. Сега Михаил, а още повече и Василий, ще изпълнят всичките ти желания. Ще се върнеш триумфално в страната си и ще бъдеш на почит както в Константинопол, така и в Плиска. Нещо, което напълно заслужи!

Писарят унило сви рамена и без да отговаря на патриарха, му обърна гръб. Искаше само да се прибере, да измие лицето и ръцете си от наслоения прах и да заспи.

Но патриархът беше прав!

Всичко беше свършило и след като се възстановеше, щеше да поиска наградата си. Не мирът, за който копнееше Борис, а една манастирска послушница, за която копнееше сърцето му.

Писарят махна с ръка за сбогом на патриарха и бавно тръгна към дома си на форума на Бика. Зад него Корсис и Невестулката пристъпяха бавно и напето, горди от постижението на господаря си, което щеше да промени облика на най-великата империя в света.

Пред тях Климент вървеше замислено с наведена глава. Щеше да остане в града само още няколко дни. А после всички чудеса, църкви, мощи, реликви, дворци, цялото това богатство и интригите, омразата и смъртта, които носеше то със себе си щяха да останат зад гърба му.

Въпреки късния час по улиците беше пълно с хора. Веселие и глъчка се носеха в нощния въздух, легнал като корабно платно над града, чакащо в каква посока ще го задуха вятърът.

Мъже с размъкнати туники и пиянски усмивки, смеещи се жени, целуващи се с любимите си по ъглите, старици с грейнали от радост лица и старци с побелели коси, носещи чаши с вино, се блъскаха и разминаваха с писаря, без да му обръщат внимание. Няколко предприемчиви търговци бяха отворили магазините си, продавайки бира и кой знае кога изпечен хляб, други бяха пратили чираците си, които обикаляха, бутайки ръчни колички, пълни с гевреци, фурми, сушени смокини, кифли и плодове. Войниците на Коридон заедно с градската стража патрулираха по улиците, предотвратяваха скандалите и разтърваваха сбиванията. Проститутки настървено търсеха клиенти под запалените фенери, крадци и джебчии без свян пребъркваха пияните. По площадите се бяха появили разказвачи на истории, които нареждаха с плътните си обли като речни камъни гласове историята на новия император Василий Спасителя, както вече го наричаха.

Климент усмихнато поклати глава при вида на тези хора, които празнуваха доволни като малки деца, бързо забравили как само до преди час искаха смъртта на тези, за чиято чест сега пиеха. Спомни си как срещна бившия борец на състезанията на Хиподрума, как Василий го беше спасил от Стилихон миг преди да го убие, как бяха арестували Варда, Петрон и Коридон.

Споменът го накара да намръщи недоволно чело. Нещо в сцената, която си беше припомнил не беше както трябва. Нещо не звучеше на място, нещо беше станало не както трябва.

Климент спря, внезапно останал сам сред цялото веселящо се множество, съвсем сам сред цялото цветно море от звуци и тела, които го притискаха отвсякъде в радостното си опиянение.

Беше сбъркал!

Варда, Петрон и Коридон не бяха виновни!

Изчислителя още беше на свобода!

16

24 септември

Щом се прибраха в къщата си на форума на Бика, Невестулката и Корсис наченаха делвичка с вино, вдигайки наздравици за успеха на господаря си. На масата уютно припукваха три дебели лоени свещи, помощниците на писаря нарязаха в плъстена чиния сирене и сушено месо, с което да замезват. Невестулката пресмяташе с колко ще забогатеят, като златото, което щяха да получат, се увеличаваше в всяка обърната чаша в повече.

Двамата вдигаха шумни наздравици в чест на Климент, който не се присъедини към пиршеството им, а седна мрачно на стола на вратата, потънал в мислите си. Зад него се носеха звуците на празнуващия град, който се опиваше от радост, че императорът е спасен, а свещените реликви са намерени.

– Няма ли да пийнеш с нас, господарю? – Корсис стана и предложи изрисувана глинена чаша на писаря. – Мисията ни най-после завърши! И то само как! Най-после ще се приберем вкъщи! Да ти налея ли вино?

Климент отмести подадената му чаша, затвори вратата и тихо каза:

– Няма да празнуваме! Предстои ни работа и то не лека. Въоръжете се с всичко, което имате под ръка. Сложете си наметала, за да не се виждат оръжията ви. Вземете и малките арбалети. И побързайте!

– Какво е станало? – Невестулката се изправи и тръсна глава. – Нали всичко приключи? Заговорът е разкрит, реликвите са намерени, убийците са наказани. Михаил и Василий ще изпълнят всяко ваше желание. Ще подпишете договора, ще вземете Ирина. За какво е всичко това?

– Сбърках! – мрачно отговори Климент и свали от куката на стената бойния си колан. – И сега ще трябва да опитам да поправя грешката си. Стига да не е късно за това. Може да не идвате с мен. Ще е много рисковано и не мога да ви обещая, че всички ще се върнем невредими.

Двамата му помощници се спогледаха изненадано. Какви ги говореше господарят им? Вместо да празнува, той се бе отдал на черни мисли. И защо сега, когато всичко изглеждаше наред, а те бяха постигнали най-големия си успех, ги плашеше?

– Разбира се, че ще дойдем! – Корсис остави чашата, а лицето му стана сериозно. – Винаги можете да разчитате на нас!

Невестулката отвори уста да каже нещо, но само повдигна рамена и кимна в знак на съгласие.

– Тогава побързайте! Нямаме време!

След няколко минути, загърнати във военните си плащове, прикрили оръжията им, тримата бързо крачеха по улиците, без да обръщат внимание на пияните. Стараейки се избягват срещите с патрулите, те се отправиха към големия дворец, където трябваше да празнува императорът.

По нищо не личеше, че е нощ. Улиците бяха ярко осветени от факли и фенери, навсякъде беше пълно с хора, които пееха танцуваха и се смееха. Повечето магазини бяха отворени, площадите бяха пълни със сергии.

Пред портите на двореца патрулираха войници с ризници от плочки, кръглите им щитове бяха подпрени на стената. Висок, късо подстриган офицер внимателно прегледа писмото на императора, след което разпозна Климент, стисна ръката му и отговори на въпросите му с желание.

- За последно видях Василий около конюшните. Още не може да забрави старите си навици – по лицето на военния се плъзна крива усмивка. – Дори сега, когато стана император. Беше добър войник и добър боец. Всички вярваме, че ще бъде и добър владетел.

- Ами Михаил? – попита Климент и усети как гласът му изтънява. – Той къде е?

– Къде да е? – широко разпери ръце офицерът. – В тройната зала. Празнува спасението си. С него са и приятелите му. Поне тези от тях, които останаха живи – жлъчно добави той и махна с ръка на Климент и помощниците му да влизат.

– Това не бяха ли хората на Коридон? Защо само те охраняват двореца? Къде са другите? – задъхано попита Корсис, докато се опитваше да настигне господаря си.

Климент не отговори, а само вдигна пръст към устните си и се насочи към ниските постройки в дъното на двора, където бяха конюшните. Още от тук се виждаше, че един от прозорците свети.

Не срещнаха никого. Дворът беше пуст и смълчан, дори шумовете на празнуващия град идваха някак отдалеч. Нямаше стражи, нямаше войници, дори кучетата, които обикновено пускаха нощем, бяха изчезнали.

Тримата се промъкнаха до светещата конюшня и притаиха дъх. Климент се надигна на пръсти и погледна пред прозорчето.

В центъра на малката стая, окичена с ремъци, поводи, седла и подкови, на нисък дървен стол, до малка маса, на която гореше една-единствена свещ, седеше Василий. Новият император изглеждаше вглъбен в действията си – с малък брус точеше двуострия си меч, същия, с когото по-рано бе пробол Варда.

Климент направи знак на помощниците си да останат на място и да пазят тишина, огледа за последен път смълчания двор, изправи рамена и решително влезе в конюшнята.

Писарят мина между клетките със заспалите коне, без да обръща внимание на миризмата на изгнила слама и изпражнения, стигна до вратата в дъното на помещението, бутна я и влезе в стаята.

Все така седящ на стола си, Василий вдигна за миг глава, кимна сякаш на себе си и каза:

– Забави се, Клименте. Чаках те да се появиш по-рано. Какво те забави? Не вярвам да е било нещо, което да не си съобразил. По-скоро си се колебаел как да постъпиш, нали? – византиецът поклати огромната си като на мечка глава. – Но и сега още имаме време да си поговорим. Бъди мой гост. Налей и на двама ни вино. Мисля, че след днешния ден ще ни се отрази добре – новият император посочи гарафа и две чаши в единия ъгъл на масата. – Както виждаш, не съм пил и глътка. Чаках те да ми правиш компания.

– Ще убиеш ли Михаил? – без да помръдва от мястото си попита Климент. – Ще убиеш ли императора?

Вместо да му отговори, Василий вдигна меча си срещу пламъка на свещта, огледа го, завъртя го и отново го постави на коленете си.

– Издадох се в двореца на Варда, нали? Но напрежението ми дойде в повече. Макар да не съм сигурен в какво точно ме обвиняваш.

– Хайде Василий, не ме разочаровай – подкани го писарят. – Много добре знаеш за какво става дума. – Климент наля от виното в двете чаши и подаде едната на събеседника си. – Ти си този, който е избил приятелите на Михаил! Ти си този, който е откраднал реликвите! Ти си този, който е организирал "бедствията"! Ти си организирал заговора! Ти си Изчислителя!

– Дали? – византиецът смигна над чашата си. – И защо мислиш, че всичко това е така? Доколкото си спомням, съвсем до скоро твърдеше, че това са Варда и брат му Петрон. Плюс Коридон. Доказа го на мен, доказа го и на императора. И те си получиха заслуженото, а ти ще си получиш наградата.

– И сбърках! – Климент гледаше едрия византиец в очите. – Сбърках и обрекох двама души на смърт, а един на изгнание. Но сега знам, че това не е станало случайно. Ти стоиш зад всичко това! Ти си ме манипулирал и насочвал точно така, както си манипулирал и насочвал Дукум. А когато кавханът е дошъл прекалено близо до истината, си го убил! След това си ползвал и мен за целите си – Климент ядно стисна устни. – Знаел си всичко за мен. И страховете, и тревогите ми, дори трепетите на сърцето ми! И си пресметнал точно как да ги използваш. Раздал си роли на всички в тази кървава пиеса и после си гледал как това, което си предвидил, се случва наистина. Като истински изчислител!

– Аз?! – Василий отмести поглед и разчеса наболата брада на бузата си. – Мисля, че ме надценяваш, българино! Не съм чак толкова умен и изобретателен. Аз съм бивш борец от арената – забрави ли? До днес бях началник на конюшните. "Коняр" – така ме наричаха. И нима мислиш, че съм в състояние да изплета толкова сложен заговор?

– Удобно прикритие, нали? Никой не би се усъмнил точно в теб. Човек, който стои далеч от интригите на двора. Предан и готов да защити императора с цената на собствения си живот. Климент остави чашата си на масата и разпери ръце. – Криеше се зад образа си на простоват борец и успя да заблудиш всички. Но сега знам, че това е било само поза. Само игра и зад едрия добродушен Василий се крие пепелянка, готова да напада смъртоносно!

– Чак пък пепелянка... ухили се византиецът. Мислех, че имаш по-добро мнение за мен!

– Спести си театралниченето, Василий – махна с ръка писарят. – Вече е ненужно. Постигна това, което искаше, или си на крачка от това да го постигнеш. Вече няма кой да те спре. Разчисти тези, които можеха да спасят императора. Войниците на Коридон охраняват двореца... Всичко е точно както ти го искаш да бъде. И най-лошото е, че аз ти помогнах да го направиш.

– Не те разбирам! – отговори Василий и отново се заигра с меча си. – Наистина!

– Значи не разбираш? Искаш да ти обясня?

Византиецът кимна.

– Откъде да започна? Може би от това, което стана тази вечер. Ти си прав! При Варда наистина се издаде, но тогава не обърнах внимание на думите ти. Ако го бях направил, поне двама души можеше да са живи.

– И какво съм направил? – по лицето на византиеца се изписа неприкрита усмивка, като на дете, което са хванали да върши пакост. – Как се издадох?

– Накрая! Когато поведохме арестуваните Варда, Петрон и Коридон и наредихме на войниците ти да претърсят дворците им. Ти им каза какво точно да търсят – златна топка с надпис при основата. Каза им и какво пише – "Ще пазя този град вечно!". Нямаше как да знаеш за надписа. Никой не знае за него. Не знаехме дори аз и Фотий. Но ти знаеше! И се оказа напълно прав. Как беше разбрал за него, Василий?

– Сигурно някой ми е казал...

Писарят поклати глава.

– Сигурно... – Климент остави думите да заглъхнат като ехо. – Но няма кой! Никой не знаеше за надписа, преди кълбото да се появи. Дори патриархът! Което значи само едно – ти го беше виждал! – Климент направи пауза, но опонентът му запази мълчание. – Това ме накара да се замисля за много неща. И изведнъж осъзнах, че съм обвинил не този, когото трябва. Ти просто ме използва, за да направиш последния си ход, който не можеше да направиш сам – да отстраниш Варда и Коридон. Сега пътят към престола е чист. Няма кой да те спре!

Византиецът отново не каза нищо и Климент продължи:

– Планът ти е прост – да седнеш на мястото на Михаил. Но за да го направиш, трябва да се справиш с няколко неща. Първо – приятелите му. Така наречените "стълбове на империята" едва ли биха гледали безучастно как отстраняваш човека, на когото дължат толкова много и от когото зависи благополучието им. Второ: трябвало е да настроиш гражданите на града срещу императора. И трето – Варда и Коридон е трябвало да бъдат отстранени, защото са могъщи поддръжници на императора. Предполагам, че първоначално си се опитал да привлечеш "стълбовете" към заговора си – Евматий е бил постоянно около Михаил, щял е да ти бъде от полза. Мануил е знаел всичко за тайните плащания на императора. Ингерн е бил баща на съпругата ти. Не знам точно какво си им предложил, но те са ти отказали. Жената на Евматий каза, че си говорил с мъжа ѝ, който дълго след това бил умислен, но не ѝ казал защо. И след като са ти отказали, си решил, че е по-добре да ги убиеш. Хем си щял да им затвориш устата, хем си щял да разчистиш терена от евентуални пречки. – Писарят отпи голяма глътка от чашата си. – След това си накарал просяка Фидипид да открадне реликвите. Едва ли е било толкова трудно. С изключение на кърпата, те не се пазят особено строго. За човек като едноокия е било детска игра да ги отмъкне. За кърпата си се погрижил сам. Откраднал си ключа на Фотий, взел си и този на императора. Едва ли е било трудно. Щом Невестулката успя, едва ли за теб, който си толкова често около пияния Михаил, е било трудно. Ключът на патриархът е изчезнал, след това се е появил. Фотий мислил, че го е загубил, но всъщност ти си го взел. След това си пуснал пророците из града, за да предричат края на империята.

– А земетресението? И него ли съм предизвикал? – Василий отпусна тежките си ръце на масата и се загледа в писаря. Свещта хвърляше странни отблясъци по лицето му, което сякаш се гърчеше в сенките. – Нима ме мислиш за толкова могъщ?

Климент сви рамена.

– За земетресението не знам. Или е било съвпадение, което ти е било добре дошло, или легендите за кърпата с лика Господен наистина са верни! Но знам как си причинил другите две "бедствия" – наводнението и пожара.

– И как съм го направил?

– Когато влязох в кулата на Стилихон, преследвайки мнимия просяк, който разнасяше слухове за изчезналите реликви, под една от пейките имаше гърненца с гръцки огън. След това, когато отидох да претърся стаята на спартария, когото ти уби, гърненцата ги нямаше. По-рано сутринта, след като разбрах, че Стилихон е предател, се натъкнах на теб близо до кулата му. Какво правеше ти там? Отговорът е прост. Отивал си при него да разбереш докъде е стигнал с разпространението на слуховете. Нямало е как да предположиш, че ще се натъкнеш на мен. О, да! Знам, че след като е бил при Варда, Стилихон е служил и под твоя команда и заедно сте избягали от преследването на арабите. Така сте се сближили.

– Но аз го убих!

– Както мнозина други! Стилихон се е превърнал в заплаха. Знаел е прекалено много. Пък и аз го разкрих. Но преди това се е случило следното. По твое нареждане спартарият е взел гърнетата с гръцкия огън, сложил ги е до стената във Влахернския дворец и е запалил къс фитил. Така, когато "гърмът" удари, всички заподозрени ще са далеч. И ще изглежда, сякаш наистина Бог е поразил града. След което си казал на Стилихон къде може да ме намери. Само ти знаеше, че ще ходя при Фотий! Изчакал си да ме нападне и си го убил. Един ненужен свидетел по-малко, а мен превръщаш в свой длъжник и още повече издигаш авторитета си в очите ми. Как можех да те заподозра? Теб Василий, който спаси живота ми?

Византиецът плесна с ръце, засмя се като малко дете, но не каза нищо. Явно цялата ситуация го забавляваше чудесно.

– След това е трябвало само да чакаме "гръмотевица" да порази двореца. Бях там заедно с теб. Какво по-добро доказателство, че нямаш нищо общо със ставащото? После отидохме на хълма пред горящия дворец. Ти беше там и чу когато Лъв каза, че усеща някаква миризма и тръгна към пожара. Спомнил си си как страторъг се хвалеше, че може да различи миризмата на гръцкия огън. Не си можел да рискуваш планът ти да пропадне. А и смъртта му ти е вършела чудесна работа, защото още повече е отслабвала Михаил. Варда го нямаше на хълма, но и ти си тръгна. Направи се, че си разстроен от сватбата на бившата си съпруга. Всъщност си влезнал в двора на двореца, издебнал си Лъв и си го убил! Едва ли с било толкова трудно в настаналата суматоха.

Василий примлясна, сякаш искаше да усети по-добре вкуса на виното, и направи гримаса.

– Ами наводнението тази вечер? И него ли съм предизвикал аз?

Писарят кимна.

– Разбира се. И това не е било толкова трудно. Нарочно си избрал цистерната Бона, защото е отдалечена, рядко някой минава покрай нея и което е също много важно, близко е до стените на града. Не знам дали си достатъчно силен за това, или някой ти е помогнал, но си откарал до там голям скален къс. Пренесъл си го вътре и си запушил с него отвора, през който се оттича водата. Внимателно го огледах сред другите отломки. След това е било само въпрос на време Бона да прелее. А случи ли се това, нищо не може да спре водата. Добре си си направил сметката. И изчисленията ти отново са излезли правилни. Стихията е ударила стената, съборила я е и се е изсипала в морето. Предизвикала е обратна вълна и наводнението се е получило повече от убедително. След което си пуснал хората си да създават още по-голяма паника, нападайки мирните граждани. Когато дойдох да те търся за помощ, видях, че краката и дрехите на някои от войниците ти са изпръскани с кал. За жалост не обърнах внимание на това. Ти каза, че току-що се събирате. Откъде беше калта тогава? Кал имаше само около цистерната Бона. Кал имаше само там. И не е само това! Колата, с която сте занесли камъка, е оставила следи там, където е стояла. Същата кола, която видях в двора ти с кални колела.

– Вече никъде не можеш да намериш добри помощници въздъхна византиецът. Главата му беше ниско наведена към пода, едната му ръка стискаше чашата, другата – дръжката на меча. По устните на Василий се плъзна тънка усмивка. – Но това не доказва нищо, нали, Клименте? Малко кал по краката на хората ми и изцапани колела. Какво толкова?

– Мисля, че доказва – отвърна писарят. – Прекалено много съвпадения, Василий! А освен това има и още.

– Нима? – този път византиецът изправи глава и се изсмя с цяло гърло. Смехът му прозвуча, зловещо в тишината. Стреснати, някои от конете се събудиха и започнаха да пръхтят. – Какво още можеш да докажеш?

– Искаш ли да ти разкажа какво точно е станало? Първо, си убил Евматий. Знаел си къде да го намериш, знаел си, че няма да заподозре нищо нередно, когато се появиш при него в късния час. Все пак ти си началникът на конюшните на Михаил, един от "стълбовете на империята". Отишъл си, почукал си, Евматий ти е отворил и ти си го убил. Било е съвсем лесно. Но си допуснал грешка. Ударил си го прекалено силно и от удара ти вестарият е отлетял назад. Само ти си достатъчно силен, за да се случи подобно нещо. Това обяснява защо капките кръв са до вратата, а трупът е чак в средата на стаята. Не си преценил силата си, а вероятно и не си обърнал внимание на това, което е станало.

– Може да е залитнал назад, да се е препънал и да е паднал. Или да не е умрял веднага.

– Наистина е залитнал назад от удара, но понеже е бил много силен, е направил поне три, а не една, крачки назад. Затова е паднал чак в средата на помещението. Главата му е сочела към вратата. Няма как да е станало, ако просто е залитнал. А и ударът е бил точно в сърцето. Убил си го на място! Невъзможно е Евматий да се е разхождал из стаята.

Византиецът не отговори.

– След като си убил Евматий, си се справил и с логотета Мануил – разгорещено продължи писарят. – Видях записите му. В тях фигурира и твоето име. Взимал си пари от Мануил и си бил наясно с какво се занимава. Знаел си за това, че Петрон е сериозно задлъжнял. Всъщност това не е било тайна за никого. Взел си разписките му. Така успя да ме насочиш в желаната от теб посока. Наистина много хитро. Изчислил си всичко съвсем точно. Съвсем подходящо за името, което си си избрал. Наел си едноокия Фидипид и бандата му, както и спартария Стилихон. Освен при Варда, той е служил и при теб. Накарал си едноокия да убие Дукум, защото кавханът по някакъв начин е разбрал плановете ти. След това се опита да убиеш и мен, но като не успя, направи всичко по силите си, за да не ме изпускаш от поглед. Дори ме помоли да разследвам убийствата, които сам извършваше. С един удар – два заека – хем ме държиш под око, хем ме насочваш така, че да обвиня Варда и брат му и да отстраня и последната пречка по пътя ти. Знаеш ли – Климент въздъхна, – трябваше да те заподозра още като ме помоли да се заема с разследването. Не трябваше да се оставя да ме заблудиш. Как не вярваш на никого другиго и няма на кого да се довериш. Но няма да крия – изигра ролята си безупречно и аз ти повярвах. Наистина трябваше тогава да се сетя. Преди да дойда в прочутия ви град, в Плиска трябваше да разреша точно такъв случай – клисарят на Голямата базилика открадна златния бокал на Борис, след което дойде да иска от мен да разследвам престъплението, за да отклони подозрението от себе си. Наистина се провалих! – Климент стисна устни от разочарование и огорчение. – А ти ме направи на глупак!

– Хайде стига си се самосъжалявал, българино....Василий се усмихна ведро и го потупа но гърба, точно както първия път, когато се бяха срещнали на Хиподрума. – Свърши добра работа. Но това ли е всичко, с което можеш да докажеш вината ми?

Климент преглътна огорчението си, затвори очи, пускайки яда от собствените си грешки да отшуми, и продължи:

– Не. Колкото и точни да са изчисленията ти, допусна и други грешки. Следите от ботуши, намерени до трупа на Ингерн са от големи стъпала. Колкото и да е глупаво от моя страна, не съобразих, че Варда не е с толкова големи крака. Но ти си! След като си видял, че кесарят е единствен с ботуши по време на игрите и след като уж между другото ме накара да забележа това, си се прибрал в суматохата след земетресението и си се преобул. После си причакал Ингерн и си го убил. И нарочно си оставил следата, за да ме насочиш към Варда. Още тогава се чудех как е възможно убиецът да е бил толкова непредпазлив, че да стъпи в разкопаната почва. Направил си го нарочно. Как си убил Лъв, вече ти казах. И пак нагласи нещата така, че Варда да изглежда най-вероятният извършител. Това е било последната част от плана ти! Ако сам беше обвинил вуйчото на Михаил, щеше да изглежда съмнително. Но така? Чужденец, който няма нищо общо с интригите в двора. Звучало е много по-убедително. В същото време си мътел главите на кесаря Варда и магистър Коридон със съобщенията, които си им пращал от името на Изчислителя. След което отново с лекота обърна това в своя полза. Наистина хитро – пишеш на кесаря от името на Изчислителя, след което намираш собствените си писма и ги ползваш като доказателство срещу този, който искаш да унищожиш! Затова и го уби! Не даде време на Михаил да се замисли наистина над въпроса, виновен ли е вуйчо му.

Най-просто изглеждаше кесарят да е мъртъв и ти не се поколеба да го промушиш направо в тройната зала.

– Той нападна Михаил! – възрази вяло Василий, но Климент вдигна рамена.

– По-скоро изглеждаше, че напада теб, застанал в подножието на трона. Но вече няма как да разберем, нали? След като Коридон беше обезглавен, вече нямаше никой, който да застане на пътя ти. Всъщност не Варда, а ти си заговорничил с войските на магистъра. Видях те с очите си как говориш с висшите му офицери, но тогава не осъзнах какво всъщност правиш. Не знам какво си им обещал, но фактът, че тази вечер те, а не стражите на Михаил пазят двореца, е достатъчно красноречив.

– И защо според теб съм направил всичко това? – Василий не изглеждаше особено притеснен от обвиненията на Климент.

- За да се издигнеш. За да получиш повече власт! За да станеш император! За да свалиш Михаил от трона му!

– Е – византиецът стана и завъртя меча си. – Мисля, че го постигнах!

Без да сваля очи от него, Климент продължи.

– Мисля, че не е само това. Мисля, че си решил да тръгнеш срещу Михаил поради съвсем друга причина! Която няма нищо общо с властта.

– И коя е тя? – в очите на Василий за миг проблесна искрица интерес, той се върна на място си и подпря меча на стената.

– Евдокия – писарят замълча за миг. – Имам предвид дъщерята на убития Ингерн. Която доскоро ти беше жена. Ти още си влюбен в нея!

Василий не отговори, а си сипа още вино, което изпи на един дъх. Лицето му почервеня, очите му се превърнаха в малки точки.

– Винаги си бил влюбен в нея. Мнозина ми го казаха. Ти обръщаше всичко на смях, но дори аз можах да видя в очите ти болката, когато императора прегръщаше или целуваше жена ти. Седеше надалеч от тях в Хиподрума, не отиде на сватбата им. Не си можел да понасяш, че собствената ти съпруга е любовница на Михаил! Не си можел да понасяш, че Евдокия дели леглото си с това на императора. Не си можел да понасяш той да я целува, да я прегръща, да я докосва, да я...

– Млъкни! – думите падаха от устата на Василий като тежки камъни. – Никога повече не ми говори за това! Никога! Чуваш ли?

– Значи не отричаш? Всичко е истина, нали?

Византиецът сви рамена.

– Вече е все едно! Така или иначе утре всичко ще излезе на яве. Утре всичко ще е ясно. Няма да има повече лъжи, няма да има повече криене, всичко ще се разбере – повтори Василий.

– Ще убиеш Михаил! И мен ще убиеш! – тихо каза писарят и усети как мускулите му се напрягат. Щеше ли да има време да извика Корсис и Невестулката на помощ?

– Защо да те убивам? - учуден попита Василий и отпи от чашата си. – Ние с теб сме съюзници, Клименте. Учудвам се, че не си го осъзнал досега!

– Аз пък мислех, че сме приятели – тихо му отговори писарят и също надигна чашата си. Виното, сладко и гъсто като кръв, потече по гърлото и сгря корема му. – Но не мога да съм предател, лъжец, крадец и убиец!

– Ех, Клименте, Клименте! – въздъхна Василий. - Какъв крадец и убиец съм аз!? Аз съм просто човек, който иска държавата му да върви напред, вместо да тъпче на едно място. Видя какъв е Михаил. Няма да крия, той ми е приятел, но след няколко години подобно управление и великата Византийска империя ще бъда на ръба на оцеляването! Знам го аз, знаеше го и Варда. Притиснати сме от всички страни. И вместо да вземе мерки, императорът пиянства. Интересува го не това, което става по границите ни, а това, което става в леглото му и на Хиподрума. Казах ти и преди – живял съм в страната ти. Бях съвсем малък, когато Крум превзе Сердика и плени жителите ѝ. Тогава видях как трябва да действа истинският владетел – бързо и безпощадно, когато това се налага. Да приема закони и да ги спазва, както ги спазваше Крум. И най-вече да дава личен пример. В началото мислех, че ще успея да променя Михаил, да го накарам да прогледне за това, което наистина се случва, но той не ми обърна внимание. Мислиш ли, че Варда също не виждаше това? Че не се готвеше да свали собствения си племенник? Въпросът беше кой ще го направи пръв – той или аз – Василий вдигна рамена. – Е, аз се справих, той – не. Вината си е негова. Но да ме наричаш крадец и убиец...

– Значи, да убиваш в името на държавата, не се брои, така ли? Кажи го на вдовицата на Евматий, на сина на Лъв, на дъщерята на Ингерн!

– Не се прави, че не разбираш! – византиецът удари с юмрук по масата. – Това бяха жертви, които трябваше да бъдат принесени за спасяването на империята! Нима някой ще си спомня за тях, когато сразя арабите или обърна в бяг персите? Не се съмнявай, аз ще го направя! И ти ме питаш дали смъртта на няколко пияници си е струвала това? Разбира се!

– Не мисля така – завъртя глава писарят. – Убийството си е убийство. Независимо за какво и в името на какво е направено. Но ти се опитваш да ме заблудиш. Изби приятелите на Михаил, за да няма кой да те спре по пътя към короната. Тук спасяването на империята няма нищо общо!

– Те трябваше да умрат! – твърдо каза Василий. – Казваш, че съм ги убил, за да не ми попречат да взема властта. Не отричам, така е. Но те бяха жертвите, които трябваше да бъдат направени, за да мога да сменя Михаил. И да сложа Византия там, където ѝ е мястото!

– Колко удобно, нали? – присмя му се писарят и също допълни чашата си. – да убиваш в собствена изгода, прикривайки се зад името на държавата! Това прави престъпленията ти още по-ужасяващи. Ами пожарът? Ами наводнението? Убийството на Дукум и просяка? Ами Стилихон и невинните, които загинаха при предизвиканите от теб "бедствия"? И те ли трябваше да бъдат пожертвани заради благото на империята?

Василий безразлично вдигна рамена.

– Не очаквам от теб да разбереш. Ти си българин, не византиец! Не си наследник на великия Рим. Не си потомък на Цезар. Август, Константин и Юстиниан. Как можеш да разбереш нещо толкова значимо? Колко години минаха откак се покръстихте? Една? Две? Три? Нима това може да се сравни с вековете, през които нашата империя е владяла света? Не, Клименте! Не мога да оставя всичко това да бъде загубено само защото сме имали нещастието начело на държавата да застане слаб човек.

– Ами Евдокия?

– Няма да крия, влюбен съм в нея. Не очаквах това да се случи, когато Михаил ми я предложи за жена, но ето, случи се! И тя ще бъде моята награда за изпитанията, през които минах и през които ми предстои да мина! Награда, която заслужавам!

– Това не променя факта, че си убиец! Ръцете ти са в кръв! И аз няма да оставя да ти се размине!

– И какво смяташ да направиш? – присмя му се Василий. – Не забравяй – гласът на византиеца прогърмя отново, – аз вече съм император! Не съм нито борец от арената, нито царски "коняр", както ме наричаха. Аз съм император! На кого ще се оплачеш? Нима има някой с по-висок пост, който да те изслуша? – Василий се изсмя. – Или мислиш да ме заловиш с помощта на двамата си верни помощници – Корсис и Невестулката, които, сигурен съм, дебнат отвън? Не се заблуждавай. Не оставяй тишината да ти изиграе лоша шега. Поне ти вече би трябвало да знаеш, че нещата при мен не са такива, каквито изглеждат. Наоколо е пълно с войници. Войници, които са се притаили в сенките, готови да изпълнят всяка моя дума и знак – византиецът се наведе напред и прошепна, – дори в този момент те ни наблюдават, Клименте! Трябва само да махна с ръка и ще си мъртъв! И ти, и помощниците ти. Нима си мислиш, че точно сега, когато съм толкова близо до целта, ще оставя нещата на случайността? Аз те харесвам, наистина. И искам да си останем приятели, каквито струва ми се бяхме. Може и да те използвах, може и да те манипулирах, но ако се замислиш, ще установиш, че и двамата имаме изгода от създалата се ситуация. Ти ще получиш почести, злато и титлата, която Михаил вече ти даде. Ще получиш договора, който Борис толкова иска. Това устройва и двама ни. Казах ти – живял съм в България и не мисля, че тя ни заплашва. Ще подпиша трийсетгодишен договор с Борис и ще го спазвам. Защото така ми изнася. Ще ви дам и самостоятелна църква, какво толкова, щом това ще пази гърба ми. И което е най-важно – византиецът замълча, за да подчертае думите си, – ще получиш Ирина! Ще можеш да я вземеш и да я заведеш където поискаш! Нима това не е достатъчна награда?

Климент понечи да отговори, но Василий го възпря с властен жест.

– И двамата печелим! Изпълнихме мисиите си, ще имаме жените, които обичаме. Казах ти, ние си приличаме. И пътищата, по които вървим също. Но ако искаш, можеш да опиташ да ме спреш – Василий плесна с ръце и конюшнята мигом се изпълни с войници. Няколко от тях държаха вързаните Корсис и Невестулката. – Но няма да успееш! И ще загубиш всичко. И договора, и Ирина, и приятелите си.

Писарят се огледа, опита се да каже нещо, опита се да извади меча от ножницата си, но думите засядаха на гърлото му, острието беше като залепнало.

– Но ще убиеш Михаил, нали? Ще убиеш императора? – успя да каже накрая той.

– Мисля, че нямам друг избор – отговори Василий, вдигна меча си, стана и с твърда стъпка тръгна към двореца.

Епилог

15 октомври

– Кълна ти се! – князът се усмихна като дете, което не разбира защо го обвиняват за направената пакост. – Нямаше как да ти кажа истината! А и честно казано, аз самият не бях съвсем наясно какво точно се случва. Смъртта на Дукум беше истински шок за мен!

Намираха се в Плиска, в покоите на Борис, в двореца. Седяха около кръгла дъбова маса, с резба на рози и папрат по краката, застлана с тежка ленена покривка със златни нишки. Прозорците бяха плътно затворени, с прибрани капаци и дръпнати пред тях плътни завеси. Плиска не беше Константинопол и есента беше влязла в пълната си сила, напомняйки за идващата зима със студен въздух, режещ вятър и леден дъжд, който скоро щеше да се обърне в сняг.

Огънят в широката камина беше запален, голям пън тихо припукваше, хвърляйки искри в черното огнище. По стените, отрупани с дебели гоблени, играеха дълги сенки, димът от поръсените с билки мангали изпълваше въздуха със сладка миризма.

Князът се беше отпуснал небрежно на стола си, все едно става дума за нещо незначително, но Климент добре го познаваше. Нехайната поза беше заблуда. Борис искаше да омаловажи нещата, за които говореха, доволен, че всичко е завършило така, както го е планирал, без да иска да се впуска в досадни подробности и най-вече да дава обяснения за действията си. До него седеше Еспор, също небрежно отпуснат, за да подчертае превъзходството си над Климент, но очите му бяха зорки и бдителни.

При думите на княза комитът се намръщи.

– Няма нужда да се оправдавате, господарю – каза той. – Каквото и да сте направил, със сигурност е било за доброто на държавата!

– Така е – съгласи се Борис и бързо намигна на писаря. – Но Климент е стар приятел, главен бурев[66] на княжеския ми съд, мой довереник и храненик. Освен това постигна огромен успех в Константинопол! Огромен! – князът замълча, за да подчертае значимостта на думите си. – Успех, който ни гарантира дълъг мир и ще ми даде време да довърша това, което съм започнал. Има право да знае в какво съм го забъркал.

– И стана византийски партиций! – присмя се Еспор. – Получи имот и пари от византийския император! Доколкото разбрах, се е забъркал с патриарха им Фотий и с още мнозина други. Сигурен ли сте, господарю, че можем да му имаме доверие?

– Да не би да завиждаш, Еспор – заяде го Климент. – Ето това, което получих в Константинопол е нещо, което ти никога няма да успееш да постигнеш! Разбирам защо си ядосан.

Без да казва нищо, комитът извади кинжала си и изгледа писаря с празен поглед.

– Стига! Стига! Държите се като деца! Тук всички сме приятели, няма нужда от обиди и заплахи – Князът стана и започна бавно да се разхожда из стаята, клатейки виното в чашата си.

Борис беше повече от доволен. Така мечтаният мир беше подписан, на трона в Константинопол седеше човек, който обичаше страната му, кръстникът му Михаил, който не пропускаше случай да му го напомни, беше мъртъв.

– Знаели сте за заговора още когато сте пратили Дукум при гърците! Заедно с Василий сте планирали всичко от самото начало. Той се изпусна, без да иска. Знаеше, че Петрон е предател. Ако го беше научил сам, нямаше да пропусне да го изобличи. Но той си мълчеше. Научил е това от Дукум! Двамата са се познавали от времето, когато кавханът е бил управител на Бонония. Византиецът ми каза, че е живял там по време на пленничеството си в България. Затова сте пратили Дукум в Константинопол. Пазарът в Солун е бил само повод, маска, под която да се прикрие истинската му мисия. Двамата с Василий е трябвало да организират преврата срещу Михаил, след което за награда сме щели да получим желания мир и така исканата самостоятелна църква – Климент замълча и се загледа в пукащия огън. По някакъв начин Константинопол му липсваше. Градът беше оставил своя отпечатък в душата му, който дълго нямаше да може да се изличи. А и този студ... – Но нещо се е объркало. Дукум е разбрал прекалено много за плана на Василий. Предполагам, че се е противопоставил на кражбата на реликвите. Макар да не беше убеден християнин, кавханът уважаваше по свой начин новата религия. Кражбите на светините не са му харесали. Затова е записал какво замисля византиецът, използвайки български богове и руни. Заедно с това кавханът е осъзнал, че ако Василий изпълни плана си, както го е замислил, Византия е щяла да бъде по-слаба от всякога. И е видял нашия шанс в това. Василий се е уплашил от последиците. Пратил просяка Фидипид да го убие. Тогава вероятно му е хрумнало как да се разправи с Варда и Коридон, без да си цапа ръцете. Сигурен съм, че Дукум не е пропуснал да му разкаже за мен. Сигурен съм също, че Василий ви е писал и е поискал да пратите мен в Константинопол. За разлика от кавханът, аз не съм представлявал такава заплаха. Дори и да разберях за плана му, не знаех кой стои зад него. Което правеше положението съвсем различно. След което се е погрижил за останалото. Организирал е нападенията, които всъщност не са имали за цел да ме убият, а само да ме подтикнат да се захвана по-сериозно с разследването. С право се е нарекъл Изчислител. Пресметнал е ходовете на всички съвсем точно и в крайна сметка постигна това, което искаше!

– И това, което и ние искаме! Не го забравяй! – Борис беше изтрил усмивката от лицето си и гледаше строго, като истински господар, но когато заговори, гласът му беше мек и пропит с тъга. – Съжалявам, че Дукум беше убит! Наистина! Това не трябваше да става. Но какво можех да направя? Залогът беше прекалено висок. Колкото и да страдах за смъртта на кавхана, не можех да оставя делото му недовършено! Трябваше да те пратя в Константинопол, както искаше Василий, и да се надявам всичко да се развие по най-добрия начин. И ти оправда доверието ми. Нямаше как да ти кажа цялата истина. Сигурен бях, че ако я знаеш, няма да се съгласиш да тръгнеш.

Климент въздъхна. Борис беше прав.

– Готов бяхте да жертвате и мен като Дукум! – сухо каза той. – На няколко пъти щяха да ме убият! И мен, и помощниците ми.

Князът само разпери ръце и се завъртя с лице към огъня.

– Такива са рисковете на вярната служба – притече се на помощ владетелят Еспор. – Винаги да си готов да умреш за господаря си! А и в крайна сметка, всички вие сте живи, нали? И получихте почести и награди, за каквито не сте и мечтали.

Климент нямаше какво да отговори на това. Комитът беше прав. Вярната служба изискваше подобни жертви.

– Наистина съжалявам, че се наложи да действам по този начин – Борис остави чашата си на масата и сложи ръка върху рамото на писаря. – Но това, което постигнахме, си заслужава всичките жертви, които направихме. Обещавам ти, че от днес нататък между нас няма да има повече тайни. Съгласен ли си? – князът не откъсваше очите си, пълни с настойчива молба, от тези на писаря. – Нека гледаме на смъртта на Дукум като на саможертва, дала ни възможност да осъществим най-смелите си планове! – Борис замълча и тежко въздъхна: – Най-тъжното в случая е, че Василий не е имал от какво да се страхува. Каквото и да е разбрал за заговора му Дукум, на каквото и да се е противил, той нямаше да го предаде. Но византиецът се е уплашил и е решил да елиминира всяка възможна опасност. Не предполагах, че е възможно да действа по този начин. Макар че честно казано, трябваше да го предвидя. Когато залогът е тронът, всичко е позволено.

Климент кимна в знак на съгласие.

Василий бе успял да заблуди всички. Ако трябваше да бъде честен, не знаеше какво го ядосва толкова. Дали това, че Борис бе скрил от него истината, или че се бе оставил Василий да го оплете в мрежите си. Той харесваше едрия византиец, мечешките му нрави и енергията му. Искаше да бъдат приятели, а се беше оказало, че Василий дружи с него само заради собствените си планове. Чувстваше се предаден. И от господаря си, и от този, когото мислеше, че му е приятел.

Всъщност това вече нямаше значение. Не можеше да върне времето назад. Не можеше да разбере гледната точка на Борис и Василий, които бяха готови да жертват човешки животи, за да постигнат това, което искат, дори и ако то беше добруването на държавите им. Правилни или не, възгледите му коренно се различаваха от тези на княза и на хора като Василий и Еспор. Което означаваше само едно – време беше да се оттегли.

– Радвам се, че всичко все пак завърши благополучно, господарю – каза накрая писарят. – Но то ме накара да погледна на това, което върша, по нов начин. Вече не знам къде свършва доброто и къде започва злото. Не знам дали това, което аз мисля за добро, за друг не е зло. Не знам дали това, което правя, е правилно.

– Кой може да знае това? – попита го Борис. – Може би само боговете.

- Уморен съм – продължи писарят. – И не искам повече да бъда използван. Да върша неща, които не мога да преценя дали са добри или лоши. Искам да си почина. Да потърся отново душата си, която се загуби по пътя в разкриването на тези кървави убийства. Да намеря очите и ушите си, главата, краката и ръцете си, за да мога спокойно да гледам небето, слънцето, звездите, да слушам вятъра и да крача по земята със спокойно сърце. И най-важното – искам да се оженя! И да съм спокоен, че някоя нощ жена ми няма да остане вдовица, а децата ми – сираци, защото съм се оказал по-бавен или глупав от този, когото преследвам. Искам да живея в имението си до Филипополис, да отглеждам зърно и животни, а единствената кръв, която виждам, да е, когато коля някое от тях.

– Тръгваш ли си? Ще ме оставиш? – очите на княза бяха тъмни като нощни езера.

– Да! – твърдо отговори писарят.

– Но ти си княжески бурев, писар на Борис, член на Великия съвет! – Еспор гледаше Климент, без да разбира за какво говори. – Нима ще се откажеш от всички почести и власт, за да можеш спокойно да гледаш пшеница и ръж? Когато можеш да участваш в истинската власт. И тук, и в Константинопол... Ти чуваш ли се какво говориш, Клименте!?

Писарят вдигна рамена.

– Не очаквам да ме разбереш, Еспор, но решението ми е окончателно. Надявам се, че няма да ме съдите строго, господарю?

Борис въздъхна, стана и отново сложи ръка върху рамото на Климент, а след това го прегърна.

– Страхувах се, че ще стане така – каза владетелят. – Загубих Дукум, сега губя и теб. Сърцето ми кърви. Но трябва да ме разбереш и да ми простиш. Освен за приятелите си, трябва да мисля и за всички останали българи... Не може ли да размислиш?

– Няма какво да бъде прощавано – отговори Климент, чиито очи също се навлажниха. – Разделяме се като приятели, но няма над какво да мисля. Решил съм окончателно!

Борис кимна, прегърна отново Климент и каза:

– Щом искаш да се оттеглиш – направи го, няма да те спирам. Но бъди сигурен, че вратите на този дворец винаги ще бъдат отворени за теб!

– Благодаря, господарю! – писарят коленичи и целуна ръката на владетеля. – Винаги сте били толкова добър с мен.

След което стана, поклони се сдържано и с твърда крачка напусна залата. Излезе от двореца, загърна се по-плътно в наметката си и погледна небосвода. Ширналото се пред него небе, пълно със звезди и възможности, с мечти и желания, които може би щяха да се сбъднат. Небе, под което на по-малко от ден езда го чакаше Ирина, чакаше го имението им, чакаше го новият му живот.

Щастлива усмивка озари лицето на писаря и той неусетно ускори крачка, нямащ търпение да стигне до бъдещето си.

Зад дебелата врата Еспор учудено гледаше княза.

– И го оставихте просто така да си тръгне? – не можеше да повярва той.

– Беше необходимо – тихо му отговори Борис. – Но съм сигурен, че той ще се върне!

Бележка на автора

Историята, разказана в този роман, почива на действителни събития и факти. Василий наистина е бил пленник в България, като при завръщането си във Византия поради огромната си сила се прославя като борец. Забелязан е на арената от Михаил, който го издига. Двамата се сближават много и Михаил го прави първо началник на имперските конюшни, а след това и свой съимператор. Василий убива Варда по време на поход в остров Крит след взаимно отправени обвинения в предателство. Около година по-късно, през нощта на 23 срещу 24 септември 856 г., убива и Михаил и се провъзгласява за единствен император.

Любовните взаимоотношения във византийския двор са описани точно. В края на живота си Михаил се развежда с жена си Евдокия Декаполитиса и се жени за любовницата си Евдокия Ингирина. Малко след това е убит, Василий взима жена си обратно. Скоро след това императрицата ражда Лъв, който по-късно става император под името Лъв VI. Има множество спекулации по темата дали Лъв е син на Василий или на Михаил.

Константинопол наистина е бил чуден град, в който са били събрани всички чудеса на света. Той буквално е преливал от свещени реликви, като всички, описани в този роман, действително са съществували, а освен тях е имало и още много други. Началото на събирането им е поставено от майката на Константин Велики – Елена.

Що се отнася до българо-византийските отношения, факт е, че по време на царуването на император Василий между двете страни съществуват мирни отношения. Пак тогава и то съвсем скоро след възкачването му на престола, на църковен събор, ръководен и дирижиран от Василий, България получава правото да има самостоятелна църква. Това се обяснява с ловките политически ходове на княз Борис. Тази книга дава друг – криминален прочит на случилото се.

Бележки

1

Меса се е наричала главната улица на Константинопол, тръгваща от стената на Теодосий и стигаща до църквата "Света София". – Б. а.

2

Византийско наименование на окръг. – Б. а.

3

Вестарий – иконом на императора в Константинопол. – Б. а.

4

Кападокия - област в Мала Азия. - Б. а.

5

Стратор – началник на конницата. – Б. а.

6

Логотет – министър във Византийската империя. – Б. а.

7

Протостратор – военачалник, генерал. – Б. а.

8

Севаст – управител на област. – Б. а.

9

Във Византия е имало партии на зелените и на сините, които тръгват от състезателни отбори, облечени с тези цветове, които се състезават на Хиподрума. – Б. а.

10

Кесар – втори след императора в управлението, наименованието е преиначено от титлата цезар. – Б. а.

11

Борев – съдия. – Б. а.

12

Павел Популонски и Формоза Портуенски са легати на папа Николай, който праща по тях отговор на въпросите, отправени му от княз Борис. По-късно и Формоза Портуенски става папа. – Б. а.

13

Филони и епитрахил – свещенически одежди. – Б. а.

14

Неф – страничен коридор в църква, отделен с колони. – Б. а.

15

Кораб – основната част в църква, корабите може да са повече от един, централния, и се наричат странични. – Б. а.

16

Базиликата в Плиска е била на два етажа и с три кораба. – Б. а.

17

Атриум – двор, обграден с колони. – Б. а.

18

Скриптория – място в манастир, където се преписват книги. – Б. а.

19

Комплексът на голямата базилика се е намирал извън Вътрешния град в Плиска. – Б. а.

20

Под църквата в Плиска с открит древен мавзолей. Откритието е направено от Тотю Тотев, а сградата е една от най-загадъчните в първата българска столица. Според някои намереното е остатък от раннохристиянски комплекс, според други е светилище на Тангра или мавзолей на българските ханове. – Б. а.

21

Притвор – входно помещение в църква, най-често в западната ѝ част. – Б. А.

22

Историята е описана в книга трета от поредицата "Старобългарски загадки" - "Главата на хана" - Сиела, 2011 г. - Б. а.

23

Миник - средна по степен прабългарска военна титла. - Б. а.

24

Историята е разказана в книгата "Жълтата кутия". – Б. а.

25

Богът от машината – в края на някои гръцки драми, за да се разрешат проблемите на героите на сцената, от небесата слиза Бог, използвайки театрална машина, и раздава правосъдие. – Б. а.

26

Флавий Теодосий – Теодосий II (408 – 450 г.) – византийски император, основател на Магнаурската школа. Построил непревземаема стена около Константинопол, части от която съществуват и до днес. – Б. а.

27

Ал Мутаз – халиф от династията на Абасидите, управлявал Арабския халифат от 866 г. до 869 г. – Б. а.

28

По времето на хан Омуртаг България е в 30-годишен мир с Византия. – Б. а.

29

Нунций – пратеник на папата. – Б. а.

30

Адрианополис – старото име на Одрин. – Б. а.

31

Спартарий – византийска офицерска титла. – Б. а.

32

Вид по-качествен пергамент, направен от кожата на млади животни. – Б. а.

33

Нестор – герой от "Илиада", известен с мъдростта си. – Б. а.

34

Лорика – византийска ризница от халки. – Б. а.

35

Есхил – "Агамемнон". – Б. а.

36

Флавий Аркадий, император на Източната римска империя (395-408 г.), сочен от някои историци за първия византийски император. Слаботелесен и глуповат, приеман за слаб владетел.. – Б. а.

37

Фидипид е името на един от героите в "Облаци", пиесата Климент чете в Плиска. – Б. а.

38

Ког, холк – средновековни кораби. – Б. а.

39

Пергаментът е материал за направа на свитъци или книги от фина телешка, овча или козя кожа. Името му идва от град Пергам, където е изработен. – Б. а.

40

Финансов и административен началник във Византийската империя. – Б. а.

41

Бонония – старото име на Видин. – Б. а.

42

Четирите цвята съответстват на партиите във Византия – "сини" (венети), "зелени" (прасини), "бели" (левки) и "червени" (руси). Отъждествяват се с четирите елемента – вода, земя, въздух и огън. В Античността техни покровители са боговете Нептун, Кибела, Юпитер и Веста. – Б. а.

43

Превод от латински Георги Батаклиев, "Народна Култура", 1974 – Б. а.

44

Варягите са викинги, пътуващи на изток, тръгвайки от днешни Швеция и Норвегия. В средата на IX век свързаната с тях народност рус поставя основите на Киевската държава. Шведският викинг Рюрик през 862 г. се установява в Новгород и поставя началото на руската царска династия Рюрикови. – Б. а.

45

Арианите са последователи на александрийския свещеник Арий, който твърди, че Христос, като син на Бога, не му е равен, а е с по-нисша природа. Учението е осъдено от първия Никейски събор, проведен през 325 г., като ерес. – Б. а.

46

Перифразирана строфа от "Агамемнон" на Есхил. – Б. а.

47

Мазака е главният град в Кападокия – област в Мала Азия. – Б. а.

48

Колесница, теглена от четири коня, използвана при надбягвания в Хиподрума. – Б. а.

49

Порта на Хиподрума в Константинопол, през която са се изнасяли телата на загиналите в състезанията (от старогръцкото некрос - мъртвец). - Б. а.

50

Омир – "Илиада". – Б. а.

51

Номизма – златна антична монета. – Б. а.

52

Друго название на византийския император. – Б. а.

53

Твърд тъмночервен минерал. – Б. а.

54

"Света София" е най-голямата църква в света до построяването на Севилската катедрала през 1520 г. – Б. а.

55

Нартекс – църковно преддверие. – Б. а.

56

Свещеническа украса за дреха, която се закача на врата. – Б. а.

57

Свещеническа корона, украсена със злато и скъпоценни камъни. – Б. а.

58

Съответно свещници с по две и три свещи, които се използват по време на служба. – Б. а.

59

Според различни вярвания изброените светци наистина пазят от съответните страдания. – Б. а.

60

Четенето, изписването и значението на руните е дадено според студията "Говорещата азбука на прабългарите" на Борислав Иванов. – Б. а.

61

Емеса – град в Сирия. – Б. а.

62

Свето Евангелие, Откровение на Йоан, глава 6. – Б. а.

63

Омир – "Илиада". – Б. а.

64

Омир - "Илиада". - Б. а.

65

Омир – "Илиада". – Б. а.

66

Съдия в Първото българско царство. – Б. а.

Content

Николай Пенчев
Убий императора
(книга 5 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Епилог

Бележка на автора

Бележки