Николай Пенчев

Студена кръв

(книга 6 от "Старобългарски загадки")

Вълчица мършава от озлобление,

незнаеща насита,

която без жал кръвта на много хора е изпила.

Данте Алигери, „Божествена комедия“

Пролог

Великият боил Избул се надигна на стремената и се огледа. Слънцето клонеше на заник, дълги сенки подобни на хищни пръсти се протягаха към малкия му отряд. Тревата червенееше като кръв, вятърът се провираше между клоните на дърветата и нашепваше в ушите на боила злокобни предупреждения. В далечината се чернееха развалини на къщи, порутена ограда и основи на каменна стена, над които като дяволски рог се издигаше самотна, злокобна кула с камбанария.

Избул присви тъмните си очи, загледа се в пътя зад себе си и сърцето му се изпълни със страх. Облак прах се надигаше в далечината, което означаваше само едно - преследвачите ги настигаха.

Боилът викна на хората си да побързат и пришпори коня, търсейки път за спасение. Всичко му изглеждаше нереално. Приближаващите развалини, горичката, през която минаваха, песните на птиците, тропотът на конските копита, размазаните сенки на войниците около него.

Избул беше подкрепил Иратаис в бунта му срещу хана и сега трябваше да си плати сметката. Борис ги беше измамил! Беше се престорил на победен, беше излязъл от Вътрешния град на Плиска, понесъл дървен кръст, следван от група духовници, пеещи свещени химни с хоругви в ръцете, само по риза, бос и с венец на главата като Христос, готов да се хвърли върху мечовете им. Те стояха, гледайки с невярващи очи като хипнотизирани владетеля, който сам се предаваше на заколение, докато внезапно редиците на шествието не се отвориха и оттам като оси излетяха тежко бронирани конници, а от зъберите на крепостта се изсипа порой от стрели.

Малко преди да падне под стените, пронизан от няколко копия, великият Иратаис от рода Дуло, който се канеше да седне на трона на хана, даде уговорения знак. Бяха се разбрали предварително. Ако нещата не тръгнеха добре, Избул трябваше да избяга и да отнесе съкровището на бунтовниците на сигурно място. Само така имаше надежда, че съпротивата срещу владетеля, предал бога на дедите си - Тангра, и приел този на неприятелите си - Христос, ще може да продължи.

Избул погледна двата тежки сандъка, привързани на гърбовете на яките мулета. Те бяха пълни със златни и сребърни монети, скъпоценни камъни, фино изработени огърлици, гривни, пръстени, тиари и много други богатства. Едно съкровище, което не трябваше да падне в ръцете на Борис.

Боилът се обърна отново назад и въздъхна. Нямаше смисъл да се залъгва. Отмъстителите бяха близо и малко след залез-слънце щяха да ги настигнат. Нямаше къде да избягат. Но можеха да скрият съкровището, така че то да не послужи на враговете им.

Избул се взря в развалините, които се чернееха в падащия мрак, и с яростни викове подкара отряда си към тях. Там можеха да скрият съкровището и да се опитат да организират последната си защита. Вгледа се в кривия, прояден от времето дървен кръст на върха на камбанарията и се усмихна на иронията. Щяха да търсят закрила в дома на Христос - този, срещу когото се бореха.

Боилът нареди войниците си зад останките на разрушената стена. Първо стрелците, след тях мечоносците. Може би щяха да изненадат преследвачите, да ги объркат и обърнат в бягство. Извика един от конниците - младо момче с наскоро набол мъх по лицето, леко и бързо, което може би щеше да успее да се изплъзне от преследвачите. Той трябваше да стигне при съмишлениците им на север и да потърси помощ.

Избул изчака, докато пратеникът се изгуби от погледа му, след което заедно с някои от най-верните си хора свали сандъците от мулетата и ги понесе между бурените, дивите макове, храстите с пирей, парчетата мазилка, тухли и изпадали камъни. Щеше да се постарае да не ги намерят.

Слънцето почти беше изчезнало зад хоризонта, когато боилът се върна при хората си. Докато криеха сандъците, чу пристигането на ханските конници, заповедите им да се предадат и виковете на войниците си. Чуваше шума от битката, предсмъртните стонове на умиращите, свистенето на стрелите, сблъсъка на мечовете, бойния рог, зовящ за помощ, но не прекъсна работата си.

Сега между камъните беше тихо.

Отрядът му беше избит, сред развалините се стрелкаха черни сенки с факли в ръце и високи конусовидни шлемове, каквито носеха бойците на Борис.

Избул се опита да се промъкне до сенките, но скоро беше открит. Последните останали от хората му се хвърлиха срещу врага с извадени мечове, но бяха повалени за миг от притаените в мрака стрелци.

Боилът също падна пронизан, устата му се напълни с кръв, очите му се замъглиха.

Над него се надвеси неясна сянка и опря острието на меча си в гърлото му.

- Къде са сандъците?! Къде е съкровището?! - извика някой и умиращият разпозна гласа на Еспор, един от останалите верни на Борис боили. - Къде са парите, предателю? - повтори той и се наведе над ранения, а войници с факли и фенери се втурнаха към него.

- Те не са твои! Нито на господаря ти Борис! - отговори с мъка Избул и присви очи от ярката светлина. - И никога няма да ги намерите! Никога! - Боилът се повдигна на лакът, от устата му потече кръв, но омразата му даваше сила. - А ако това все пак стане, нека над този, който ги открие, легне сянката на Алп Албасий[1] и всичките му демони! Да го преследват денем и нощем, на този и на другия свят като предател на боговете на дедите му! Проклинам и теб Еспор...

- Стига толкова клетви! - боилът натисна меча и от гърлото на Избул бликна кръв. - Сам ще намеря съкровището!

Великият боил падна по гръб, очите му се изцъклиха, от устата му се отрони последен стон. След това душата на Избул се стрелна в мрака и се понесе нагоре, към изгряващите звезди, надявайки се, че Тангра я чака някъде там.

1

Кравата беше полегнала на една страна в сеното. Езикът й, червен, грапав и дебел, висеше отпуснато навън, от устата й излизаше пара. Очите на животното гледаха в очакване, ушите му бяха опънати назад, присвити, за да намалят болката. Точно над вимето, малко под опашката, от тялото на кравата се подаваха два черни крака с копита. Животното се напъваше с мучене и след всеки напън краката се подаваха с още няколко сантиметра.

Приклекнали до кравата в сламата, бившият княжески писар и главен борев[2] Климент и помощникът му Корсис внимателно я наблюдаваха. Беше много студено. Дървените стени бяха покрити със скреж, гредите по тавана - осеяни с висулки, земята беше твърда като камък, а въздухът - леден. Двамата бяха облекли дебели кожуси, под които носеха ризи и елеци, а Климент беше сложил и вълнен пуловер, изплетен от жена му Ирина. Краката им, обути в захабени кожени ботуши, тежко стъпваха в замръзналата кал. И двамата бяха захвърлили шапките си на земята, от потните им глави се вдигаше пара.

Макар вече да се развиделяваше, на една дървена подпора беше окачен тежък маслен фенер, който прогонваше сенките от ъглите и хвърляше светлина в отделенията и на останалите животни. Няколкото крави и телета, както и група кози, се бяха събудили и усетили, че нещо става, сега се въртяха неспокойно, бутаха се в преградите, мучаха и блееха. Миришеше на слама, кал, животински изпражнения и кожа.

- Трябва да й помогнем - каза Корсис и цъкна с език. - Мисля, че сега е моментът.

Климент кимна, помоли се наум всичко да приключи добре и се приближи до кравата. За пръв път му се случваше сам да изражда теле, но пастирът се беше разболял. През лятото, когато имаше много работа, стопанството беше пълно с хора, но през студената зима бяха останали само няколко човека, които да помагат за най-важното.

Писарят погледна отново раждащото животно и преглътна. Знаеше какво да прави, но отговорността на начинанието му тежеше. Какво щеше да стане, ако объркаше нещо?

- Кравата ще умре. Телето - също, ако не побързаме - сякаш прочел мислите му, се обади Корсис.

Климент се наведе и внимателно хвана краката на телето. Те бяха лепкави, мокри и много тънки, толкова крехки, сякаш щяха да се счупят и при най-лекото стискане. Докосна амулета си с къс от дрехата на свети Гавриил, който носеше за късмет, и леко дръпна.

Кравата измуча, Климент веднага отпусна и притеснено изгледа животното. Не искаше да му причинява болка.

- Всичко е наред! - окуражи го Корсис, но гласът му не звучеше особено уверено.

- Можеш да ми помогнеш! - тросна се писарят, хвана краката на телето и дръпна отново.

Този път кравата не се обади, а само извъртя глава, сякаш да види какво става зад гърба й. Окуражен, Климент дръпна още по-силно и изведнъж видя носа на телето, който се показа зад краката на животното. Знаеше, че предстои най-трудният момент - излизането на главата. Ако той минеше добре, по-нататък щеше да е лесно.

- Помогни ми! - настоя отново той и запъна пети в камъните на пода.

Потта се събираше над очите му, влизаше в тях и му лютеше, но той не смееше да пусне краката на животното, за да я избърше.

Корсис се приближи до кравата и с ръце се опита да разшири отвора, през който излизаше телето, докато Климент полека започна да дърпа.

Със силен джвакащ звук главата на телето излезе от утробата на кравата, то отвори очи и удивено огледа света, в който беше попаднало. Кравата измуча, той дръпна отново, пак и пак и внезапно падна по гръб на пода, а телето, се стовари отгоре му.

Кравата отново измуча, но този път облекчено. Корсис започна да се смее, а омазаният Климент внимателно се изправи, триейки с една ръка полепналата по челото му слама, докато с другата внимателно придържаше телето и преряза пъпната му връв.

То му се видя изненадващо леко и малко. Големите му кръгли очи често премигваха под дългите мигли, тънките му крака стърчаха встрани, носът му се бръчкаше, устните му трепереха, а ушите му бяха прилепнали за главата, но животното се видя на писаря неземно красиво. Чувстваше се доволен и пълен с живот точно така, както се беше чувствал, когато за пръв път държеше в ръцете си сина си Йоан. Макар тогава да не помага при раждането.

- Ще те нарека Хубавеца! Или по-скоро Хубавицата! - обяви Климент, докато се изправяше и тупаше дрехите си. - И мисля, че от теб ще стане чудесна крава, която ще ни храни с млякото си!

- Няма спор, справихме се отлично! - съгласи се Корсис, докато гледаше кравата, която се обърна и започна да ближе новороденото.

Двамата постояха още малко, докато се уверят, че животните са добре, след което си тръгнаха доволни от добре свършената работа и внимателно затвориха вратата, та зимният въздух да не влиза в обора.

Бързо тръгнаха през широкия двор. Откакто преди две години и половина писарят се отказа от постовете си в двореца и напусна службата си при княза, стопанството, разположено близо до Филипополис, се превърна в главната му грижа. Наложи му се да научи как се сее ечемик и пшеница, как се засаждат овошки, как се гледат прасета, кози, крави и кокошки. Работата беше много, изморителна и не особено доходоносна, но Климент постигна това, което искаше - откъсна се от дворцовите интриги и заговори, не му се налагаше повече да разследва кървави убийства и да участва в кроежите на княза.

След успешно изпълнената мисия в Константинопол писарят се оттегли в имението си и се ожени за византийката Ирина - истинската награда за успеха му край Босфора Скоро след това беше възнаграден отново - роди му се син - Йоан, който изпълваше дните и нощите му със смисъл и плач и го караше да се усмихва всеки път щом се сетеше за тъмните му къдрици и малки пръстчета.

Климент се протегна и огледа малкото си царство. В дъното бяха оборите, до тях кокошарниците и клетките на зайците. В другия край имаше зеленчукова градина, близо до стената растяха билки. Навесът за колите и каруците беше близо до конюшнята, до нея имаше малка ковачница и навес за сушене. Нивите с ечемик, ръж и просо бяха съвсем наблизо. Можеше да ги види от прозорците на втория етаж на красивата къща с червен покрив и високи комини.

Животът му стана еднообразен. Ставаше рано сутрин, наглеждаше животните, проверяваше доячите, отваряше вратите на стадото овце и кози. Хапваше бързо на крак, след което с Корсис или Невестулката разпределяше задачите за деня.

Имаше чувството, че работата никога не свършва. Трябваше да организира ратаите за сенокос или да присъства на раждането на теле, прасе или агне, да наглежда млякото да бъде налято в чисти делви, да се смени счупена спица от колело на каруца, да се пазари с прекупвачите или нещо друго. Струваше му се, че току-що е целунал жена си за добро утро, а слънцето вече се скрива зад високите върхове на планината. Следваше най-приятната част от деня - вечерята с цялото семейство. Климент изпитваше неописуема наслада просто да седи, да яде хляб, сирене и месо, да отпива от чашата си с вино и да слуша Ирина, която обикаля около него с детето на ръце. Накрая слагаха малкия в кошчето да спи, Ирина отмяташе назад дългата си черна коса и също сядаше на масата.

За двете години и половина византийката се беше научила да говори съвършено български и все намираше за какво да направи забележка на слугите и ратаите, които й се изпречеха пред погледа. Ирина искаше всичко в дома й да е наред и да се грижи добре за съпруга си.

Често компания им правеха Корсис, който сега отговаряше за безопасността на имението, любимата му Ава и Невестулката. Бившият джебчия беше понапълнял, което бе свързано с новата му работа на управител. Той отговаряше за складовете и лично оглеждаше, опитваше, проверяваше всичко, водеше сметка за покупките и се пазареше с търговците, при това много умело, защото знаеше всичките им хитрини.

Въпреки улегналия си и сериозен вид, Невестулката не забрави старите си навици. Дори след многобройните обещания, които беше дал на господаря си, Климент няколко пъти го хваща да играе на зарове в близките ханове или със слугите и ратаите и накрая вдигна ръце. Щом хората бяха достатъчно глупави да се хващат на номерата на Невестулката, защо той трябваше да ги спира?

За разлика от бившия джебчия, Корсис не харесваше новото амплоа на господаря си. Той му помагаше във всичко, но сеенето, гледането на животни и земеделската работа не му бяха по сърце. Често си спомняше старите времена, когато с господаря му бяха преследвали крадци и убийци, и не криеше, че предпочита да върти меча, вместо да заляга над ралото. Приседнал вечер с чаша вино в ръка, той разказваше за миналите си подвизи с жар, който ясно показваше колко му липсват.

Корсис живееше с любимата си Ава в една от пристройките на къщата и планираха да се оженят през лятото. Всеки ден, след като приключеше с обичайните си задължения, двамата се упражняваха в единия край на двора, защото Ава въртеше меча и кинжала не по-зле от съпруга си. Когато любимата му беше заета, Корсис се нахвърляше върху специално направените от него чучела, които мушкаше, сечеше и кълцаше. Твърдеше, че така поддържа форма, но Климент предполагаше, че просто изпуска парата, насъбрала се през деня на полето и между кокошките, телетата и кравите. Понякога и той се включваше в заниманията на помощника си и отнасяше повече удари, отколкото в някои от битките, в които беше участвал.

Може би, за да си намери някакво занимание, Корсис стана ревностен християнин. Не пропускаше службите в църквата на близкото село, а за по-големите празници ходеше с Ава до Филипополис. Климент го придружаваше, когато може, но залисан в работата, напоследък все по-рядко.

Корсис се беше сприятелил с местния свещеник - Ангел, с който водеше дълги задълбочени разговори и няколко пъти спори с писаря как трябва да постъпва Борис с тези, които не искат да се покръстят. Според Климент всеки имаше право да изповядва каквато вяра иска, докато Корсис беше убеден, че тези, които не защитават Христос, са обречени на вечни мъки и което е по-лошо, изкушават и душите на другите. Често четеше Евангелието и Библията и вече познаваше изтънко черковните въпроси. Напоследък помощникът на писаря се беше увлякъл по църковните мистерии, дори поиска да учи латински, което се видя на Климент прекалено.

- Докато гледах кравата, си мислех - имат ли животните душа? Могат ли да бъдат добри или лоши? Това не го пише ясно никъде. В Еклисиаста е казано: „Кой знае, че духът на човешките чада възлиза горе и че духът на животното слиза долу на земята?[3] А в Псалм 36: „Господи, Твоето милосърдие стига до небето, верността Ти - до облаците... Ти, Господи, запазваш хора и животни“. Това значи ли, че и те имат душа?

- Нямам никаква представа - вдигна рамена Климент. - Откъде се сети за това сега?

- Нали ти казах, покрай кравата. Чудя се телето, което се роди, дали ще е добро или зло. Бори ли се за него дяволът, както за човешката душа, която иска да съблазни?

- Стига де - закачи го Климент. - Само това ни остава - обсебено от Сатаната теле. Ние и с нормалните не можем да се оправим, камо ли с някое такова.

- Не, не - разпалено започна да ръкомаха Корсис. - Ти се смееш, господарю, но отец Ангел ми разказа как преди, когато е служил в едно от селата до Плиска, е видял човек, обсебен от дявола - лицето на помощника се зачерви, личеше си, че темата го вълнува дълбоко. - Той ми разказа за един селянин, който неочаквано забогатял, а около него започнали да се случват странни неща. Спрял да ходи на черква, никога не се кръстел, разпятието го плашело! За сметка на това проговорил латински и гръцки и можел да чете мислите на хората. Според отец Ангел дори можел да се издига на два метра над земята, а от очите му вместо сълзи течала кръв! След като се замогнал, някои от слугините му започнали да изчезват и се заговорило, че той ги убива и пие кръвта им! Вечер от къщата му се чувал рев като на диво животно и никой не смеел да го доближи. Освен това станал силен като мечка!

- И ти вярваш във всичко това?

- Отец Ангел вярва! - отсече Корсис. - Той казва, че му се наложило да издебне селянина и да го върже с въжета! След това с още един свещеник му чели молитви два дни, а той се мятал и говорел с различни гласове. Накрая от устата му изпълзял дълъг червей, но черен, дебел като змия и преди отците да успеят да го пронижат, се разтворил във въздуха! След всичко това мъжът признал, че е продал душата си на дявола!

- Съмнителна ми се вижда тази история - поклати глава писарят. - Нали е бил силен като мечка, защо не е скъсал въжетата?

- Може да са били вериги - объркан отговори Корсис.

- Ти каза въжета!

- Господарю, нима не вярваш, че това е възможно?

- Вярвам! - Климент потропа с крака, за да се стопли. - Вярвам, че има добри и лоши сили, които се опитват да тласнат човек в една или друга посока. И вярвам, че това зависи от него. Вярвам, че Христос е умрял на кръста, за да изкупи греховете ни и да ни спаси от самите нас, за да имаме надежда за спасение след смъртта. Но гледам да не мисля много за тези неща. Просто се опитвам да живея в мир със себе си и с другите. А и има толкова неща за правене. - Той се усмихна. - Между другото, благодаря за помощта. Не знам как щях да се справя без теб!

- Съвсем лесно. Скоро няма да имаш нужда от мен.

- По-спокоен съм, когато си наоколо. Все едно дали става дума за раждането на теле, или за да избегна нечий меч. - Климент сложи ръка върху рамото на помощника си. - Имам нужда от теб, Корсис, и се радвам, че си тук.

Помощникът му въздъхна, поклати глава, но не каза нищо.

- Знам, че ти е скучно - продължи писарят. - Но ми трябва още малко време, докато успея добре да организирам всичко, за да съм спокоен, да наема още ратаи. След това, ако искаш, ще пиша на Борис да те вземе на служба!

- Наистина ли? - Корсис спря в снега, лицето му се озари от усмивка. - Ами имението? - попита с недоверие той. - Ами Ирина и Йоан?

- Сам ще се грижа за тях - потупа го по гърба писарят. -Пък и да не забравяме, че си имам и Невестулката!

Корсис понечи да отговори, но звук от рог накара и двамата да застанат нащрек. Звукът се понесе в ледения въздух, дълъг и заплашителен, като рева на дракон, който идва да ги разкъса. Климент неволно потрепера и това не беше само от студа. Макар и близо до града, имението беше изолирано, а напоследък в околността върлуваше банда разбойници. Писарят смяташе да се заеме с тях веднага щом дойде пролетта, но може би бяха подранили, разбрали, че имотът му не е добре защитен.

Климент побягна към стената и изкачи дървената стълба до вратата. Подхлъзна се на едно от заледените стъпала, одра се на дървеното перило, но се задържа на крака и не падна. Беше допуснал грешка, отпращайки повечето слуги и ратаи. Имението беше богато, а той беше оставил да го пазят само неколцина наемници, които щяха да побягнат при първата истинска заплаха. Не се боеше за себе си, но не можеше да допусне нещо да се случи на Йоан и Ирина.

В далечината се задаваше група конници, тъмна и заплашителна, която бързо си проправяше път през снега. Климент заслони очи с ръка от прехвърчащия сняг в опит да различи мъжете. Непознатите бяха загърнати с тежки наметала, носеха конусовидни шлемове, на седлата им бяха закачени кръгли щитове и костени лъкове, на коланите им висяха мечове. Нямаха знаме или някакви други отличителни знаци, но писарят с облекчение разпозна водача им - чигат[4] Симеон, с когото го свързваше стара дружба от годините в Плиска.

Климент въздъхна с облекчение и уморено разтърка чело. Засега нямаше опасност. Беше му се разминало, но трябваше да си вземе поука. Следващия път начело на отряда можеше да не язди Симеон.

Но защо идваше чигатът?

Откак Климент се бе оттеглил от службата си в двореца, Борис поддържаше с него дружески, но хладни отношения. Честити му раждането на сина и изпрати прекрасен кон като подарък за сватбата, но като се изключи това, князът не се интересуваше от бившия си подчинен. Защо сега беше пратил Симеон?

Напоследък писарят често мислеше за предишния си живот. Напрежението около разследванията, загадките и мистериите, които трябваше да разгадава, понякога му липсваха и на него и той се чудеше дали, останал без истинско предизвикателство, умът му няма да закърнее, а уменията му да се стопят заедно със снега покрай кокошарниците и оборите. Въпреки това не искаше да сменя сегашния си живот с нищо друго. Борис, интригите на двора, боричканията за власт не го интересуваха Искаше само да е с Ирина, да гледа как синът му расте и възмъжава и да му помага да направи първите си стъпки в живота.

Земеделието го увличаше. Земята можеше да поднесе не по-малко изненади и от най-заплетеното престъпление. Стига да знаеш как да се отнасяш с нея. Доставяше му радост да рови в пръстта, да експериментира и да постига неочаквани резултати. Не всичките му опити бяха успешни, но той не се отчайваше. Срещаше се с вещи земеделци, търсеше съветите на по-старите от него, четеше все повече.

Преди да напусне Константинопол, се беше снабдил с различни книги и между тях имаше и такива за свойствата и приложението на растенията и тяхното отглеждане. От старателно изписаните пергаменти научи чудни неща. Вече можеше да разпознава лековитите билки и беше засадил до една от стените малка градина, за която се грижеше и с която се гордееше. Научи, че с коприва може да се спре кръвотечение, и се опита да наложи раната на едно конярче с листа от коприва, но то избяга с писъци. Разбра, че босилекът е полезен при кашлица, глогът успокоява сърцето, пушекът от кората на някои видове ябълка е отровен, неузрелият бъз също, но изсушен помага на бъбреците, че невенът е чудно средство за болки в корема и е полезен за жабурене.

Следеше клюките и историите, които търговците и прекупвачите разнасяха заедно със стоката си, но не беше чул нищо обезпокоително. Борис беше укрепил властта си, беше се справил с тези, които не искаха да му се подчинят - противниците на Христос.

Какво се беше променило, та Симеон пристигаше без предизвестие рано сутринта в имението му на три дни езда от столицата?

Докато гледаше приближаващите конници, Климент почувства как ледена ръка се плъзва по кожата му, сграбчва сърцето му и впива в него острите си нокти. Беше сигурен, че чигатът идва, за да разбие живота и спокойствието му.

- Това Симеон ли е? - попита Корсис, който също се беше качил след господаря си и присвиваше очи срещу режещия вятър. - Защо ли идва? Сигурно е нещо важно, щом Борис го е пратил.

- Скоро ще разберем! - мрачно отговори Климент. - Може да е решил да се отбие на път за Филипополис!

- Плиска ви липсва нали, господарю? - Корсис не откъсваше поглед от приближаващите конници. - Липсват ви добрите стари времена, когато тичахме като хрътки по следите на убийците.

- Не! - отговори по-рязко отколкото му се искаше Климент и се загърна плътно в кожуха си. - В това, което правим, има повече смисъл, отколкото да рискуваме живота си, за да угодим на желанията на Борис! Да помогнем на един нов живот да се появи на този свят, както направихме преди малко, е много по-важно от всичко друго!

- Както и да спасим нечий друг живот - не се даваше Корсис. - Или да предотвратим отнемането на друг. В това, което вършехме, също имаше смисъл!

- Така е - призна писарят. - Но не бих заменил сегашния си живот за предишния! - Той посочи приближаващите ездачи.

- Ела, трябва да посрещнем гостите!

Заслонили се с ръце срещу прехвърчащите снежинки, двамата слязоха обратно в двора и помогнаха на слугите да отворят портата. Дървените крила се завъртяха със скърцане, оставяйки дълбока диря в снега.

Климент и Корсис застанаха в средата на двора, един от слугите беше изпратен да уведоми господарката на дома за ранните гости. Неочаквани или не, писарят нямаше да се изложи пред чигата и хората му. Щяха да им предложат достатъчно храна и вино, а ако се наложеше да нощуват, и удобни легла за спане.

Разбрал за посещението, Невестулката притича и се присъедини към господаря си. Беше омотал врата си с вълнен шал, беше нахлузил дебел кожух и скрил главата си под огромна шапка, но въпреки това подскачаше и тропаше с крака, за да се стопли.

- Ужасен студ, нали? - подметна той вместо поздрав. - Това Симеон ли е?

Най-накрая конниците пристигнаха. Дворът се огласи от тропот на копита, цвилене, звън на оръжие и резки команди.

Симеон, който предвождаше отряда, спря пред Климент, скочи от коня, хвърли юздата в ръцете на един от слугите и с широка крачка се отправи към тях.

- Замръзнах като буца лед! - оплака се той, след което разпери ръце и стисна писаря в прегръдките си. - Радвам се да те видя, Клименте! Нямаш представа колко е скучно в Плиска без теб! Никакви вълнуващи убийства, никакви разследвания, нищо интересно. Сега всичко е в ръцете на комит[5] Еспор. Той не си дава труд да търси доказателства и да прави умозаключения, щом може да ги замени с камшик, нож или тояга. Не е както когато ти беше начело на тайния съд на княза.

- Чух, че чигат Севар също се справя добре - засмя се Климент, поласкан от похвалите на Симеон. - Говори се, че Борис му възлага най-заплетените случаи и той рядко го разочарова.

Челото на чигата потъмня.

- Севар е мъртъв - каза той. - Убит! Както и братът на княза. Но по-добре да влезем вътре на топло. Там ще ти разкажа всичко.

Заведоха госта в голямата стая на къщата и го настаниха да седне до елипсовидна дъбова маса с тежки крака и везана покривка. Ирина дойде бързо, завила около главата си кърпа, размени целувка със Симеон, намести стола му по-близо до огнището и отиде в кухнята. Климент и Корсис също седнаха, а след малко към тях се присъедини и Невестулката, който ги увери, че войниците на чигата са настанени удобно и ще получат храна и вино.

Въпреки необичайния час, масата беше отрупана с прясно изпечен хляб, сирене, сушено месо, топла чорба, цяло пиле, сготвено с билки и зеленчуци, сланина, зехтин, захаросани плодове, ядки и сладки. Двама слуги донесоха кана, пълна с греяно вино с подправки, от което лично Климент сипа в чашата на Симеон.

Докато се хранеха, писарят огледа по-добре стария си приятел. Чигатът беше остарял, някога гъстите му дълги мустаци бяха пооредели, както и косата на темето, тук-там се виждаха бели косми. По обветреното му лице около очите имаше паяжина от тънки бръчки, които говореха за напрегнатото ежедневие на Симеон. Ръцете и рамената на чигата бяха все така масивни и мощни, но гърбът му се беше превел, сякаш му ставаше все по-трудно да носи бремето на поставяните му задачи.

Докато ядеше, чигатът не спираше да говори. Той разказваше слухове и клюки от Плиска, осведоми писаря какво се случва в града, с какво се занимава князът, кой в двора се е издигнал или паднал.

- Еспор коли и беси вече! - обясни чигатът между две хапки. - Знаеш го какъв е нашият комит. Винаги пръв да се докаже пред княза и пръв да нападне враговете му. Когато враговете свършиха, се прехвърли на приятелите. Няма да си кривя душата - Симеон шумно премлясна и си отряза дебело парче месо, - от такива като него има нужда. Гони безмилостно противниците на Борис, но се престарава. Навсякъде му се привиждат заговори и интриги, в негово присъствие всеки може да се окаже предател. Откакто князът го направи председател на Великия съвет, съвсем се е развихрил. Никой не е в безопасност. И най-обикновените думи могат да се тълкуват като предателство. Вече почвам да се питам дали прави това, за да докаже верността си, или за да си разчисти сметките със старите си врагове. Плиска стана не много приятно място за живеене!

- И Борис допуска всичко това? - Климент почувства как ледената ръка отново стиска сърцето му.

- Той не знае точно какво става - обясни Симеон. - Пред него Еспор е мек като восък и се гъне като тревичка на вятъра. А и князът си има други работи. Трябва да видиш в какво се превръща Плиска! - Чигатът размаха ръка, в която държеше пилешко бутче и навсякъде се разлетя сос. - Пълно е с книжници и свещеници, в коридорите на двореца не можеш да се разминеш от дякони, игумени и монаси! Казвам ти, столицата се е превърнала в средище на всякакви попове! - Симеон се ухили доволно. - Ако Еспор ме чуе какви ги говоря, ще ми види сметката! - заситен, той се отпусна на стола си и завъртя виното в чашата, която държеше. - Нямам нищо против покръстването и желанието на Борис да имаме своя църква, но хора като комита понякога правят нещата нетърпими!

Климент кимна. Знаеше какво има предвид приятелят му. Писарят познаваше добре Еспор - талантлив и безскрупулен боил, който беше готов да мине през трупове, за да постигне целите си. И го правеше! Заповедите на княза, винаги точни и премерени, в ръцете на комита се превръщаха в нещо уродливо и пресилено. В желанието си да се хареса на владетеля Еспор се престараваше, като в крайна сметка носеше повече вреда, отколкото полза. Но, от друга страна, наистина беше преследвал и изтребил противниците на Борис.

- Сега в Плиска се строи на всеки ъгъл - не спираше да говори Симеон. - Навсякъде се вдигат църкви, параклиси, скриптории. И не само там. Князът се е заел да възстанови старите черкви и манастири, първолюлката на християнството по нашите земи, както сам ги нарича. Хубаво е виното! - Чигатът отпи от чашата си и доволно поклати глава. - Търси стари развалини на християнски светилища и строи върху тях. Работата върви с пълна сила. Вече възстанови няколко манастира. Най-големият от тях е „Свети Архангел Михаил“. Намира се на север от Плиска, казват, че бил чудесен. Назначи за игумен дебелия Пацик. Като компенсация, че не сложи него за председател на Великия съвет.

Климент добре познаваше и Пацик. Колкото дебел, толкова и алчен, той беше славянин, един от първите, които бяха приели макар и тайно Христос. След като князът се покръсти, Пацик извлече всички ползи, които можа, от това. Издигна се бързо, стана велик боил и нещо като съветник на княза по въпросите, свързани с вярата. Това не му пречеше да печели от всичко. Говореше се, че срещу подходяща сума успявал да отърве от преследване дори най-големите гонители на християните.

- Пацик се е съгласил да напусне Плиска, за да стане игумен на някакъв манастир на север? Не мога да повярвам?!

- Ти не разбираш - Симеон се оригна и се облегна на масата. - Борис иска да изгради много манастири и черкви извън Плиска. Основната им задача ще бъде да обучават свещеници и да преписват светите писания. Ще развиват и огромна стопанска дейност. Засега всичко се концентрира около манастира на игумен Пацик. - Чигатът се усмихна иронично. - Той се надява да сложи ръка на всичко това. Дори архидякон Стефан, който ръководи голямата базилика в Плиска, се чувства застрашен от издигането му. А Пацик не спира да повтаря, че начело на българската църква трябва да застане някой, който отдавна е християнин.

Климент подсвирна.

- Пацик иска да стане патриарх? Сега разбирам. - Писарят сви рамена, отряза си и лапна парче сирене. - Това наистина е цел достойна за него.

- Не е само той - обясни чигатът. - Мнозина са се вкопчили в новата вяра, с която да си проправят път. Издигнаха се не защото имат качества, а защото се правят на по-големи християни и от Константинополския патриарх - Симеон махна с ръка. - И това далеч не е най-лошото! Не съм наясно доколко си в течение, но Борис се отвърна от Константинопол и мина към Рим. Прати при папата боила Петър, който се справи много добре със задачата си. Върна се с двама легати - кардинал Формоза Портуенски и епископ Павел Популонски. Те изгониха всички гръцки свещеници и доведоха латински. А боилът Петър много се издигна.

Климент кимна. Знаеше какво се бе случило.

Вратата се отвори и в стаята влезе Ирина, повела за ръка малкия Йоан, който бавно пристъпяше. И двамата бяха облечени скромно, но чисто, с кожени елеци, които да ги пазят от студа, и с ботуши с дебели подметки, които да защитават краката им от ледените камъни на пода. Византийката беше вързала черната си коса на плитка, разкривайки красивото си смугло лице с леко чип нос и големи кафяви очи, в които се четеше притеснение. Тя току поглеждаше към Симеон, който скочи на крака и подхвана Йоан, показвайки му меча и верижката на кинжала си. Момчето не се уплаши от непознатия, което изпълни Климент с гордост, и скоро седеше в скута на чигата, дърпаше провисналите му мустаци и се опитваше да разкопчае колана му, докато военният се смееше гръмогласно.

Въпреки това Климент не беше спокоен. Не забравяше какво каза приятелят му на двора.

Нежеланието на Симеон да говори за убийствата още повече засилваше подозренията му. Беше станало нещо наистина много сериозно, щом чигатът не бързаше да отвори дума за него. Накрая не издържа и попита:

- Каза нещо за убийства. Че братът на княза Докс и Севар са били убити.

Чигатът кимна, очите му станаха сериозни. Той подаде детето на майка му, след което тежко се отпусна на стола.

- Борис те вика - каза накрая той. - Помоли ме да ти предам, че му липсваш и не е спрял да мисли за теб от момента, в който го напусна. Сега е в голяма нужда и те моли да го посетиш колкото се може по-бързо в Плиска.

- Моли? - въздъхна писарят и погледна жена си и сина си. Вече знаеше какво предстои. - Или ми заповядва?

- Познаваш Борис - усмихна се чигатът. - Предпочита сам да направиш това, което иска, вместо да ти го нарежда. Което всъщност е едно и също.

- И не мога да откажа?

- Можеш! - вдигна рамена Симеон. - Но след това всички пътища към Плиска ще бъдат затворени за теб. А и Еспор вероятно ще поиска да му отговориш на някои въпроси.

- И това е свързано с убийствата?

Беше се оказал прав. Симеон беше дошъл да го изтръгне от спокойния му живот и да го хвърли отново във водовъртежа на кръв, опасности и убийства. Усети как през тялото му минава тръпка на възбуда. Нима и на него като на Корсис му липсваше старата работа?

- Всъщност не знам много. - Симеон се размърда на мястото си, понечи да си налее още вино, но се отказа и се облегна на стола. - Но се носят слухове. За странни случки. За убийства. За кървави ритуали и мрак, който се е надигнал на север.

- Убийства? - Ирина бързо погледна мъжа си. - Какви убийства?

Този път Симеон си сипа още вино, преди да продължи.

- Не е хубаво да се пие толкова рано сутрин, но аз наистина здравата измръзнах. - Той надигна чашата си.

- Какви убийства?! - твърдо повтори въпроса на Ирина Климент.

- Братът на княза Докс беше убит! - чигатът сниши глас, сякаш се опасяваше някой да не го чуе. - Беше затворен в „Свети Архангел Михаил“...

- Манастирът на Пацик?!

- Точно така! - Симеон вдигна ръка. - Не ме питай как, не знам. Бил е убит и толкова! Борис беше извън себе си от гняв. Може Докс да го е предал и да е заговорничел срещу него, но му беше брат! Севар беше натоварен с разследването. Той също беше убит малко след пристигането си в манастира.

- И какво каза Пацик за всичко това? Нали той е игуменът на „Свети Архангел Михаил“?

Чигатът сви рамена.

- И да е казал нещо, не знам. Това, което знам, е, че след като разбра за смъртта на Севар, Борис бесня повече от час. Викаше, крещеше, мяташе, каквото се изпречи пред погледа му. Дори Еспор не успя да го успокои. След това ми нареди да дойда тук и да ти кажа, че те кани в двореца!

Денят мина като миг.

След като се нахрани, чигатът помоли да си почине и беше настанен в една от стаите за гости. Не успяха да измъкнат нищо повече от него. Симеон или не знаеше, или не искаше да каже повече.

След като воинът се оттегли, в кухнята се състоя малък съвет. Подкрепяни от нова кана вино с подправки, Климент, Ирина, Корсис и Невестулката обсъдиха новините, донесени от Симеон.

Писарят знаеше, че няма как да откаже на княза. Това значеше да изложи и себе си, и семейството си на риск. Макар добър и щедър, Борис беше безкрайно мнителен, а всичко, което се бе случило през последните няколко години, още повече беше задълбочило тази негова черта. Ако не изпълнеше волята му, най-малкото, което рискуваше Климент, бе доживотна изолация както на него, така и на цялото му семейство. За малкия Йоан нямаше да има никакво бъдеще, а животът му щеше да бъде обречен, преди да е започнал. А какво може да стане, ако се намеси Еспор, дори не искаше и да си помисли.

Ирина през цялото време повтаряше, че може би Борис го вика само за да му поиска съвет и с това всичко ще приключи, но познавайки характера на княза, Климент се съмняваше, че това е така. Чувстваше се тъжен и объркан отчасти и от факта, че внезапно бе осъзнал колко му липсва старата работа. В главата му се блъскаха хиляди въпроси, на които не можеше да намери отговор. Кой бе убил брата на княза и Севар? Защо? Хем му се искаше да замине, хем изпитваше неясен страх от това, което може да се случи. Ледената ръка, която го бе сграбчила при появата на Симеон, вече държеше цялото му тяло, караше го да се загръща по-плътно с наметалото и да придърпва стола си по-близо до огъня.

Невестулката също не искаше да тръгват. На него му беше добре в топлата стая, в която живееше, беше доволен всеки ден да има храна и вино в изобилие и да се превръща в личност, с която останалите трябва да се съобразяват. Не искаше да заменя всичко това, за да препуска на север, да внимава на всяка крачка и да се страхува дали ще доживее следващия ден. Думите на Симеон за „убийства и зло, което се надига на север“ въобще не му харесваха и той ясно го каза. Бившият джебчия предпочиташе да стои вкъщи, да води описа на складовете и спокойно да си дебелее.

Корсис, възбуден от предстоящото приключение, обяви, че ще последва господаря си с радост, но, преди да тръгне, Климент трябва да постави някои условия. Най-малкото, което трябваше да поиска, бе войниците, дошли със Симеон, да останат до завръщането им, за да гарантират безопасността на Ирина, Йоан и стопанството.

В крайна сметка всички се съгласиха, че независимо дали искат, или не, не могат да пренебрегнат молбата на Борис. Това само щеше да им навлече неприятности, а и князът едва ли толкова лесно щеше да приеме отказ. Писарят трябваше да отиде в Плиска, да се опита да предотврати въвличането си в ново разследване, а, докато го няма, войниците на Симеон да пазят имението.

Въпреки всичко Климент не можеше да изгони студа от душата си. Думите на Ирина, че няма от какво да се притеснява, уверенията на Корсис, че ще организира защитата на имението така, че да няма от какво да се боят, не го правеха по-спокоен. В живота му се беше върнало нещо, от което се беше опитал да избяга. Беше изпълзяло от сенките и сега бавно и сигурно напредваше към него, за да разбие живота му. И макар да бе успял да му се изплъзне за две години и половина, то в крайна сметка го беше застигнало.

Вечерта Климент дълго лежа буден, загледан в тавана, без да може да заспи. Опитваше се да си внуши, че каквото и да поиска от него Борис, ще може да се справи бързо, а след това да се върне обратно при жена си и сина си и всичко да продължи постарому. Че князът може би го вика за нещо друго - глупаво и банално, което не бе дошло наум нито на него, нито на някой от останалите.

Знаеше, че не е така. Животът му щеше да се промени, а хармонията в душата му да бъде унищожена.

Климент се сви под завивките, стисна силно очи и разтърка бедрата си с ръце, но нищо не помогна. Чувстваше се като хванат в капан - уплашен и незнаещ какво да прави, докато тялото му бавно изстиваше като лед.

* * *

Облегнат на парапета на балкона на двореца, княз Борис бавно местеше дълбоките си черни очи по улиците и площадите на ширналия се в краката му Вътрешен град на Плиска[6]. Беше му студено, но имаше нужда от свеж въздух. Снегът беше спрял да вали, след като бе засипал покривите на църкви и къщи. Лед сковаваше каменните улици, от стрехите се спускаха висулки, между които с цвърчене летяха врабчета, търсейки храна.

Войници с медни шлемове и дебели кожени ботуши, подплатени с вълна, патрулираха по улиците, духайки в шепите си, за да се стоплят. Покрай тях бързаха подавачи на хляб и питки, разнасящи стоката си, натоварена в малки дървени колички или кошове, и силно викаха, за да привлекат вниманието, а от устата им излизаха облаци пара. Забързани монаси, облечени в дебели черни власеници и с високи калпаци, крачеха към близките черкви, внимавайки да не се подхлъзнат на заледените плочи. Търговци на кожи, вълна и пух предлагаха стоката си като най-доброто средство срещу студа. Между тях малки деца с дебели кожуси, стиснали за ръцете майките, сестрите или дойките си, се разминаваха със строители, ковачи, книжници и търговци. Един продавач на мед хвалеше качествата му, препоръчвайки го за всякаква зимна болежка, като се почне от настинка и се стигне до стави. Въпреки зимата животът в Плиска кипеше с пълна сила.

Борис се загърна плътно в дебелата си мантия, поръбена със заешка кожа, и нахлупи още повече шапката си. Не искаше да се прибира в топлите стаи на двореца. Там го чакаха Еспор и останалите велики боили, а заедно с тях проблемите и неотложните задачи, от които не можеше да избяга.

Князът потрепера и погледът му се плъзна над покривите. Между тях се издигаха високи кули, водохранилища, камбанарии и храмове, чиито кръстове блестяха на сутрешното слънце. В далечината, обляна в светлина, беше голямата базилика. Зад нея се виждаше покривът на манастира, четвъртитата кула на патриаршеския дворец и полегатите покриви на монашеските килии.

„Толкова много усилия, толкова много труд, толкова много жертви и смърт и за какво? - унило си помисли Борис и потърка ръцете си в шепи. - Може ли злото да бъде победено? Има ли край то? Или колкото повече се опитвам да му се противопоставя, толкова повече расте като сянка зад гърба ми, готово да ме удари там, където най-малко очаквам?“

Последните няколко години бяха потънали в гонения и кръв. Новата вяра, проповядваща мир и любов, беше станала причина за смъртта на мнозина. Недоволни, че Христос измества Тангра, боилите от старите родове бяха въстанали, опитвайки се да свалят владетеля, който им налага нов бог. Предвождани от Иратаис от великия род Дуло, те се бяха изсипали като скакалци пред портата на Вътрешния град, искайки главата на хана, но в крайна сметка бяха победени. Борис ги беше надвил, след което безжалостно изби бунтовниците и поддръжниците им.

Три години бяха продължили преследванията. Три години беше гонил противниците си, беше ги изкарвал от дупките им като лисици, беше ги бесил, посичал и душил, преди най-накрая да се възцари мир. Волята на хана, сменил титлата си с княжеска, а името си с Михаил, беше наложена.

Кръстът победи гръмотевицата.

След което Борис беше успял да постигне нещо немислимо - обещание за самостоятелна църква, независима и от Рим, и от Константинопол. Гоненията спряха, кръвта от плочите беше измита, на хоризонта изгря ново слънце, обещаващо да огрее поравно всички, а тези, които не приемаха Исус, най-накрая преклониха глава. И точно когато всичко изглеждаше наред, а държавата успокоена, убийствата започнаха отново.

Борис разпознаваше безпогрешно белезите. Отначало слаби и незабележими, те постепенно набираха сила, увеличаваха се и се множаха, като носеща се напред лавина и заплашваха да пометат това, което беше постигнал с толкова много кръв и труд. Князът не се заблуждаваше. Много от поданиците му още носеха Тангра в сърцата си и беше необходима малка искра, която отново да разпали пожара. И сега тази искра се беше появила на север.

Трябваше да бърза!

Да спре надигащата се зла сила още в зародиш, преди да е излязла иззад стените на манастира и покварила сърцата и на останалите.

„Борбата със Сатаната е вечна!“ - казваше архидякон Стефан и Борис беше съгласен с него.

В душата си освен вечната светлина всеки човек носеше и мрак. Тъмна половина, жадна за злато, власт и кръв, до която беше лесно да се стигне. Дяволът разполагаше с безброй пълчища - лукави, хитри и зловредни демони, които непрекъснато търсеха пролуки в душите на хората и ги изкушаваха. Кой ли от следовниците на Сатаната се беше появил на север? Кой тровеше умовете и сърцата на монасите в най-големия му манастир?

Борис потрепера, но сърцето му не беше сковано от ледения въздух, а от страх. Черните бурени, които с толкова усилия беше изтръгнал, беше унищожил с огън и меч, сега отново започваха да се подават над земята, забивайки острите си бодли в плътта му. Нещо ставаше в манастира „Свети Архангел Михаил“ и той бързо трябваше да разбере какво е то.

„Та те убиха собствения ми брат!“ - ядно скръцна със зъби Борис и яката фигура на Докс изплува пред очите му.

След неуспешния опит за преврат князът беше затворил брат си първо в подземията на двореца, а след като Докс се обърна към правата вяра, го премести в една от килиите на новопостроения манастир. Бившият заговорник и пръв главнокомандващ бе приел съдбата си с изненадващо смирение, беше успокоил непокорния си дух и намерил пристан за сърцето си в молитвите и отдаването на Исус.

И ето че преди трийсет и пет дни някой го беше убил.

Борис не обичаше брат си. Не го беше виждал откак се опита да го свали от трона и стана причина за поредица от убийства. Беше се старал да държи Докс далеч от себе си и всички, които може да му съчувстват, сам и безопасен в килията му, но не желаеше смъртта му. Няколко пъти беше обмислял дали да не го освободи, но така и не се реши да го направи.

Смъртта на Докс беше предупреждение за самия него. Някой му се надсмиваше, подиграваше му се от сенките, че не може да опази дори брат си от дългата ръка на смъртта. Как тогава щеше да опази това, което беше изградил през последните години?

Борис тръсна глава, за да отпъди печалните мисли. Докс беше мъртъв и това беше само началото. Бедите тепърва предстояха. Чувстваше го. Трябваше да действа бързо или заразата, която се надигаше от север, щеше да се разпространи, стигайки до стените на Плиска. Имаше нужда от някой, на когото да се довери, някой, на когото знае, че може да разчита. Сигурен човек, когото да изпрати в „Свети Архангел Михаил“, за да отсече от корен надигащото се зло!

Дискретно покашляне откъсна княза от мислите му.

- Чакаме ви, господарю - широка усмивка се разливаше по лицето на Еспор. - По-добре влезте, че ще замръзнете - комитът подаде ръка на владетеля, за да го поведе към залата, където го очакваха останалите боили.

Миг преди да тръгнат, силен тропот и викове привлече вниманието на княза. Той се обърна, вгледа се в пристигналите конници и лицето му се озари от усмивка, а ледът, сковал сърцето му, започна да се пропуква.

Яхнал едър боен кон, увит в дебело, сиво походно наметало, със зачервено лице, бившият му писар Климент сърдито даваше нареждания на двамата си помощници.

Борис погледна още веднъж към новодошлите, прекръсти се и остави на Еспор да го води.

Може би все пак имаше изход.

2

Климент отръска с ръка полепналия сняг и скреж от наметалото си и се огледа намръщено. Беше премръзнал от дългото яздене през преспите, колената, краката и гърбът го боляха, пръстите му бяха вкочанени. Беше му студено, криво и потиснато, коремът го свиваше, а гърлото му жадуваше за чаша греяно вино с подправки и малко мед. Не искаше да е в Плиска, а в имението си до Филипополис пред запалената камина, стиснал ръката на съпругата си, а вместо това беше на това чуждо място, което му се струваше неприветливо, отблъскващо и недружелюбно.

Ниски облаци бяха надвиснали над града, закривайки слънцето, чиито лъчи с мъка си проправяха път към земята, обгръщайки всичко със сива мрачна светлина. Ледени пориви на вятъра клатеха короните на дърветата, провираха се между къщите и стенеха покрай оградите. Леки снежинки прехвърчаха във въздуха, падаха на земята и бързо се превръщаха в тъмна замръзнала маса, която спъваше конете и превръщаше улиците в груби заледени пързалки.

Градът се беше променил през последните две години и половина. Навсякъде се издигаха нови сгради, още повече се строяха. По улиците имаше изкопи, дървени скелета, купчини камъни, тухли, пясък, чакъл и керемиди, около които се разхождаха кучета с провиснала козина, търсейки нещо за ядене и място където да се скрият. На всеки ъгъл се срещаха войници с мрачни лица под конусовидните шлемове, които разгонваха просяците от ъглите и викаха силно след тях, граждани с дебели кожуси криеха лицата си, бързайки да се скрият от зимата.

Това, което му направи най-силно впечатление обаче, бяха свещениците. Градът беше пълен с тях, още от насипа на външните врати чак до двореца. Със захабени вълнени раса, нахлупени качулки и дървени тояги в ръце или с дебели кожуси, изпод които се подаваха краищата на филони и епитрахили и с медни жезли, без да се страхуват от лошото време, те кръстосваха улиците, понесли кадилници, икони, рула пергамент и кръстове или проповядваха пред черквите на малцината, посмели да ги слушат в хапещия студ. Около тях се лутаха послушници с посинели лица, книжници с изцапани от мастило пръсти и миряни, търсещи благословия. Продавачи на реликви, с дървени сандъци и кожени торби, продаваха стоката си, предлагайки амулети, мощехранителници и изписани на фин велен[7] молитви, които лекуват болести, предпазват от нещастия или носят късмет. От светилищата на Тангра не бе останало нищо. На техните места се издигаха черкви или малки параклиси с блестящи кръстове, а над всичко това бдеше с високите си бели стени и каменна ограда голямата базилика.

Писарят изпрати двамата си помощници да оставят конете и багажа в близката странноприемница и тръгна към двореца.

Не се радваше особено на предстоящата среща с владетеля. Князът беше добър господар, който уважаваше и издигаше подчинените си, без да се скъпи на постове и злато, но беше повратлив като лисица и никой не знаеше какво всъщност се върти в главата му. Писарят беше страдал от потайността на господаря си, който не го осведомяваше изцяло за плановете си. Това на няколко пъти едва не коства живота на Климент и пречеше на разследванията, които му беше поверил Борис.

Мисията в Константинопол се оказа повратната точка в тази поредица от полуистини, лъжи и лицемерие. Едва измъкнал се жив от византийската столица, Климент установи, че станалото там е само част от по-голям план, в който Борис не го беше посветил.

Войниците пред двореца не го познаха. Симеон беше отвел хората си в казармите и писарят трябваше да се оправя сам с дворцовата стража. Наложи му се да чака в бръснещия вятър, търсейки завет около вратата като прост слуга, докато млад чигат с тънки мустаци и надменно изражение го провери кой е и по какъв въпрос е дошъл.

Най-накрая Симеон се появи, навика войниците и началника им, че не са завели веднага посетителя при княза, но вместо извинение, получи само презрителни усмивки.

Наложи се да чакат още, защото Борис беше свикал съвета на великите боили.

Симеон се извини, че има неотложни задачи, нареди на началника на стражата да се погрижи, щом князът приключи срещата, да му доложи за пристигането на писаря и си тръгна.

Климент се настани на пейка в една от нишите на каменната стена, подложи си наметката върху седалката и търпеливо зачака.

Коридорите бяха полутъмни и мрачни, по ъглите припукваха катранени факли, тук-там имаше разположени няколко мангала, които хвърляха мека светлина. Въпреки големите гоблени, изобразяващи страстите Христови, от стените лъхаше студ. Войници с подковани ботуши и с копия в ръце бавно вървяха напред-назад, а стъпките им отекваха под потъналия в тъмнина таван.

И тук беше пълно със свещеници и книжници. Те с интерес огледаха Климент, но като не го разпознаха, се върнаха към разговорите си. Събрани на групички, духовниците разпалено обсъждаха църковни и светски въпроси, от време на време избухваха пререкания и смях. Повечето носеха навити свитъци - молби и прошения, които се надяваха да връчат на Борис или на някой от останалите участници във Великия съвет след края му.

Най-накрая високите двери се отвориха, стражите застинаха мирно като истукани и князът, начело на разпалена група боили, излезе от тронната зала.

Климент разпозна Еспор, който, облечен във везан със злато дебел елек и лъснати до блясък ботуши, забързано шептеше в ухото на владетеля. Зад него важно вървеше Петър, човекът довел папските легати в България. Следваше ковчежникът Псел - нисък и слаб като клечка, със стиснати тънки устни и шарещи черни очи. Точно до лакътя на Псел, извисяващ се като канара, бавно пристъпяше Методий - един от първите военачалници и съперник на Еспор. Огромното му шкембе се тресеше над обкования със сребро колан, подрязаната по последна мода брада придаваше на тлъстото му лице с малки очички комичен и несериозен вид, който не отговаряше на ранга му. След тях, облечени в подплатени кафтани и с кръгли шапки на главите, следваха останалите велики боили от съвета. Климент познаваше някои от тях, но имаше и такива, които виждаше за първи път.

Самият Борис бе облечен по-скромно от подчинените си. В черната си вълнена куртка и панталони той приличаше повече на свещеник, отколкото на княз. Слепоочията му бяха побелели, сребърни косми имаше в не много дългата, стигаща до раменете коса. Владетелят не носеше никакви украшения и накити освен златен кръст, окачен на верижка, стигаща малко под гърдите му, и пръстена си с печат.

Просителите веднага го наобиколиха, започнаха да говорят един през друг, бутаха се в стражите, които се мъчеха да ги спрат, и се опитваха да напъхат в ръцете му свитъците.

Князът спря, стараейки се да обърне внимание на всеки, вземаше подадените му документи и ги предаваше на Еспор или на боилите зад него.

Внезапно Борис вдигна очи, видя Климент и лицето му се озари от широка усмивка. Владетелят разбута наобиколилите го хора, с широка крачка пристъпи към писаря и сложи ръка на рамото му:

- Клименте! - каза той, а очите му блестяха. - Нямаш представа колко се радвам да те видя!

* * *

- Видя ли обновената ми столица? - Борис стана, приближи се до прозореца и се загледа в града под него.

Намираха се в покоите на княза. Той, Еспор и Климент се бяха настанили около широка дъбова маса, а пред всеки имаше чаша с прекрасно мизийско вино. В ъглите бяха поставени мангали, пълни с тлеещи въглени, поръсени с ароматни треви, в помещението миришеше приятно, но въпреки това обстановката беше напрегната и неуютна.

Верен на нрава си, Борис не беше спрял да говори. Описваше сградите, които бе изградил, църквите, които бе издигнал, манастирите, които бе възстановил. Князът се гордееше с постиженията си, с това, че превръща Плиска от езическа в християнска столица.

Надвесен над чашата си, Еспор кимаше разсеяно, все едно много пъти вече беше чувал думите на Борис, а очите му час по час се стрелкаха към писаря в очакване на това, което предстои.

- Ваше величество се е справил отлично - съгласи се Климент и разтърка лицето си с длани. - В Плиска има повече свещеници, отколкото видях в Константинопол.

- Постарахме се! - Борис се засмя и се върна на мястото си.

- Вярвам, че ти ще ме разбереш. Това, което започнахме с приемането на християнството, зрънцето, което посяхме, трябва да порасне, да се разлисти и да даде плод. Едва тогава ще смятам делото си за завършено.

- И за да се присъединя кьм поетичното описание на негово величество - обади се Еспор, а от думите му лъхаше хлад, - всеки, който пречи на това, ще полее с кръвта си и натори с тялото си почвата, в която това семе е посято!

- Еспор, Еспор! - прекъсна го Борис. - Не бъди груб. Така ли трябва да посрещаме госта си? Климент може да реши, че се опитваш да го заплашваш!

- Не заплашвам никого - мрачно отговори комитът и надигна чашата си. - Поне докато изпълнява заповедите на ваше величество.

Климент поклати глава и сви рамена. Беше му ясна играта, която тези двамата разиграваха пред него. Единият щеше да го ласкае, да се изкарва жертва в името на общото благо, другият да му отправя прикрити заплахи, докато не се съгласи с това, което владетелят иска.

- Ще превърна Плиска в християнски и духовен център - докато говореше, Борис подръпваше верижката с кръста на врата си. - Но не само тук. Искам да изградя общност от манастири, в която да развивам това, което започнахме. Наел съм преписвачи, миниатюристи, книжници и всякакви други, които да положат основата. Всеки ден ръкополагаме поне по десетина нови свещеници. Желаещи има много. Разпращам ги по другите градове и манастири. Всички трябва да разберат, че няма връщане назад - в думите на княза прозвучаха стоманени нотки - и това ще стане най-лесно, когато обикновените хора, а не великите боили приемат Христос в душата си.

- Винаги можем да отрежем главата на някой велик боил - обади се Еспор, а Борис го изгледа с укор. - Те повече няма да пречат. Но хората? - той сви рамена. - Там нещата са по-сложни.

- Така е - съгласи се владетелят. - Затова манастирите, преписвачите и книгите са толкова важни. Те са искрата, която ще разпали огъня. Когато книгите стигнат до хората, когато във всеки град, във всяко село има черква, а в нея свещеник, който да чете светите писания, когато сутрин има литургии, а вечер молебени, тогава хората ще разберат силата на Исус! И ще го прегърнат, ще го приемат в сърцата си и ще го последват истински. Едва тогава ще мога да кажа, че това, което съм започнал, е завършено!

- Но нещо се е объркало? Не е тръгнало както трябва и сега ваше величество е недоволен? Затова ли ме извика тук, господарю?

- Възстанових манастира „Свети Архангел Михаил“ - лицето на Борис се смръщи. - Мястото е древно. Някои казват, че преди християнската църква там е имало езическо светилище. Но сега манастирът е построен отново, осветен е, на камбанарията му е закачена камбана, нова камбана.

- И Пацик е назначен за игумен?

- Точно така! Той знае как да ръководи светата обител и всички други, свързани с нея. „Свети Архангел Михаил“ трябва да стане център на голяма мрежа от манастири, църкви и общности, които да преписват и разпространяват словото Божие. Да бъде сърцето, което захранва останалите с кръв. Там са най-добрите преписвачи, дадени са им най-добрите книги, над които да се трудят. И делото им вече дава резултат! - Борис кимна с глава, сякаш говореше на себе си. - Дава резултат и тепърва ще дава...

- Но нещо се е случило?

Преди да отговори, князът размени бърз поглед с Еспор.

- Помниш ли брата на негово величество Докс? - попита комитът, а очите му гледаха предпазливо. Докс беше доказан предател и само милостивото сърце на Борис го беше оставило жив.

- Разбира се, че го помня! - отговори Климент. - Нали аз разкрих заговора му!

Еспор се усмихна снизходително като на дете, което си приписва чужда заслуга, и продължи.

- Бил е убит! В манастира на Пацик!

- Чакай! Чакай! - намеси се Борис. - Вечно бързаш, Еспор! Не е толкова просто - князът въздъхна. - След като разкри заговора му със сърбите, държах брат си в една от килиите на двореца. Мнозина, в това число и Еспор, ме съветваха да го екзекутирам като изменник, но сърце не ми даваше да го направя. Все пак ми е брат! След това Докс се покръсти. Твърдеше, че в затвора е открил новата вяра. Молеше се по цял ден, срещаше се с духовници, постеше и пееше псалми. Отрече се от стария си живот, няколко пъти ми писа и иска прошка, но аз така и не отидох да го видя - князът въздъхна и отпи от виното си. - Не знам дали наистина повярва в Исус, или искаше да ми угоди, но пожела да бъде преместен в някой манастир. Това ме удовлетворяваше чудесно. Колкото по-далеч от Плиска беше брат ми, толкова по-спокоен щях да се чувствам. Пратих го заедно с Пацик в „Свети Архангел Михаил“. Докс трябваше да седи в килията си, да получава храна и вино като останалите монаси и да участва в службите. Посетителите му бяха ограничени, и то само след като бяха предварително одобрени. Писмата, които изпращаше и получаваше, се четяха. Той прие условията и замина.

- И е станал монах? — Климент много добре си спомняше якия Докс с гола глава, яки ръце и крака и очи пълни с алчност и злоба. Малко оставаше той да убие писаря, който се беше измъкнал от хватката му в последния момент и беше разкрил заговора, който братът на княза беше замислил с двама сръбски жупани. Докс беше свиреп, зъл и жесток и най-добре се чувстваше на бойното поле, размахвайки меча си. Климент не можеше да си представи този човек смирен и отдаден на пост и молитви в килията си.

- Спазваше ритуалите много стриктно, отслабна и се отрече от старите си дела като греховни - отговори Еспор.

- Така е, брат ми се превърна в друг човек - намеси се и Борис. - Каеше се за това, което е правил преди, и искаше да спаси душата си. Свещениците, с които говореше, след това идваха при мен и ми разказваха за срещите им. Според тях Докс наистина беше повярвал.

- Бил е пратен в манастира на Пацик, за да следи какво прави славянина, нали? - попита Климент.

- Точен както винаги - усмихна се Борис. - Няма да отричам. Мислех да се помиря с брат си. Все пак с него сме от една кръв. Ако беше решил да загърби миналото си и да се отдаде на Бога, това можеше да ми е от полза. И да, в негово присъствие Пацик щеше да бъде много по-внимателен. Въобразил си е, че съм длъжен да го издигна едва ли не за патриарх само защото е бил християнин по времето на гоненията - князът се намръщи.

- Исках Докс да се поогледа, да свикне с обстановката, за да е готов за момента, когато ще се върне отново на сцената.

- Какво се обърка?

- Отначало всичко вървеше добре. Докс стоял спокойно в килията си, молел се, ходел на литургия. Никой не го закачал и той не закачал никого. Приемал малко посетители, с които обсъждали религиозни теми.

В същото време Пацик се справи отлично. Организира прекрасен скрипторий, първите резултати бяха налице много скоро. Обучаваше послушници и свещеници от други манастири, назначаваше им ментори, които да следят дали си вършат добре работата, след това ги разпращаше да предават наученото. Направи точно това, което исках - верига от преписвачески центрове, които ръководеше и насочваше от „Свети Архангел Михаил“.

- И после нещо се случи?

Борис и Еспор отново се спогледаха.

- Не знам какво ти е известно за манастира - не отговори на въпроса Борис, а Климент вдигна рамена. - Той беше един от първите, които възстанових. Както ти казах, на мястото е имало стара обител, разрушена преди години. Бяха останали само развалини и една висока кула, остатък от старата църква. Някога наблизо е имало селище, но и то е било срутено. Останали са само части от стени, изгорели греди и паднали покриви. Намира се високо в планината, наоколо има само скали и малка горичка, за която се говори, че с била посветена на древно божество. Носят се легенди, че мястото е прокълнато, но аз пратих свещеници, които да го очистят. Извършиха литургия и литийно шествие и ме увериха, че дори да е имало, там вече няма никакво зло.

- Но са се излъгали, нали? - попита Климент.

- Не знам - князът изглеждаше уморен. - Може би това, срещу което е трябвало да се борят, се е оказало по-силно, отколкото предполагат. Истината е, че преди три месеца в един от докладите си Пацик спомена за убити животни. Приех го просто като клюка, знаеш какъв е той - преувеличава и най-малката случка само и само да е в центъра на вниманието, но след това се оказа, че греша. Пацик ми писа още няколко пъти, все по-притеснено. Някой или нещо избиваше животните в манастира. Отначало кокошки, котки и едно куче, а след това кози и агнета.

- Във всички по-големи стопанства има убити животни. Правят го язовци или лисици, дори понякога вълци...

- Това е различно - прекъсна го Борис. - Животните не са жертва на диви зверове. Били са убивани. При това жестоко. Коремите им са били разпаряни, вътрешностите разхвърляни около труповете, вратовете им зверски прекършвани. Но това, което най-много безпокои Пацик, бяха следите от ухапвания. По всяка от жертвите е имало следи от два остри зъба, все едно някой е пил кръвта им!

- Какво? - Климент не можеше да повярва какво му разказва князът. - Нима Пацик твърди, че някои пие кръвта на животните в манастира му?

- Не иска и да споменава за такова нещо - бързо отвърна Борис. - Според него става дума за глупава, зла шега. Но случаите зачестиха. Понесоха се слухове и клюки, че мястото е прокълнато, че е обсебено. Монасите са притеснени. Послушниците намаляха, някои от преписвачите си тръгнаха. Страх ги е, че в обителта се е заселил демон!

- Вампир! Кръвопиец! Караконджул! - обади се и Еспор.

Климент се разсмя.

- И заради глупавите дрънканици на Пацик трябваше да идвам чак до тук? - той поклати глава.

- Не знам дали са глупави дрънканици - Борис се загърна в наметалото си, все едно внезапно му е станало студено. - В началото и аз си мислех така, но смъртта на Докс промени всичко.

- Намерили са го в килията му - обясни Еспор. - Нищо не е било пипано, нямало следи от борба, вратата била заключена и залостена отвътре. Лицето на Докс застинало в маска на смразяващ ужас, сякаш е видял нещо кошмарно, миг преди да умре.

- А на врата му имало следи от зъби! - завърши князът.

Писарят понечи да се изсмее отново, но срещна погледите на събеседниците си - напрегнати и сериозни, които го наблюдаваха в очакване.

- Но това е безсмислено! - каза той. - Кой ще изпива кръвта на брата на княза? И защо?

- Не знам! - тропна с юмрук по масата Борис и чашите върху нея издрънчаха. - Но някой се опитва да попречи на това, което правя. Някой иска да прогони преписвачите и духовниците ми и да прекърши делото на живота ми. И аз няма да го допусна! Все ми е едно дали е човек, или самият Сатана!

- Това направо не е за вярване! - Климент не можеше да повярва, че стои в личните покои на княза в Плиска и обсъжда с двамата най-силни мъже в държавата такива безсмислици.

- Ами ако наистина има демон? - за първи път Еспор не изглеждаше толкова самоуверен. - Ако дяволът не е доволен от това, което прави князът, и иска по този начин да му попречи? Ако е пратил някои от подчинените си или самият той се е настанил в манастира?

- Тогава ви трябва свещеник, който да го прогони. Щом тамошните не могат! - студено отговори Климент.

Цялата история започваше да му омръзва. Нима Борис искаше от него да се изправи срещу силите на ада? Това беше глупаво!

- Помислих за това - веднага отговори князът. - След като научих за смъртта на Докс, писах на Пацик да извърши очистителни ритуали. Но те не помогнаха. Затова изпратих Севар да разбере какво точно се случва. Знаеш, бива го в разследванията. Е, не колкото теб, но може да се разчита на него. Пратих го в манастира преди месец мрачно каза Борис. - Преди две седмици Пацик ми писа, че Севар е мъртъв. Намерили го в снега под старата кула в локва кръв, с разбита глава и прекършен врат, а по врата му ясно личали следи от зъби. Кръстът, с който никога не се разделял, лежал счупен на две на метър от него.

- В снега, където лежал, личали само неговите стъпки. Нещо е долетяло и го е убило! - допълни Еспор.

- Не мога да повярвам, че ми разказвате това! - Климент погледна първо Борис, след това комита. Очакваше да открие по лицата им усмивки, някакъв намек, че всичко това е шега, приказки, с които си запълват времето, докато стигнат до истинската тема на разговора, но не видя нищо такова. И князът, и Еспор гледаха сериозно и съсредоточено, лицата им бяха смръщени.

Писарят въздъхна и затвори очи. Въпреки огъня в камината и разпалените мангали усети как студът се връща отново. Чуваше зад затворените прозорци виещия вятър и капаците, които се удряха един в друг. Знаеше какво ще последва. Нямаше да може да се върне в имението си, нямаше да може вечер да стои пред камината и да гали косата на жена си, нямаше да може да играе със сина си, да изражда телета и проверява складовете.

Затова ли го беше викнал Борис?

Да го запрати в пастта на демони и кръвопийци? В ръцете на поредния убиец, от които се беше надявал, че най-после се е измъкнал?

Възможно ли беше това, което казваха двамата му събеседници, да е истина? В манастира „Свети Архангел Михаил“ да се е настанил демон, нечиста сила, която да избива обитателите му?

Но защо?

Климент не вярваше в демони. След многобройните му срещи със злото знаеше, че в армията на Сатаната не влизат чудовища, вампири и призраци, а хора. Хора, чиято душа беше пълна с кръв и мрак, хора, които не зачитат живота на останалите и са готови да го пожертват за собствените си цели. Зли, лоши хора! Но хора.

- Нещо става в „Свети Архангел Михаил“! И то трябва да престане! - твърдо каза Борис. - Искам манастирът да се върне към предишния си начин на работа! Свещениците и селяните да се успокоят, отново да има наплив от послушници, а преписвачите и миниатюристите да не бягат. Искам да разбера кой и как е убил брат ми и Севар! Това, което е започнато, трябва да бъде завършено! И искам ти да отидеш и да разрешиш тази мистерия!

- Но аз имам стопанство, животни... Не мога да оставя всичко просто така и да хукна в мрака. Жена ми ще ме чака, синът ми - също!

- Моля те, Клименте! - князът го гледаше, сякаш му поверява живота си. - Не ти заповядвам, а те моля! Нима не минахме заедно през всичко това? Нима твоята роля беше малка, за да стигнем дотук? Повярвай ми! Ако имаше друг начин, щях да го използвам. Щях да те оставя да се наслаждаваш на живота, както те оставих през последните години. Но брат ми е мъртъв! Вратът му е пречупен в собствената му килия, където мислех, че е в безопасност, а кръвта му е изпита. Севар също е убит! Няма кого другиго да изпратя освен теб!

- А ако наистина са замесени силите на злото? - опита се да се измъкне писарят. - Какво мога да направя аз срещу тях?

- Можеш! Ти си християнин. Знаеш ритуалите, а ако имаш нужда от помощ, ще имаш на разположение най-добрите свещеници. Ще ти дам пълни правомощия. Вземи когото искаш. Повикай, когото намериш за добре. Ако трябва, закарай всичките ми войници в манастира, мобилизирай всички свещеници, но разбери какво става там! Връщам те на всичките ти стари постове. Сега отново си мой личен писар и бурев на тайния ми съд с всички произтичащи от това последици. А мой храненик никога не си преставал да бъдеш. - Борис се усмихна подкупващо, но миг по-късно очите му заблестяха гневно. Той се приведе напред и тихо каза: - Не мога да оставя делото на живота ми да бъде унищожено по такъв начин! Не мога да оставя брат си неотмъстен!

- И не се тревожи за имението си, жена си и сина си - бързо добави Еспор. Ще пратя още войници, който да ги пазят. Ще имат всичко от каквото се нуждаят. Няма да им липсва абсолютно нищо!

- Няма кой друг да отиде! - продължи князът. - Ако пратя отряд войници и свещеници, съм сигурен, че убийствата ще спрат, но колко ще трае това? Не мога да държа манастира вечно под обсада. Казах ти - вече се носят слухове и клюки, говори се, че Тангра си отмъщава за това, че сме се отвърнали от него. Ако пратя войска в манастира, ще покажа, че действително се страхувам от това, което става там, и слуховете ще добият още по-голяма сила. Мога да разпусна монасите, но така работата ще спре, а сега тя е най-важната. Повярвай ми! - Борис се наклони напред и хвана ръката на писаря върху масата. - Знам, че не искаш да се замесваш отново в това. Че искаш да се върнеш при жена си и сина си и да си живееш спокойно. Но просто няма друг начин. Няма! Затова те моля да отидеш!

Климент въздъхна и кимна, а студът в сърцето му се надигна отново. Нищо добро нямаше да излезе от това пътуване на север, беше сигурен. Но нима можеше да откаже?

- Добре - каза той, - щом се налага, ще отида.

Атмосферата в стаята веднага се промени. Сериозните лица на Борис и Еспор се разведриха, напрегнатите им тела се отпуснаха. Напрежението и страхът отлетяха, дори пламъците в камината заиграха по-весело.

- Да пием за това! - извика князът и напълни чашите и на тримата. - За добрия край на мисията ти и за успеха на начинанието ми!

Тримата надигнаха чашите.

- Не вярвам в манастира наистина да се е вселила зла сила. - Борис изглеждаше доволен. - По-скоро някой се опитва да ми попречи. Сам знаеш, че дяволът най-много обича да използва хора за плановете си.

Климент кимна уморено, но не каза нищо.

- Това, което не знаеш - усмихна се Еспор и свойски кимна на писаря, - е, че по време на бунта срещу княза застигнах в развалините предателя Избул. След като беше разбрал, че от жалкия им опит за преврат няма да излезе нищо, той побягна заедно със съкровището на бунтовниците. Настигнахме ги точно до старите руини. Бяха се укрепили зад тях, но това не им помогна. За жалост, преди да ги заловим, Избул и хората му успяха да скрият парите. Бяха ги натоварили в два големи сандъка, качени на мулета. Всички предатели бяха убити, сам прерязах гърлото на боила, след като отказа да ми каже къде е скрил съкровището - комитът поклати глава. - Мрачни времена бяха. Търсихме сандъците, но не намерихме нищо.

* * *

- Ще разследваме демони?! И вампири?! Ами ако ни убият? Ако ни изпият кръвта?! - Невестулката се прекръсти страхливо и огледа тъмните ъгли на малката стая, където се бяха настанили, сякаш очакваше там да се спотайва някое чудовище. Помощникът на писаря не беше доволен от новините, които господарят му донесе.

- Трябва да повикаме отец Ангел! - категорично обяви Корсис. - Той може да ни помогне! Ако в манастира има демон, той е човекът, който може да се справи с него. Нали ти разказах, господарю, как спасил този, който продал душата си на дявола? Той ще знае какво да направи!

Климент се отпусна на леглото и зарови лице във възглавниците. Искаше му се да си почине и да се наспи, да се стопли и най-накрая да събере мислите си. Задачата му не приличаше на нищо, с което се бе сблъсквал досега. Трябваше внимателно да обмисли всичко, което беше научил, и да реши как да действа. Възможно ли беше в манастира наистина да се бе настанила свръхестествена сила?

В съзнанието му неочаквано се появи детски спомен - как баба му, докато го храни, му разказва приказка, от която го обхваща силен страх. Не помнеше за какво се разказваше в нея, но помнеше това, което го плашеше - чудовището Януш, което с големите си зъби чупи камъни и орехи. Кой знае защо това му се виждаше много страховито.

„Яж! - заплашваше го баба му. - Иначе ще викна Януш да те изяде!“

Кой беше този Януш и как изглеждаше, Климент не помнеше. В представата му страшилището нямаше нито тяло, нито глава, само огромна уста, пълна с квадратни зъби, които стискат и трошат всичко, което попадне в нея. Нощем лежеше в леглото си, гледаше в тъмното, дебнеше всеки звук, а коремът му беше свит на топка. И най-лекото изскърцване го караше да мисли, че Януш идва да го вземе.

Сега този страх се беше върнал отново.

Климент беше чувал и чел различни свръхестествени истории. В самото Евангелие пишеше за бесове, обладали човек, когото Христос изцерява, а на демоните разрешава да се вселят в стадо свине, което те удавят. Знаеше за проклятия, чудодейни спасявания и нападения на вампири, стриги, караконджули, с дълги нокти и кръвясали очи, за вещици, магьосници и чародеи, които често предизвикваха насмешката му, но имаше и такива, за които не можеше да се спори. В житието на Теодор Сикиот, например, се разказваше за баща, завел нямото си момче при светеца и той го изцерил с лекота. Заедно с Теодор живеел един дякон на име Дометиан, който също като Климент се съмнявал в действията на Сикиот и мислел, че всичко е нагласено. Веднага щом момчето проговорило и казало „Амин!“, дяконът се строполил на земята и започнал да трепери от панически страх. Според собствения му разказ по-късно той видял огромен пламък да излиза от устата на детето и този пламък бил дяволската сила. Поради неверието на Дометиан тя се стоварила върху него. Обладаният свещеник веднага отишъл при чудотвореца, проснал се в краката му и го помолил за прошка. След като я получил, се успокоил, а дяволската сила го напуснала.

В житията и хрониките за подвизите на други светци и чудотворци също се разказваха достатъчно истории за демони, дяволи и чудовища, за да е ясно, че нечистите сили и изчадия съществуват, а техният предводител - Сатаната, не спира опитите си да изкуши и пороби човешката душа. За това нямаше как да спори.

Климент не се плашеше от заключените отвътре врати, липсващите стъпки в снега или други необясними на пръв поглед факти. И преди се беше сблъсквал с подобни истории. В крайна сметка се оказваше, че нещата не са такива, каквито изглеждат, и за всичко си има логично обяснение.

Но за това ли ставаше дума? Какво очакваше князът от него, ако в манастира наистина убиваше демон?

В този случай логиката нямаше да му помогне. Щеше да му е необходима вяра, а Климент не беше сигурен колко силна е неговата. Въздъхна и стана от леглото.

Прати Невестулката да донесе храна и вино, а той седна пред огъня и започна замислено да бута въглените в огнището с пръчка.

Докато се хранеха, разказа на двамата си помощници какво точно иска от тях князът. Корсис и Невестулката го слушаха мълчаливо и кимаха с глава, мърморейки ругатни. Дори първоначалният ентусиазъм на Корсис се беше изпарил.

Климент не им се сърдеше. Те не бяха виновни за поставената задача. Напротив, въпреки страховете си, щяха да го последват.

Писарят отказа на Борис всякакви подкрепления. Демон или човек, щяха да се справят с него само тримата.

3

Парче лед, голямо, ръбато и сиво, се удари в борда на лодката, завъртя се и продължи бавно да се носи по течението на реката. Климент изруга под нос и се загърна още по-плътно в наметалото си. Корсис и Невестулката, които седяха от двете му страни и мрачно гледаха мътната вода, неспокойно се размърдаха.

- Няма страшно! - извика единият от двамата лодкари, слаб жилав мъж с посиняло от студ лице и дебела кожена куртка. -Лодката е здрава! Имаме късмет, че няма силен вятър и вълни. Те са много по-опасни от леда!

Климент поклати глава и се помоли наум плаването им да свърши колкото се може по-бързо. Прекосяваха Дунав на път за Амара, най-близкия град до манастира „Свети Архангел Михаил“.

Писарят и помощниците му бяха наели двамата лодкари в едно от малките села по течението на реката и въпреки лошото време тръгнаха веднага. Борис бързаше и желанието му мистерията да бъде разгадана не можеше да бъде забавено от такива подробности като студ, сняг и плуващи по реката ледове.

Зад тях, завързан за кърмата с късо дебело въже, се поклащаше широк сал. В средата му бяха качени конете им, които, скупчени един до друг, сърдито гледаха реката, пръхтяха и недоволно клатеха глави.

Двамата лодкари здраво натискаха греблата, единият запя, но думите му се губеха във вятъра и плисъка на водата.

Най-накрая стигнаха.

Килът на лодката заора в песъчливия бряг и спря. Наложи им се да скочат в ледената вода, придържайки високо краищата на наметките си, за да стигнат до брега. Конете се противяха и дърпаха, но най-накрая и те бяха свалени на брега.

Писарят се разплати с лодкарите, пожела им спокойно връщане и изчака, докато спускаха лодката си в реката. След това се метна на коня и следван от двамата си помощници препусна напред.

Стигнаха без произшествия стените на Амара.

Високите дървени врати, обковани с дебели ръждиви пирони, тъкмо се затваряха. Няколко войници, увили металните си шлемове с вълнени шалове, бутаха крилата в замръзналата кал, като не спираха да ругаят службата и лошото време.

Климент и помощниците му се промъкнаха покрай тях и показаха пълномощията си на дежурния чигат, който ги упъти къде на намерят градоначалника - боритаркана Баян.

Градът беше мрачен и пуст. Денят гаснеше бързо, улиците бяха безлюдни, покрай къщите имаше натрупани купчини мръсен сняг и боклуци, вятърът свиреше по ъглите. Някои от жителите, придърпали ниско качулките на плащовете си, бързо притичваха по хлъзгавите камъни, търсейки топлината на кръчмите или собствените си домове. Тук-там бяха запалени маслени фенери, които разпръскваха мъждива светлина в падащия сняг, разкривайки паянтовите фасади на къщите, закованите с летви прозорци и висящите крила на капаците.

- Мрачно място! - отбеляза Невестулката, докато се оглеждаше на седлото.

- Мрачно и студено! - съгласи се Климент и смушка коня си да върви по-бързо.

Боритарканът Баян ги прие в къщата си в центъра на града - масивна постройка от дялан камък, която използваше за дом и щаб едновременно. Пред вратата, търсейки завет от ледения вятър, стояха двама стражи. Зад гърбовете им във високи решетъчни кошове гореше огън, който не можеше да ги стопли. По коридорите вместо слуги сновяха войници, на стените, в опит да се прогони студът, бяха окачени тежки гоблени, подовете бяха застлани с дебели пътеки, по ъглите горяха мангали.

Въпреки това коридорите си оставаха студени, а припукващите факли с мъка отпъждаха мрака.

Боритарканът, нисък набит мъж на средна възраст с твърдо, напрегнато лице, дълги мустаци и светли очи, които гледаха подозрително, ги поведе към централното помещение - широка зала с разпалена камина и неочаквано изящна дървена маса, около която бяха наредени столове. В единия ъгъл на стаята върху поставки или направо на земята имаше струпани мечове, копия, щитове и стрели, в другия - свитъци пергамент и велен, натрупани около голям отворен сандък. Оглавници и стремена висяха закачени на пирони, прозорците бяха покрити с плътни зелени завеси, спускащи се до земята. Дъсченият под беше излъскан до блясък, а стените и таванът бяха чисти.

Вечерята се състоеше от солидно парче добре изпечено свинско месо в гъст сос, от което Баян им отряза големи порции, хляб, вино и сирене.

- Животът на север е труден - каза боритарканът, докато пълнеше чашите. - Нападат ни печенеги и кумани, по пътищата върлуват разбойници. Земята е твърда и не особено плодородна и всичко, което дава, трябва да бъде изтръгнато от нея с тежък труд. Живеем просто и моля да ме извините, че не мога да ви предложа нищо, което да отговаря на изтънчения ви дворцов вкус.

- Това е напълно достатъчно и вкусно - увери го писарят.

- Свикнали сме да се задоволяваме с малко и не сме придирчиви, стига да има с какво да напълним стомасите си. А виното ти е по-добро и от това, което сервира князът.

- Тогава може и да се разберем - усмихна се Баян и лицето му за миг се отпусна. - Тук животът наистина е тежък - добави той след кратко мълчание. - Зимите са люти, летата горещи, нападенията на враговете чести. Хората са свикнали с неприятностите и не се оплакват. Копаят земята, отглеждат животни, опитват се да се оправят както могат и се надяват да извадят по-голям късмет от съседите си. Плащат си редовно данъците, пращат мъже във войската, верни са и изпълняват заповедите на господарите си, без да задават въпроси. Те са сурови мъже и жени, които са готови да разделят и последния си залък с някой странник, стига той да ги помоли за това. Далеч сме от столицата и не се интересуваме от интригите в двореца. Пазим границата и се опитваме да преживяваме по някакъв начин. Не искаме неприятности, а когато се появят, се опитваме сами да се справим с тях, преди да поискаме помощ. И често успяваме!

- Искаш да ми кажеш, че помощта ми е нежелана? - с учудване констатира писарят. - И че сами можете да разрешите проблемите в манастира?

- Искам да кажа - въздъхна Баян, - че трябваше да ни оставят поне да опитаме. Нямаше нужда Борис да праща някой от надутите си подчинени да слухти наоколо, след като и ние можем да се справим не по-зле.

- Обиден си! - констатира писарят. - Обиден си, че князът не те е оставил да разрешиш мистерията.

- Точно така! - тросна се Баян и виното му се плисна по масата. - Можех и сам да се справя! И все още мога!

Климент поклати глава и тъжно изгледа събеседника си.

- Нямаш представа колко много ми се иска това да беше така. Ти да се занимаваш с това разследване, а аз да съм си вкъщи вместо тук. Само до преди седмица си живеех тихо и мирно, гледах си животните, жената и детето, когато Борис ме изтръгна от покоя и ме прати тук. Можеш да ми вярваш - писарят сложи ръка на сърцето си, - само ако можех, веднага бих тръгнал обратно.

- Чувал съм за теб - тонът на Баян омекна. - Князът те има за свой доверен човек. Натоварва те само с най-важните си дела. Носи ти се славата на умен, неподкупен и справедлив. Ще ми се наистина да си такъв!

Климент сви рамена.

- Ще трябва сам да се увериш дали това е вярно. Но може би не знаеш, че се бях оттеглил. Наситих се на кръв, смърт и омраза. Не исках повече да треперя за себе си и най-близките си. Всичко ми се видя безсмислено. Борех се срещу нещо, което не мога да надвия, докато бавно губех душата си - той замълча и се усмихна. - Освен това се ожених. Роди ми се син.

- Това е чудесно! - плесна с ръце Баян. - Но разбирам какво искаш да ми кажеш. Аз самият съм се нагледал на всякакви ужаси. А от сенките често изпълзяват страшни неща - боритарканът разклати виното в чашата си. - Щом Борис праща теб, значи наистина много държи да сложи край на цялата тази история - замислено каза той.

- Държи на вас! - възползва се от предоставената му възможност Климент. - Князът е загрижен какво става в земите му независимо дали са на север, изток или запад. Сигурен съм, че не е искал да те обиди или да подцени възможностите ти. Просто ти имаш едни задачи, аз други.

- Сигурно е така - съгласи се Баян и се усмихна за първи път. - Съжалявам, че трябваше да започнем по този начин. Но предшественикът ти не ми остави добри впечатления. Държа се надменно, не искаше да чуе съветите, които му давах, дори открито ми се надсмя, казвайки ми право в лицето, че няма нужда прост човек като мен да поучава някой, който идва от столицата.

- И сега е мъртъв! - обади се Корсис.

- Мъртъв е! - потвърди тарканът. - Убит по ужасен начин!

- Което всъщност ни връща към това, което се случва в манастира. Какво става там? Чух какви ли не истории, включително и за демони - попита Климент.

Очакваше Баян да се засмее или да махне пренебрежително с ръка, но боритарканът остана сериозен.

- Носят се всякакви слухове - предпазливо каза той. - Истината е, че никой не знае какво се случва зад стените на „Свети Архангел Михаил“. Манастирът е богат и преуспява. А игумен Пацик не дава да падне петно върху поверената му обител. Ако има някакъв проблем, предпочита да го решава сам. И той не търси помощта ми.

- Но все нещо се е чуло. Особено след смъртта на Докс и Севар!

- Както казах, само слухове. Говори се за демон, за зла сила, която наказва монасите. Нещо, изпълзяло кой знае откъде -Баян вдигна ръка, за да пресече въпросите. - Нима някой може да каже какво има на небето? Или под земята? Или между тях? Виждате колко лесно се сменят богове и вяра. Съвсем наскоро ние заменихме нашите. Дали не сбъркахме? Дали някой не се е разгневил на това, което направихме?

- И ти вярваш във всичко това?

- Вярвам на това, което виждат очите ми и чуват ушите ми! А това, което достига до тях, ми говори, че в манастира стават неща, които не могат да бъдат обяснени - тарканът замълча. - Ще ви кажа какво знам. Вие сами си правете изводите. - Баян отново напълни чашите на всички. - Както вече казах, тук животът е суров. Затова, когато Пацик ми писа за изчезнали пилета и котки, въобще не му обърнах внимание. Няма да крия, че писмата му предизвикваха у мен повече усмивка, отколкото съчувствие. След това срещнах един от конярите на „Свети Архангел Михаил“ на пазара. Познаваме се, той ми се пада племенник. Беше дошъл да огледа няколко мулета. Изглеждаше притеснен и някак блед. Попита ме дали не мога да му намеря работа в града, защото искал да напусне манастира. Това ме изненада. Всеки знае, че при монасите се живее добре. Имат достатъчно храна, поддържат чисто и плащат добре. Попитах го защо иска да се махне, а той ме дръпна настрана и ми каза, че в обителта стават странни неща, които го плашат. Засмях се и го попитах за изчезналите кокошки, котки и кучета ли говори, а той пребледня още повече и започна да шепти. „Не знаеш за какво става дума - каза ми. - Те съвсем не са изчезнали. Вече не. Започнахме да ги намираме. Кокошки с отрязани глави и разпорени кореми, котки и кучета с избодени очи и разхвърляни вътрешности. Някои разпънати на дървени кръстове, други на камъни, обезобразени, поругани и насечени, а кръвта им е изпита!“ Опитах се да му се присмея, да му кажа, че това са глупости и суеверия, но той продължи да настоява да му намеря нова работа. Каза ми, че ще се махне от това място, докато още е жив. Реших, че си измисля, че е станал жертва на слухове. Всеки знае колко суеверни са обикновените хора. Но започнах да следя по-внимателно докладите на Пацик. Няколко пъти дори сам му писах. Игуменът повече не се оплака за изчезнали животни, но срещаше трудности с част от слугите, които започнаха да напускат. Искаше да му намеря нови. Отначало беше лесно. Всеки иска да работи в манастир, особено богат като „Свети Архангел Михаил“. Но след това започна да става все по-трудно. Въпреки добрата храна и заплата. Понесе се мълва, че в манастира се е настанила зла сила - вампир, който пие кръвта на животните и скоро ще посегне и на човек.

- Хайде сега пък вампир! - опита се да се засмее писарят, но смехът му излезе на пресекулки.

Баян вдигна рамена.

- Казвам какво знам. Някои твърдяха, че е Божие наказание, други, че Тангра си отмъщава. Носеха се слухове за кървави ритуали, за същества, излезли от мрака, които се спотайват по ъглите, за демони, чудовища и дяволи. За щастие това бяха само приказки вечер по кръчмите над чаша добро вино сред шеги и закачки. Поне в началото беше така.

- И тогава убиха Докс? - попита Климент.

- Точно така! - отговори Баян и се намести на стола, сякаш му беше неудобен. - Тогава убиха брата на княза. Намериха го зад заключената му врата и нещо или някой му беше изпило кръвта!

Един от прозорците неочаквано се отвори с трясък, в залата нахлу леден въздух, който изду зелената завеса и накара пламъците на свещите да затреперят.

- Какво беше това? - извика Невестулката и скочи на крака, последван от Корсис, който извади меча си.

Боритарканът се приближи до прозореца, погледна през него, затвори капака, залости го добре и дръпна завесата.

- Нищо особено - каза той. - Просто течение.

Умълчани, седнаха отново на местата си. Месото беше изстинало, виното свърши, огънят в камината гаснеше.

- Убийството на Докс промени всичко - тихо каза Баян.

- Ако беше убийство. Както вече казах, намерили го в килията му, заключена отвътре. На лицето му бил изписан неимоверен ужас, вратът му бил пречупен. Кожата му била бяла и студена и това не било само защото бил мъртъв. На врата му се виждали две дълбоки дупки. Кръвта му била изпита! - Боритарканът помълча, замислено загледан в събеседниците си, преди да продължи отново. - Лично отидох в манастира. Този път не ставаше дума за кучета и котки, а за брата на княза. Все едно дали беше в немилост, или не. Видях го, преди да го погребат, и казвам ви, никога няма да го забравя... Виждал съм какво ли не на бойното поле, но това... - Баян надигна чашата си, а ръката му трепереше. - Докс беше едър човек и дори смъртта не го беше смалила. Главата му беше обръсната, а лицето му... лицето му беше сгърчено в ужасяваща гримаса! Чертите му бяха разкривени, сякаш вика, очите му бяха изскочили от орбитите, устата отворена, а от нея стърчаха зъбите му, сякаш се опитва да захапе някой. Кожата му беше бяла като ленено платно. А на врата му имаше две черни дълбоки дупки! - боритарканът потрепери отново. - Мислете каквото искате, но аз бях там и го видях с очите си! Нещо беше уплашило до смърт брата на княза. И беше изпило кръвта му! - Баян пресуши чашата си. - И не е само това. Има нещо в това място! Нещо лошо! Дотогава не вярвах на слуховете и клюките. Бях сигурен, че за всичко си има съвсем просто обяснение, а останалото идва от прекаленото въображение на ратаите и слугите. Но когато влязох в манастира... - тарканът поклати глава - ... не знам дали сте ходили там. „Свети Архангел Михаил“ се намира на нисък хълм, заобиколен е отвсякъде с дебели стени. Самият той е красива постройка с резбовани колони и покрив от оловни плочи. Църквата му е чудесна, нова и бяла с красиви рисунки на входа. Но въпреки това..., не знам как да го обясня. Става ти някак тягостно. Чувстваш се малък и незначителен сред дебелите стени. Душата ти става неспокойна. Но не е и това... Сякаш във въздуха витае нещо. Някаква скрита заплаха, която не можеш да определиш, но усещаш с кожата си. И онази стара кула, която стърчи над всичко като злокобен черен пръст...

- До нея ли е бил намерен Севар? - попита писарят.

- До нея. Открили го в снега, а следите му ясно личали до мястото, където е намерил смъртта си. Главата му била разбита, а на гърлото му имало следи от ухапване. Също както на Докс лицето му било застинало в гримаса на ужас, а костите на ръцете и краката му били строшени! Никъде не видели следите на този или това, което го е убило!

- Ти се опитваш да ни плашиш, таркане! - Климент удари с юмрук по масата. - И друг път съм се сблъсквал с такива неща! Мистерии, които изглеждат неразрешими! Необясними ужаси и страхотии! Но накрая винаги се оказва, че за всичко си има обяснение!

- Ще ми се да е така! - тихо каза Баян, без да погледне към писаря. - Наистина! И се надявам ти да откриеш отговора!

Преди някой да успее да отговори, той скочи на крака и плесна с ръце. В стаята се появиха двама войници, Баян им нареди да донесат още вино и да разпалят гаснещия огън в камината.

- Стига толкова! - извика той и от предишното му униние нямаше и помен. - Утре ще тръгнете за манастира и сами ще се уверите верни ли са думите ми, или не. Нека сега пием и говорим за нещо друго. Какво става в столицата?

На Климент му се искаше да разбере още нещо за „Свети Архангел Михаил“, но Баян беше прав. Утре щяха да отидат там и сами да видят всичко с очите си.

- Не съм запознат със светските клюки - каза той. - Борис иска вярата да се закрепи твърдо в сърцата и душите на поданиците му. И мисли, че това ще стане, ако Христовото учение достигне до всеки от тях. Затова толкова държи на манастира. Той е средище на преписваческа дейност, която трябва да разнесе вярата навсякъде. Подобен център се гради и до Преслав, както и на други места. Плиска е пълна с духовници, книжници и учени.

- Знам за това - засмя се Баян. - А комитът Еспор има грижата, който не иска да приеме новата вяра, да си получи заслуженото. Което най-често значи смърт. Наистина ли е станал председател на Великия съвет?

Писарят кимна.

- Значи сега ще има още повече власт - въздъхна тарканът. - Не ме разбирайте погрешно. Аз съм християнин, още преди ханът да се покръсти. Но не одобрявам преследванията на друговерците. Може би защото самият аз съм преживял подобни гонения. Нима вярата не трябва да идва от сърцето и душата? Нима някой може да ни накара насила да вярваме?

- Така е - съгласи се Климент. - Именно затова Борис иска да разпространи Божието слово. Защото знае, че това, което казваш, е вярно. И държи преписването на светите книги да не спира.

- Сега разбирам - каза Баян. - Борис е прав. Това, което става в манастира, трябва да спре. И може би ти ще се справиш по-бързо от всеки друг, дори от мен, с подобна задача.

Вместо отговор Климент надигна чашата си.

- Но докато желанието на княза се изпълни, Еспор ще преследва безмилостно всички, които не са се покръстили - въздъхна Баян. - Или които според него са го направили само привидно.

- Какво имаш предвид?

- Знаеш как става - предпазливо отговори боритарканът. - Старите навици не могат да се изкоренят лесно. Мнозина, заплашени от отрядите, които изпраща комитът, приемат християнството, но продължават да се кланят на старите идоли. А Еспор ги дебне на всяка крачка. Наскоро хората му заловиха голяма група в гората на изток от града. Мъже и жени тайно изпълнявали стари ритуали, кланяли се на каменното светилище на Тангра и го почитали като бог. Имам сериозни неприятности заради това. Комитът ме обвинява, че не изпълнявам задълженията си добре, щом съм оставил в поверената ми област да се разпространяват ереси и култове. И това не е най-лошото - въздъхна Баян. - След като заловиха верните на Тангра, хората на комита ги подкараха към Плиска. Еспор искаше да ги съди публично за назидание на всички останали. Осигурих им стража - хора от собствените ми войници. Но в гората ги нападнали, след като излезли от града. Разбойници или техни последователи, така и не се разбра. Избили охраната и освободили затворниците. Комитът беше бесен. Изпрати ми писмо, в което ме заплашваше и искаше да заловя бегълците.

- И ти залови ли ги? - попита Невестулката и се наведе напред над масата, за да чува по-добре.

- Какво можех да направя? - вдигна рамена Баян. - Не искам да преследвам хора заради вярата им, но съм войник, който изпълнява заповеди. Хванахме всички освен една от жените. Била е достатъчно умна веднага да избяга надалеч или се е укрила добре. Изведох голям отряд, с който прочистихме пътищата. В това отношение поне може да сте спокойни - по пътя за манастира няма да срещнете разбойници. Поне за известно време.

- Ами последователите на Тангра? Какво стана с тях?

- Пратих всички в Плиска, този път с усилена охрана, но въпреки това комитът не остана доволен - боритарканът допи виното си. - Всъщност не се тревожа за себе си. Не държа особено на поста, макар войниците да са ми като синове. Така и не се ожених. Все бях зает с нещо - гонех печенегите или куманите, или разбойници, или някой друг.

- Все още не е късно за това - подкачи го Невестулката, но военният поклати глава.

- Не съм устроен за семеен живот. А и не искам жена ми да остане вдовица. Все някога късметът ще ми изневери, а някой от походите ми ще се окаже последен...

Късно през нощта, докато чакаше сънят да дойде, Климент си мислеше за думите на Баян. Дали и той щеше да загине при някое от разследванията си? Многократно се беше измъквал на косъм от смъртта и кой знае, може би късметът му беше на свършване?

Писарят придърпа одеялото чак до носа си. Дали Ирина щеше да скърби за него? Ами малкият Йоан? Дали щеше да помни баща си?

Как му се искаше сега да е при тях, вместо в този далечен град в твърдото войнишко легло, завит с одеяло, което не може да го стопли.

Трябваше да прогони тези мисли. Всичко щеше да е наред, а след като приключеше в манастира, щеше да се върне у дома и никога повече да не позволи на Борис да го използва!

Успокоен от тази мисъл, Климент се обърна към стената и заспа.

* * *

Баян се оказа прав. По пътя до манастира не срещнаха никого. Боритарканът ги изпрати до портите на града, обясни им подробно как да стигнат до „Свети Архангел Михаил“, стисна ръцете на Климент и спътниците му и сърдечно им пожела успех в разследването.

- Ако имате нужда от помощ или каквото и да било друго, не се притеснявайте да ме известите - каза той и писарят му обеща да се възползва от предложението, ако се наложи.

След това пришпориха конете и поеха през снега.

Предишната нощ не беше валяло и пъртините, прекарани по-рано, личаха ясно. Придвижваха се бавно, защото пътят не беше добре утъпкан, конете се хлъзгаха на заледените участъци. Небето беше ниско и сиво, тъмни облаци се разстилаха до края на хоризонта, духаше пронизващ, неприятен вятър.

На близкия кръстопът намериха доказателство за действията на Баян срещу разбойниците. Четири почернели от студа трупа, облечени в дрипи и с накълвани от птиците лица, се полюшваха на скована набързо бесилка, а около тях подскачаха черни гарвани. Те се вдигнаха, като видяха конниците, но един от тях дълго летя след Климент и помощниците му, грачейки грозно в бялата пустош.

- Махай се, проклета птицо! - не се сдържа накрая Невестулката и замери гарвана с топка сняг, но той само замаха шумно с крила и продължи да ги следва.

- Чувал съм, че предвещават нещастие. Или предричат нечия смърт! - тихо измърмори Корсис, чието желание за приключения бе започнало да се изпарява, но никой не му отговори.

Стигнаха до манастира в късния следобед. Небето се беше схлупило още повече, започна да прехвърча сняг, конете трудно газеха в преспите.

Излязоха от малка горичка в подножието на широк, полегат хълм. От лявата му страна имаше долчинка, в която личаха затрупаните със сняг останки от някогашно селище.

На върха на хълма се извисяваха стените на манастира. „Свети Архангел Михаил“ беше голям и масивен, точно както им го беше описал Баян. Прострял се нашироко, той повече приличаше на добре укрепено селище, отколкото на света обител. По дебелите му стени имаше бойници, на ъглите - малки кръгли кули с тесни правоъгълни прозорчета, виждаха се множество сгради. Вратата беше от масивно дъбово дърво, още ново и светло.

Въпреки това постройките изглеждаха мрачно. Макар и съградени наскоро, камъните им бяха покрити с мъх и лишеи, почернял бръшлян пълзеше по стените, от стрехите като остри нокти стърчаха тъмни висулки. През прозорците влизаше слаба светлина, капаците на повечето бяха затворени.

Някой беше забелязал пристигането им, защото, щом Климент и помощниците му наближиха, портата със скърцане се отвори. Посрещна ги облечен в тежък кожух вратар, криещ лицето си от бръснещия сняг.

Докато разтоварваха багажа, Климент бързо огледа двора. В центъра се намираше църквата „Свети Архангел Михаил“ - висока постройка със скосен покрив, затрупан от сняг. Въпреки студеното време, вратата на черквата зееше отворена като черна дупка в бялата пелена, оградата на манастира хвърляше тежки сиви сенки върху стените й. До църквата имаше малък параклис от тъмен камък и неясни фрески по стените. Виждаше се началото на гробище, чиито дървени кръстове завиваха покрай стената и се губеха в снега и падащия мрак. Зад тях се издигаше висока кула с остър покрив, малки, заковани с дъски прозорци и ронещи се камъни.

Монашеските килии на основната сграда - красива триетажна постройка, се намираха на северната стена. Дървото на резбованите сводове още не беше потъмняло и колоните на арките стърчаха странно бели на фона на притъмнялото небе. Близо до килиите имаше друга сграда, най-вероятно библиотека или скрипторий - широка и тумбеста, с ярко осветени прозорци с оловни рамки. До вратата беше магерницата, която Климент безпогрешно разпозна по характерната миризма на печен хляб. В дъното имаше широк обор с множество прегради и клетки. Различни помощни помещения, сковани от груби греди и с каменни основи, се издигаха до външната стена, в източния край се виждаше оформена градина, покрай почистените пътеки растяха дървета, протегнали голите си клони като пръсти към небето. Дворът беше огромен, из него, с кожени калпаци и дебели кожуси над расата, сновяха послушници и монаси.

- Богато място! - констатира Климент, а помощниците му кимнаха в знак на съгласие.

Миг по-късно срещу тях се зададе малка процесия, водена от игумена на манастира. Облечен в плътно расо от най-фина вълна, завързано със златен шнур, загърнат в стигащ до петите двойно подплатен със заешка кожа кожух, със сребърен скиптър в ръката и висок агнешки калпак, който придържаше с ръка на главата си, Пацик се носеше пред свитата си като император. Зад него, подтичвайки, за да не изостават, го следваха няколко монаси, привели глави срещу вятъра и засилващия се сняг.

Едрото тяло на славянина издуваше скъпите му дрехи, на гърдите му лежеше златна верига символ на ранга му, бузите му бяха станали още по-големи и увиснали, отколкото Климент си ги спомняше. Над тях малки, живи очи сърдито се стрелкаха по писаря и помощниците му.

Макар да пристъпяше към тях усмихнат и с ръце, разтворени за прегръдка, Климент беше сигурен, че игуменът е недоволен от пристигането им. Пацик си беше изградил собствено, макар и малко, царство и гледаше с подозрение всеки, който се меси в работите му.

Игуменът се приближи, прегърна писаря като отдавна изгубен брат, разцелува го по бузите, след което се отдръпна назад.

- Радвам се да те видя, Клименте! - каза той, надвиквайки вятъра. - Радвам се да видя, че отново си се върнал на служба. Каквото и да се говори, ти си остана ненадминат в разследванията и разрешаването на загадки и мистерии. Нямаш представа колко съжалявах, когато разбрах, че си се оттеглил. Никой не успя да замени блестящия ти ум, който липсваше на всички! Чудя се какво те води в скромната ни обител?

- Мисля, че знаеш - сухо отговори Климент. - Князът е загрижен за това, което се случва тук. Иска преписваческата работа да не спира нито за миг. А слуховете за демон да бъдат опровергани. Иска да знае как са умрели брат му и чигатът Севар.

- Разбира се! Разбира се! Желанието на княза е закон за мен - раболепно отговори игуменът, но лицето му се наля с кръв. - Виждам, че не си се променил - продължи той, - честен и прям, както винаги! Да се надяваме, че това ще ти донесе успех. Но по-добре да влезем вътре на топло. Там ще говорим на спокойствие.

Климент сви рамена.

- Борис иска убийствата да спрат и манастирът да се върне към задълженията си! - настоя той.

Пацик стисна юмруци и понечи да каже нещо, но думите му бяха заглушени от силни викове. Вбесен, игуменът се обърна към свитата си и махна с ръка.

- Идете и кажете на брат Герасим да спре да крещи така! - заповяда той. Сякаш няма друга работа!

Един от монасите се втурна през двора и след миг се върна с висок жилав мъж, облечен в изцапано расо.

- Съжалявам, владико! - преклони глава новодошлият. - Но едно от магаретата е изчезнало и трябва да го намерим, преди да е мръкнало съвсем, иначе ще измръзне във виелицата. Вече се стъмва, а и не виждам много добре. Затова го викам.

- Това е брат Герасим - с нежелание представи монаха Пацик. - Той е пастир и коняр едновременно. Грижи се за животните в манастира.

Климент кимна и се усмихна на притеснения монах. Лицето на Герасим беше тясно с голям нос и тежки устни, кафявите му очи бяха разположени близо едно до друго под дебели, рунтави вежди. Пръстите на монаха бяха едри и загрубели като на човек, който работи на полето, фигурата му изглеждаше жилава и яка под не особено чистото расо, по което имаше полепнала слама.

- Трябва веднага да намерим магарето! - не спираше да повтаря монахът. - Ако остане извън обора през нощта, ще измръзне, а сега няма откъде да намерим друго животно.

- Как може магаре да изчезне в манастир? - пророни Корсис, а Пацик го стрелна с гневен поглед.

- Събери останалите монаси! - разпореди той. - Вземи всички, които намериш! Кажи им, че аз съм заповядал така. Разпръснете се и намерете проклетото магаре, щом е толкова важно! Вие също се включете в издирването - нареди Пацик на монасите от свитата си. - А аз ще настаня гостите.

Игуменът ядно се врътна на пети и сърдито се понесе обратно, проправяйки си път във все по-гъсто падащия сняг.

Климент смигна на Корсис и Невестулката и тръгна след него.

Бяха стигнали до вратата на централната сграда, когато ужасяващ писък прониза въздуха. Висок, силен и тънък, той се промуши между падащите снежинки, изпълни за миг ушите на всички и вля страх в сърцата им. Някой викаше стръвно и диво, все едно вадят душата му с нажежени клещи и я мъкнат към Ада. Миг по-късно звукът рязко замлъкна, за да бъде заменен от боботещата врява на надигащи се викове и крясъци.

- Сега пък какво?! - ядосано извика Пацик, хвана с две ръце агнешкия си калпак и хукна през двора.

Климент и помощниците му го последваха. Пред тях в гъстата снежна пелена се мяркаха размазани черни силуети, тичащи към църквата.

Завиха покрай стената и навлязоха в гробището. Близо до един от гробовете се беше събрала група монаси и послушници, пулсираща като отворена рана. Неколцина се подпираха на стените на черквата, други, превити на две, повръщаха върху пухкавия сняг.

Пацик грубо разблъска насъбралите се и си проправи път. Игуменът силно извика, малко остана да изпусне жезъла си, отстъпи назад и започна да се кръсти.

Климент безцеремонно избута дебелия свещеник и пристъпи напред. Пред очите му се откри ужасяваща гледка.

Паднал ничком на земята, до един от гробовете лежеше дребен, слаб монах на средна възраст, с разперени встрани ръце. Тялото му приличаше на кръст, лицето му беше застинало в ужасна гримаса, от сгърчената му уста се стичаше слюнка. Вятърът рошеше русата му коса, пълнейки я заедно със затворените очи със снежинки и скреж.

Ужасът се намираше около него.

Захвърлено между гробовете, на земята лежеше изчезналото магаре. Коремът на животното беше разпран, червата му разпилени по земята, сърцето, бъбреците и черният дроб - изтръгнати и наредени около трупа като страшен, сатанински ореол. Снегът и каменните плочи бяха оплискани с кръв, черна и тежка, изпълнила въздуха с противна сладникава миризма.

Главата на животното беше грубо отрязана и поставена като подигравка на един от дървените кръстове. На врата й ясно личаха две дълбоки кървави дупки, сякаш лъв или друго хищно животно беше впивало зъбите си в посивялата плът.

Климент никога нямаше да забрави тази сцена. Проснатия в кървавия сняг монах. Схлупеното тъмно небе. Черните раса и бради на духовниците, развети от студения вятър. Бледото лице на Пацик. Кървавия труп на магарето, отрязаната му глава и черните дупки на врата й.

След като излезе от първоначалния шок, писарят приклекна до лежащия на земята мъж и разголи шията му. Вратът на монаха беше блед и потен въпреки студа, но кожата беше бяла и чиста, без следи от ухапване. Климент сложи пръст на голямата вена, усети учестения пулс и въздъхна облечено. Мъжът не беше мъртъв, а само припаднал.

- Жив е! - извика той във внезапно настъпилата тишина. - Жив е! Кой е това?

- Брат Йосиф - с мъка отговори Пацик. - Помага в кухнята.

- Вдигнете го от тук! - нареди Климент. - Занесете го в килията му и се погрижете за него!

- Ще го занесем в лечебницата. - Нисък топчест монах с ясни очи и бръсната глава пристъпи напред и също приклекна до припадналия. - Аз съм брат Еремия - представи се той. - Грижа се за болните в манастира.

Климент кимна, но преди да каже нещо, Пацик се намеси. Все още блед, игуменът бе възвърнал самообладанието си. Той се огледа и решително започна да дава нареждания.

- Занесете Йосиф в лечебницата! След това почистете тази мръсотия! Изхвърлете трупа в ямата зад стената. Къде е Герасим?!

- Тук съм! - намусено отговори монахът и пристъпи напред. Неговото лице също беше бледо, по страните му лъщяха капки пот.

- Кой е направил това? - гневно извика Пацик, но гласът му изневери и премина във фалцет. - Какво знаеш? Казвай!

Герасим го изгледа учудено.

- Нищо не знам! - троснато отвърна той. - Както ми наредихте, събрах всички, които намерих, и започнахме да търсим изчезналото магаре. Беше трудно, защото снегът непрекъснато се усилваше. Не виждахме нищо на повече от метър пред нас.

- Това и сам го знам! - сряза го игуменът.

- Разпръснахме се и тръгнахме от западната стена. Вървяхме близо един до друг, за да не пропуснем нищо. Аз бях близо до ковачницата. Отначало не виждахме никакви следи. После някой извика.

- Изпищя! Беше писък като от Ада! - скастри го Пацик.

- Изпищя, да - намусено се съгласи Герасим. - Всички се втурнахме да видим какво става и открихме това - монахът посочи към проснатите в снега тела. - Ваше високоблагородие дойде само миг по-късно.

- Кой е направил това? Кой?! Искам да знам веднага! - повтори въпроса си Пацик. Страните му бяха почервенели от студ или гняв, главата му се тресеше яростно.

- Откъде бих могъл да знам? - отговори монахът. - Казах всичко, както се случи!

- Някой видя ли нещо? Някой чу ли нещо? - не спираше да настоява на своето игуменът.

Никой не му отговори.

- Претърсете двора! - нареди той. - Намерете кой е извършил това светотатство! Открийте следи! Каквото и да е! - не спираше да издава заповеди той. - Ами ти? - обърна се игуменът към Климент. - Нали си специалист по убийствата?! Какво ще кажеш ти за това!?

- Ще кажа, че зад стените на манастира ти се е настанило злото - тихо отговори писарят. - И тепърва ни предстои да видим различните му превъплъщения.

- Това са глупости! Някой си прави шеги! Да се прибираме! - махна с ръка Пацик и с широки крачки тръгна към централната сграда.

Климент и помощниците му го последваха.

- Видяхте ли, господарю? - тихо попита Невестулката, докато крачеха през притихналия двор, и се огледа предпазливо.

- Кръвта беше само около трупа на магарето. Нямаше други следи в снега. Това, което е убило животното, го е направило там, на място. Не го е довлякло от другаде. Все едно е слязло от небето и е извършило нечестивото си дело.

- Така е! - мрачно отговори Климент и замислено продължи да крачи след игумена.

4

Пацик покани гостите си в столовата - просторно, ниско помещение с дебели дъбови стени, което изглеждаше топло и уютно. В единия край бумтеше запалена камина, по ъглите - мангали, в средата имаше подредени във формата на буквата „Т“ дървени маси, заобиколени със столове. На стените висяха потъмнели икони, в дъното беше закачено красиво разпятие с разпнатия Христос.

Няколко послушници редяха паници, други носеха кошове с хляб, трети внимателно крепяха високи кани с вино, подготвяйки вечерята. На лицата им беше изписан страх, те погледнаха игумена с надежда, но не смееха да го попитат какво става на гробището.

Въпреки весело припукващия огън, помещението изглеждаше някак заплашително, във въздуха се носеше усещане за надвиснала опасност, сенките по ъглите бяха тъмни и плътни.

Пацик шумно седна на стола в средата на късата страна на „Т“-то, махна с ръка на гостите си да се настанят до него и лично им напълни чашите. Игуменът надигна своята, пресуши я на един дъх и доволно премлясна.

- Най-хубавото критско! - похвали се той. - Няма нищо по-добро след напрегнат ден и ужасите, които ни се струпаха на главата, от чаша добро вино. Сгрява тялото, отпуска ума и пречиства душата - славянинът напълни чашата си отново.

Климент смирено сведе глава с знак на съгласие, но не каза нищо.

Мълчанието се проточи, гостите и домакинът отпиваха от чашите, без да смеят да се погледнат. Това, което бяха видели на гробището, беше сграбчило сърцата им с черните си нокти, изпълвайки душите им със страх.

- Понякога се питам дали Бог е справедлив - наруши мълчанието Пацик. - Дали вижда това, което правя за него? Знам, че е така. Но защо тогава ми праща тези изпитания? Нима не се старая достатъчно? Или правя малко за прославата Му? Защо позволява цялата тази жестокост? Тези убийства? И тази кръв?

- Не можем да прозрем в Божиите намерения - кротко отговори писарят. - Но можем да се опитаме да разберем тези на хората. Макар зад тях да стои Божията воля, всеки сам решава как да постъпи. Има неща, които стоят над човешкото познание, неща, които не могат да бъдат изследвани и разбрани с ума и разума. Това, което идва от Бога, трябва да бъде приемано не с ума, а с вярата! Има много неща, които надхвърлят хорското разбиране, и тъкмо за тях е светото учение.

- Добре казано, писарю! - усмихна се игуменът. - Добре казано от човек, който разчита основно на ума си. Аз, а не ти, трябва да изрека подобни слова. Но това, което видяхме на гробището, сломи за миг душата ми и ме накара да изпитам съмнения. Много са начините по които Сатаната изкушава сърцата и вярата ни. Неочаквани са пътищата, по които Бог ни изпитва! Но ти си прав! В такива моменти трябва да потърсим упование във вярата си, там да намерим твърдина, върху която да стъпим, за да продължим напред. Нима не казва апостол Павел: „О, каква бездна богатство, премъдрост и знание у Бога!“[8] Нима не е казано в Псалома: „Справедлив е Господ и обича справедливостта?“[9]. Нямам право да се съмнявам в намеренията Му. Защото само Той и Светият Дух дават възможност да се унищожи отровната сила на греха, да се очистят развратните сърца, да се успокоят неспокойните и смекчат свирепите!

- Тогава от какво те е страх? - попита писарят. - Щом Христос е с теб, никой не може да те уплаши!

- Страх ме е делото ми да не пропадне! - веднага отговори Пацик. - Страх ме е, че нямам достатъчно сили да се изправя срещу истинска зла сила! - лицето на игумена се сгърчи. - Видя какво се е случило на гробището. Видя белезите по врата на нещастното животно. Нима това е дело на човек? Как ще се боря с демон? - монахът замълча. - Опитват се да осквернят светата обител, която водя. Виж какво направих тук - игуменът махна неопределено с ръка. - Когато дойдох, „Свети Архангел Михаил“ беше просто една нова постройка сред развалините. Място запуснато и неизвестно, никой не беше чувал за него. Само за две години успях да го превърна в най-големия книжовен и духовен център в държавата! — Пацик замълча, за да могат гостите да оценят думите му. - Най-големият! - повтори той. - Тук се обучават преписвачи и миниатюристи, преписва се Светото Евангелие, житията на светците и целият канон, библиотеката се напълни с редки книги! Най-добрите духовници и теолози са при нас, дори в Плиска няма толкова изтъкнати имена. Скоро ще почнем сами да си правим дори пергамента и мастилата. Как някой може да ме упреква, че не се справям добре?!

- Никой не е казал такова нещо - каза Климент, но Пацик не го чу.

- Изградих това място от нищото - продължи той. - И продължавам да градя. Създадох манастири и черкви, в които делото ни продължава. Тези, които се обучават при нас, разнасят знанията си из цялата държава. Разпръскваме учението като звезда, която свети в мрака. Иди да видиш колко посетители от други църкви и манастири има в къщата за гости! Всички искат да се докоснат до това, което правим. И някой ми завидя! Не знам дали е човек или дявол, но чувствам, знам в сърцето си, че всичко е, за да спра това, което правя! Това трябва да кажеш на княза! Не само той, и аз искам да продължа това, което сме започнали! Но не знам срещу какво съм изправен.

- Объркан си! - Климент хвана ръката на игумена. - Което е съвсем нормално. Аз също не знам какво да мисля. Това, което видяхме на гробището, беше отвратително! Но нека не бързаме. И преди са се случвали странни неща. Нека укрепим сърцата си, но да не чакаме наготово. Да си спомним, че човек трябва да си помогне сам, за да му помогне и Бог. Нека не забравяме логиката и силата на ума, които могат да ни бъдат полезни и да не се задоволяваме само с простата и чиста вяра. Това е все едно да твърдим, че трябва само да засадим лозница и без да се грижим за нея, да искаме грозде. Не! Тук съм, за да направя всичко по силите си и да ти помогна. Да разбера кой стои зад тези убийства. И дори да е демон, ще го открия! Тогава поне ще знаем срещу какво сме изправени.

Пацик не бързаше да отговори. Игуменът надигна отново чашата си, скара се на един от послушниците, който се подаде през вратата, очите му се плъзнаха по ниския таван.

- Това, което ме плаши - вече по-успокоен продължи той, - е, че някой от братята е обсебен. Не намирам друго обяснение. Случвало се е и преди. Житията на светците са пълни с подобни истории, аз самият съм чувал няколко, които са съвсем истински. Някой не е бил достатъчно силен или е бил изкушен и душата му е била превзета. Най-вероятно и той самият не знае какво прави. Другите също говорят за това... Мислих дълго - Пацик поклати глава и започна да навива края на брадата си с пръст - и съм сигурен, че не става дума за обикновен демон. Ако беше някой от по-нисшите, не би устоял на нашите молитви, служби и бдения. Не! Става дума за нещо друго! Сатаната ни е пратил някой от офицерите си, някой от тези, на които държи, затова не можем да го прогоним. Защо го е направил? - игуменът се беше успокоил напълно, от предишната му уплаха не бе останал и помен. - Защото това, което правим, не се харесва на княза на мрака. Той не иска вярата да се разпростира по нови земи и прави всичко възможно да ни възпре!

- Напълно е възможно да има обсебен монах - сериозно отговори Климент. - Неотдавна помощникът ми Корсис ми разказа за подобен случай. Тогава обладаният бил освободен след няколко дни молитва - той се почеса по главата. - Но в нашия случай очевидно не става дума за нещо такова. Ако има обладан, то той се прикрива добре. Затова искам да знам всичко. От самото начало. Как започнаха убийствата, какво се случи, кой откри труповете. Всичко, за което се сетиш.

Игуменът кимна и остави чашата си на масата, за да се съсредоточи. Очите му се присвиха, челото му се набръчка.

- Мисля, че започна в края на лятото. В началото бяха дребни инциденти, на които не обръщах внимание. Брат Герасим, този, дето се грижи за животните, докладва за изчезнал добитък - няколко кокошки, една-две гъски, такива неща. Помислих, че някои от работниците ги крадат. В манастира непрекъснато влизат и излизат хора. Нормално е да изчезват разни неща, ако не си внимателен. Казах на Герасим да си отваря очите на четири и реших, че случаят е приключен. Седмица по-късно изчезна едно от кучетата, които се навъртаха около вратата. Помислихме, че е избягало, но няколко дни по-късно го открихме. Мъртво! - игуменът потръпна и посегна към чашата си.

- Трупът му беше ли разчленен? - попита Климент.

Пацик кимна утвърдително и сведе поглед. По бузите му избиха червени петна.

- Намерихме го зад ковачницата. Беше наистина ужасяващо... навсякъде имаше кръв... главата беше отрязана, вътрешностите извадени..., на врата му ясно личаха дупки от зъби! - игуменът говореше съвсем тихо, писарят се приведе напред, за да може да чува думите му. - Горкото животинче... беше толкова добро... мило и игриво... Да умре по този ужасен начин... - Развълнуван, Пацик отново потърси успокоение във виното. - После имаше още. Кокошки, гъски, една или две кози... Всеки път едно и също... Намирахме ги навсякъде. По ъглите на двора, под дърветата, дори няколко пъти по коридорите на манастира... Реших, че е животно. Подивяло куче или вълк се промъква между стените и убива. Поставяхме капани, братята се редуваха да дебнат в засада... но нищо! Убийствата намаляха, но не секнаха.

- И тогава е умрял Докс?

Лицето на игумена се смръщи.

- Не успях да опазя брата на княза - уморено отбеляза той и изтри челото си с ръка. - Но кой може да ме обвинява? Това, което се случи, е необяснимо.

- Разкажи ми! - подкани го Климент, но преди да успее да продължи, нечий глас прокънтя в помещението и стресна всички.

- Злото не идва случайно! - от стол скрит в сенките, където бе седял незабелязан досега, се надигна възрастен монах с кръгло лице и блестящи очи. Два дълги бели мустака се спускаха под възголемия му нос покрай тънка извита уста. - Не случайно злото се е настанило между нас! - повтори той и пристъпи към централната маса. - Господ си има причина за всичко!

- Това е йеромонах Атанас - кисело отбеляза Пацик. - Получил е титлата си за прилежание и оттогава мисли, че знае всичко.

- Ако и вие бяхте прилежни като мен, това нямаше да се случи! - засече го Атанас. - Помнете! „Не си събирайте съкровища на земята, дето ги руши молец и ръжда и дето крадци подкопават и крадат. Но събирайте си съкровища на небето, дето ни молец, ни ръжда ги яде, и крадци не подкопават и не крадат. Защото, дето е съкровището ви, там ще бъде и сърцето ви...“[10] - Без да чака покана, монахът дръпна един от столовете до масата, седна на него и се взря в Климент. - Значи ти си княжеският човек?

Писарят кимна.

- Много внимавай! Само това ще ти кажа. Това, че си близък на Борис, няма да те опази от това, което става тук!

- А какво става? - попита писарят и наклони глава към стареца. - Какво точно се случва, отче?

- Злото е изпълзяло от тъмната си дупка! - веднага отговори Атанас. - Сатаната е повел легиона си от демони, които са се настанили между тези стени. - Монахът разпери ръце. - Похот! Гняв! Чревоугодничество! Пиянство и разврат! Затова е наказан този манастир!

- Ти не знаеш какво говориш! - вбесен викна Пацик.

- Така ли? - държеше на своето йеромонахът. - Нима не пиете и не се тъпчете всяка вечер, като че ли идва краят на света?! Нима не пиеш сега?! Не казват ли светите отци, че „Няма нищо по-лошо от чревоугодието, нищо по-страшно от него, защото го прави душата плътска, то помрачава сърцето и не допуска да се съблюдават заповедите Божии“? Нима не си се вкопчил в този манастир като в своя собственост?! Нима не крещите и не се гневите като поданици на Лукавия?! Нима не влизат жени в килиите на монасите?!

- Това е клевета! - извика Пацик и се хвана за гърдите. Лицето му почервеня, кокалчетата на пръстите му станаха бели от напрежение.

- Каква жена? Кога е идвала? - попита Климент, но преди Атанас да му отговори, вратата се отвори и куп премръзнали монаси със зачервени, мрачни лица влязоха в столовата, тропайки с крака и пляскайки с ръце, опитвайки се да се стоплят, а очите им бяха пълни със страх.

- Не открихме нищо, владико! - Високият Герасим се доближи до Пацик, коленичи и целуна ръката му. - Съжалявам! Претърсихме целия двор, но не открихме нищо. Това, което е убило магарето, е изчезнало!

Игуменът недоволно кимна и махна с ръка, че монахът може да се оттегли. Герасим се изправи и седна между останалите братя. Двама послушници започнаха да пълнят чашите с вино, други се втурнаха към магерницата и скоро се върнаха, понесли тави с печено телешко и зеле, които поставиха върху масите. Под зоркия поглед на нисък набит монах с голям корем бяха донесени гърнета с туршия, зехтин, подправки, задушени в масло гъби, питки, пълнени с лук, цвекло със спанак и билки, подправен лют боб, дробчета в бяло вино и мащерка. Пред Пацик и гостите му поставиха специални блюда - скопен петел със сос и желирани змиорки.

- Тук наистина си похапват добре - промърмори Климент и вдигна глава да види какво прави йеромонахът, но Атанас беше изчезнал.

След като напълниха чиниите и чашите си, монасите се умълчаха, скупчени близо един до друг, вперили поглед в игумена. Залата, почти тъмна, осветявана само от огъня в камината и жарта на мангалите, сякаш внезапно се сви, опитвайки се да смачка уплашените братя.

Пацик поглади лицето си и се облегна на масата.

- Братя - каза той. - Тази вечер в нашата света обител се случи нещо, което може би ще накара мнозина от вас да се ужасят и изпитат смут в душите си. Но нека те не се отчайват и плашат! Това са изпитания, изпратени ни от нашия Бог Исус Христос, от които ще излезем още по-силни. - Монасите започнаха да се въртят боязливо на местата си, но игуменът продължи с още по-силен глас. - Това е изпитание, така както Господ е изпитвал Йов. Нека бъдем твърди във вярата си, нека вярваме в Спасителя, който умря заради нас на кръста, и никакво зло, било то малко или голямо, няма да ни застигне. Още повече че с Божията промисъл при нас с пристигнал Климент, изпратен от светлия ни княз, да разплете тази мистерия и сложи край на страховете ни!

Всички погледи се отправиха към писаря, който кимна леко и се усмихна. Някои го гледаха с плаха надежда, че може би ще успее да спре избуяващото зло, но в погледите на повечето се четеше съмнение, притворство и страх.

Въпреки това никой не каза нищо.

- А сега нека се нахраним! - Игуменът се изправи, а монасите го последваха.

- Благославяш ни, Господи, и ние опитваме от твоята благодат - започна един от братята. - На всички очите, Господи, се уповават на Тебе и Ти своевременно им даваш храна. Отваряш щедрата Си ръка и изпълваш с милост всичко живо. Благодарим Ти, Господи, за хляба, който си ни дал. Благодарим Ти за живота, който внасяш чрез него в нас. Нека бъдем чисти и устойчиви като житно зърно.

- Амин! - завършиха всички и седнаха.

Хранеха се в мълчание, докато един от послушниците четеше Светото Евангелие.

Единствено Пацик наруши това правило, каквото право имаше като игумен, и тихо представи на Климент братята един по един, като ги помоли да отговарят любезно.

До тях седеше Филимон - икономът на манастира. Той беше едър мъж с яки ръце и белези от шарка по лицето, който кимна отсечено на писаря и продължи съсредоточено да се храни. Компания му правеше нисък прегърбен монах с редки зъби и сламеноруса коса, който се оказа проигумен и заместник на Пацик - архидякон Лазар. Светлите му очи се стрелкаха от лицето на писаря към това на игумена, сякаш за да е сигурен, че това, което казва, има одобрението на Пацик.

Вляво на дългата маса, с мазна провиснала черна коса и къса брада, беше Велизар - библиотекарят на „Свети Архангел Михаил“. Той се усмихна изкуствено на Климент и присви зачервените си късогледи очи. До него с широка усмивка на кръглото лице, запретнал ръкавите на расото си, изпод които се подаваха две космати ръце, се беше настанил Агапий. Той бе представен като един от двамата главни преписвачи, за което свидетелстваха и изцапаните му с мастило пръсти. Монахът беше млад, с весело проблясващи кафяви очи. До него седеше другият главен преписвач Неофит, следваше миниатюристът Тихон, каноникът Захарий, водачът на хора Игнатий и още няколко монаси, чиито имена Климент не запомни.

Четенето на Евангелието приключи, с което и вечерята. Монасите си наляха още вино и тихо започнаха да говорят помежду си, озъртайки се през рамо час по час, като че ли очакваха злото, което беше извършило черното си дело на гробището, да се появи и нахвърли и върху тях. Усетил тягостната атмосфера, Пацик нареди да донесат маслени фенери и още кани с вино и скоро помещението беше ярко осветено, сенките избягаха от ъглите, а братята малко по малко започнаха да се отпускат, намирайки смелост в чашите, след като не я бяха намерили в душите си.

Отначало започнаха да разпитват писаря за последните новини от Плиска. Брат Неофит питаше колко преписвачи се събират в двореца на Борис, библиотекарят Велизар искаше да узнае има ли нови книги в библиотеката на княза, икономът Филимон се интересуваше от цените по пазарите, каноникът Захарий искаше да му разкаже за новите градежи, конярят Герасим помоли да му опише кръглата църква в Средец, която много искал да види, преписвачът Агапий разпитваше дали във Филипополис времето е по-топло, отколкото при тях.

Климент отговори на всички въпроси, доколкото можеше, и постепенно монасите го оставиха на мира и заговориха помежду си, обсъждайки това, което се беше случило, и други неща от делата на манастира.

Писарят се заслуша в спора на двамата, седящи наблизо преписвали. Те се караха за това по колко страници трябва да се пишат на ден, за да се получи хубава книга.

- Прекаленото бързане не е полезно както пред Господа, така и за да се оформят добре и чисто буквите - защитаваше тезата си Неофит. - По-добре книгата да се работи повече време, но след това да се ползва дълго и лесно.

- Така говориш просто защото си много бавен подкачи го Агапий. - Не те бива с перото и затова си измисляш подобни теории за оправдание. Истината е, че аз пиша по-бързо от теб и това въобще не се отразява на красотата или ясното изписване на буквите ми. А колкото по-бързо бъде завършена една книга, толкова по-бързо тя ще отиде при миряните и свещениците и ще им бъде от полза.

- Ще им бъде само ако могат да разчетат драсканиците ти - не му остана длъжен Неофит. - Ти не вникваш в това, което пишеш! За светите книги не е нужна само бързина и техника, но смирение и дух, които да вградиш в буквите. Нещо, което е непостижимо при твоето бързане!

- Всъщност и от двама ви нищо не зависи - намеси се седящият до Неофит монах. - Колкото и да бързате или да се стараете, кога книгата ще стане готова, зависи от моята работа. Там вече виж наистина трябва старание и прецизност.

- Прекаляваш, Тихон! Какво толкова има в твоите картинки? Думите са важни, не рисунките!

- Нищо няма да струват вашите книги без мен! Повечето хора не знаят да четат. Но като видят как грешникът попада в Геена огнена или как демони късат месата му с копия и клещи, тогава веднага разбират за какво става дума!

- Така е - съгласи се Неофит. - Рисунките засилват въздействието на думите.

- Стига да са добре направени! - не се даде Агапий.

В отговор Тихон само се засмя.

- Можеш да питаш дожа на Венеция, херцозите на Генуа или някой византийски логотет колко търсен съм в страните им. Учил съм при най-добрите майстори! Мога сам да правя и смесвам бои, а цветовете ми са направо неподражаеми!

- Но предпочете да дойдеш тук - далеч на север, да се свреш в студа, вместо във Венеция или Константинопол. Много благородно наистина! - заяде се преписвачът.

Лицето на Тихон се зачерви, бузите му се издуха, но преди да успее да отговори, Пацик размаха ръце и сложи край на спора.

- Тихо! Тихо! - заповяда игуменът. - Работата на всички е важна. И на тези, които изписват Божието слово, и на тези, които го украсяват с рисунъка си.

- Преписвачи! Миниатюристи! - мрачно промърмори Герасим и изгледа тримата монаси изпод тежките си клепачи. - Мислят си, че са много важни и всичко им е позволено!

Игуменът бързо се опита да замаже неловкото положение. Дебелият славянин започна да разказва колко печалба си докарват от продажба на вино, но Климент го слушаше с половин ухо.

- Както знаеш, всички ценят манастирското вино, защото знаят, че добре гледаме лозята си. Точно от това се възползвах, когато... - Пацик не можа да довърши, защото вратата се отвори и през нея влезе монах с угрижено лице.

Климент разпозна в новодошлия брат Еремия, който бе отвел припадналия на гробището монах, за да се погрижи за него.

Лечителят доближи масата на игумена, Пацик му направи знак да седне до него.

- Йосиф е добре, отче, ще се оправи - тихо каза новодошлият. - Свести се, след което му дадох да пие разредено с вино маково семе и сега спи дълбоко. Надявам се един хубав, здрав сън да му помогне да се съвземе от шока.

- Видял ли е кой е извършил светотатството? - строго попита игуменът.

- Не. Заварил е всичко така, както го намерихме. Като го видял, от потрес припаднал!

- Казвам ви! Злото броди между стените на този манастир! - разнесе се глас от края на масата, където кой знае кога беше приседнал йеромонахът Атанас.

Въздишка се отрони от устата на Пацик. Дебелият славянин погледна притеснено писаря, но той му се усмихна и му кимна ободрително.

Монасите се бяха отпуснали на столовете си, наслаждавайки се на доброто вино и приятната топлина, която идваше от камината. Ако някой ги видеше в този момент - сити, зачервени и спокойни, с чаши в ръце, едва ли щеше да предположи какви ужасни убийства се извършват в манастира им.

- Истината е, че зло има и то може да излезе на свобода дори и на най-светите места - обади се един от монасите и Климент разпозна каноника Захарий. Божието слово ни учи, че има не само „услужливи духове, изпратени да служат на онези, които ще наследят блаженството“, но и че има „зли духове под небето“, „господари на света, които владеят в тъмната половина на света и с които чадата Божии на земята има да се борят“[11].

- Така е! - обади се замислено и водачът на хора Игнатий и разклати виното в чашата си. - С такива демони и духове си е послужил Бог, за да изпълни присъдата си над египтяните. Нека си припомни Псалтира, който ни казва как Господ „пратил между египтяните зли ангели в своя гняв и оставил да вилнеят и свирепстват и да причиняват страдания; като излял гнева си и не пощадил душата им пред смъртта и предал живота им на чумата; като погубил всички египетски първенци“[12].

- Не се ли борим всъщност точно срещу това?! Срещу изкушенията на Сатаната и мръсните му желания?! Не се ли опитваме да спасим душите человечески именно от тази поквара? - библиотекарят Велизар се обърна към Пацик. - Така че, владико, няма нищо странно, че при нас са започнали да се случват подобни неща. Дяволът недолюбва места като нашето, откъдето словото Господне се разпространява и гони мрака, който той се опитва да вдъхне в душите на хората.

- Още повече - намеси се и икономът Филимон, - че демоните са толкова по-опасни, защото и те са ангели или поне са били при сътворението им чрез Христа. Тогава, преди грехопадението, те са били изпълнени със сила и мъдрост, бързи като вятъра, страшни като огнени пламъци и бляскави като светкавица!

Всички се умълчаха, заслушани в припукването на огъня в камината.

- Това не значи, че ще ни пощадят - обади се Атанас и силният му глас стресна всички. - Демоните обичат да изпитват хората и да ги подлагат на изкушения! Колкото по-слаб е човекът, толкова по-лесно превземат душата му! А вие сте слаби, братя!

Монасите се разшумяха отново, някой извика на йеромонаха да не говори глупости.

- Така е! - държеше на своето старецът. - Нечистите сили обичат да изкушават хората и особено тези, които се стремят да достигнат Бога! Такава победа за тях е още по-голяма. Да откъснат някой, който е тръгнал към лоното Христово. Да се вселят в него чрез чревоугодничество, пиянство, похот или горделивост! Нека не забравяме, че Луцифер преди да падне от небето и стане богоненавистният дявол изкусител, е бил един от най-високопоставените ангели Господни, който толкова се възгордял, че тръгнал срещу самия творец! - при тези думи монасите сведоха глави, а Пацик силно се изчерви. Окуражен Атанас продължи: - Затова, братя, казвам ви: лукавият е между нас! Той ни мами, зове и изкушава! Тежко и горко на онзи, който се остави да бъде подлъган и обладан! Няма да е нито първият, нито последният! Всички ние сме в опасност, братя! Затова се смирете, отхвърлете грешните мисли и се покайте пред величието Христово!

Монасите тихо зашепнаха, но никой не посмя да се противопостави на йеромонаха.

- Пазете се, защото демонът е хитър и лукав! - продължи гръмогласно Атанас. - Той е изпълнен с безумна алчност, завист и злоба. Той извращава чувствата, причинява болести, носи бури и гръмотевици, води навсякъде ада със себе си, подмамва хората и с тяхна помощ извършва чародейства. Той знае милиони начини да вреди на човеците и откак е паднал в своето беззаконие, иска да разруши църквата, да оскверни любовта, да унижи праведните и да избие нашия род! Той лесно се вселява в душите и трудно излиза от там. Затова, братя, пазете сърцата си чисти, а мислите си угодни на Бога. Иначе Сатаната лесно ще превземе телата и душите ви!

Всички се разшумяха, всеки искаше да каже нещо.

- Има много истории за обсебване - успя да надвика останалите библиотекарят Велизар. - В светите книги често пише за такива неща. В житието на свети Теодор Сикеот например - продължи монахът и се намести удобно на мястото си. - Там се разказва за селото Евкратон, което се намирало в областта Лагатини, в Западна Галатия. Та там живял някакъв човек, който се казвал Тимотей. Един ден въпросният Тимотей решил да разкопае един хълм, неясно защо. Според едни, за да ограби гробовете, които били там, според други, за да вземе добра пръст и да я разпръсне по полето, та земята да ражда повече. Както и да е - махна с ръка Велизар. - Разкопал Тимотей хълма, но се оказало, че той е пълен с демони, които само чакали да излязат на бял свят. Те веднага изскочили от обиталището си и започнали да се лепят по животни и хора. Обладаните жени, мъже и добитък започнали да вършат всевъзможни поразии и пакости - нападали стопаните, тъпчели реколтата им, хвърляли камъни по къщите им. Накрая управителят на селото, който, ако не бъркам, се казвал Евфрант, пратил да арестуват Тимотей и да го накажат като осквернител на гробове. Заедно с него хванали и някои от обладаните. Тимотей не се оставил да го заловят и избягал. Хванати били само обладаните и ги наказали с бичуване. Те обаче не само не страдали от това, ами им харесвало и подканяли палачите си да ги бият още - библиотекарят отпи от виното и шумно премлясна. - След като пуснали обладаните, те не само че не престанали да вършат поразии, но дори направили още повече. Накрая нападнали стопанството на Тимотей и му запалили купите със сено. Който се опитвал да им се противопостави или да ги възпре, хващали и пребивали от бой. А през това време - Велизар облиза устните си - от хълма излизали нови и нови демони, които обладавали хора и животни. Всички побеснявали и не се спирали пред нищо. Тези, които останали незасегнати, отишли в манастира, където живеел свети Теодор Сикеот. Там дълго го молили да им помогне и той накрая се съгласил. Когато пристигнал в селото, обладаните го чакали. Под въздействието на демоните те започнали да ругаят и заплашват светеца. Той обаче не им обърнал внимание, а отишъл до местната черква, която, както и нашият манастир, се казвала „Свети Архангел Михаил“!

- Наистина ли? - попита водачът на хора Игнатий, но останалите му изшъткаха да не прекъсва разказвача.

- Та отишъл той значи в черквата - продължи Велизар и цяла нощ прекарал там, молейки се. На сутринта излязъл на площада и хич не се уплашил от това, че обладаните го заобиколили и искали да го бичуват. Вместо това проклел демоните, осланяйки се на Божията благодат. Те се уплашили от него и започнали да треперят. Тогава светецът им заповядал да се върнат в прокълнатия си хълм, а той заедно със свещениците от селото и въпреки че бил много уморен, направил литийно шествие, отишъл на хълма, от който били излезли злите сили, и започнал да чете Евангелието на обладаните. Демоните се опитали да отблъснат молитвите на светеца, но не успели. Накрая, надвити от Божията сила и истината на Евангелието, с писъци напуснали своите жертви и се върнали отново в прокълнатия си хълм. Мястото, разкопано от селянина Тимотей, било засипано отново с пръст, отгоре му поставили голям камък. Светецът извършил литургия на хълма и запечатал камъка с кръстен знак. И така спасил селото! - Велизар се отпусна доволно на стола си.

- Точно както Христос изгонил демоните от обладаните и с негово разрешение те се вселили в прасета, които хвърлили в пропаст - обобщи мрачно Герасим, а другите се съгласиха с мърморене.

Умълчани отново, монасите бавно отпиваха от чашите си и се стрелкаха един друг с погледи, сякаш се изпитват.

- Нима искаш да кажеш, че и ние сме обладани? - попита накрая Захарий. - Че в някой от нас се е вселила нечиста сила?

Библиотекарят вдигна рамена.

- Възможно е - отговори той. - За хитрините на лукавия няма пречка.

- Ще се моля за нас, братко! За всички нас и за този, който е обладан. Само това можем да направим! - зарече се Захарий.

- Със сигурност някой от нас е обладан! - обади се билкарят Еремия и главите на всички се обърнаха към него. - Видях следното: когато се събрахме на гробището, раните на нещастното животно прокървиха отново! Това стана, защото убиецът му е бил там! Всеки знае, че когато извършителят се върне при жертва си, кръвта й се надига отново!

Останалите зашумяха, потвърждавайки думите на монаха.

- И знаете ли защо е така? - мрачно попита лечителят. - Защото дяволът и неговият легион превръщат хората в убийци! Някой от тях се вселява в душата на човек и го кара да върши престъпления. А когато се извършва убийство, част от демона, обладал убиеца, се пренася в кръвта на жертвата му и остава там. И после, когато убиецът мине покрай трупа, демоничната сила в убития иска да се върне при господаря си в душата на убиеца. Двете части искат да се съединят и отново да станат едно. Затова раната започва да кърви!

- Това е ужасно! - прехапа устни проигуменът Лазар, поглеждайки тревожно Пацик.

- Аристотел пише, че никой доброволно не прави зло, ако не иска да го направи.[13] И никой не се отдава на разврат, ако не се стреми към невъздържаност - каза славянинът. - Но Августин Блажени казва, че причината някой да бъде зъл се корени в самия него. Всички грехове на човека зависят от свободната му воля. Затова дяволът ни въвлича в изкушение, защото тялото е податливо на гняв и похот и по-лесно се поддава на внушение. Така че ние сме само оръдия в ръцете на Сатаната!

- Затова не трябва да се боиш или обвиняваш, отче игумене - обади се Захарий. - Тази борба, която ни предстои, е свято дело. Спомни си какво е казал Йоан Златоуст: „Ако Сатаната да би бил унищожен, хората щяха да изпаднат в лекоумна леност. Трябва да си благодарен, че можеш да надвиеш над един такъв враг, стига само да искаш“[14]. А сега - монахът погледна към Климент - имаш и оръжието, с което да го направиш!

Писарят се почувства неудобно от това, че всички отново се втренчиха в него и неочаквано потръпна. Усещаше и още нещо. Нечий зъл поглед, смесен с тези на останалите, проникваше в душата му и го изпълваше със смут. Чувството се задържа само за миг и отлетя, като отнесено от повей на вятъра, който блъскаше по прозорците, но Климент беше сигурен - сред монасите имаше някой, който не му желаеше доброто.

Писарят се отърси като куче, за да отпъди внезапно обзелото го мрачно настроение и се обърна към насъбралите се.

- И друг път съм се сблъсквал с подобни загадки - започна той. - И мога да ви кажа едно - злото има много лица. А зад тях обикновено се крие човешка ръка и сърце. Вие сте монаси, хора, отдадени на служба на Бога и борба срещу дявола. Точно вие би трябвало най-добре да знаете, че когато някой от падналите ангели, за които говорихте преди малко, иска да отмъсти на хората, използва за това някой от нас! - монасите се разшумяха, но Климент не остави да го прекъснат. - Сигурен съм, че зад всичко това стои човек! Обладан или воден от собствената си зла воля, за мен няма значение! След това, което видях днес в снега, съм сигурен, че злото шества между стените на този манастир. Но няма да успее да се скрие от мен и двамата ми помощници! - Климент посочи Корсис и Невестулката, които се изпъчиха. - Ние ще направим всичко по силите си, за да го намерим, изтръгнем и пратим там, където му е мястото! Затова пак ви казвам, братя: Срещал съм се и преди с подобни хора. Хора, които си мислим, че познаваме, хора, които си мислим, че са като нас. Те ядат като нас, пият като нас, ходят, спят и говорят, точно като нас. Но дълбоко в себе си, там, където не можем да погледнем, тези хора не са като нас. Те крият мрачна тайна, черно зло, което ги води към дела непонятни за останалите. Те няма да спрат, докато не постигнат това, което искат. Което значи, че ще има още убийства. Затова ви моля - нека между нас няма тайни. Ако някой от вас има или знае нещо, което може да ми помогне, нека не се страхува да ми го каже. То ще остане зад тези стени.

Смутени, монасите започнаха да се споглеждат, някои потриха притеснено длани, сякаш се колебаят как да постъпят, но никой не каза нищо.

- Ако искате да се преборя с това зло, трябва да ми помогнете - настоя той.

- Злото е трияко - обади се каноникът Захарий и се подсмихва - и се състои от вина, вреда и наказание. На това трияко зло се противопоставя триякото добро - нравственост, радост и полза. Ти как смяташ да се бориш със злото, княжески пратенико?

- Не пише ли Дионисий Ареопагит[15] в книгата си „За Божествените имена“, че зло има у всеки? И че то спомага за съвършенството на вселената? А друг свят отец казва, че в съвкупността между доброто и злото се състои удивителната красота на света. И даже това, което наричаме скверно, се намира в някакъв порядък, стои на своето място и помага по-добре да се изясни доброто. Нима доброто не предизвиква повече похвали, когато можеш да го сравниш със злото?

- И защо Бог допуска да има зло по света? - подвикна някой, а останалите закимаха с глави.

- Защо не го е унищожил? - попита друг.

Климент въздъхна. Явно трябваше да доказва на монасите, че знае с какво се заема. След като щеше да разследва в манастира им, те искаха да се уверят, че има страх от Бога и ще се държи с нужното уважение.

- Бог, сътворителят на вселената, може и от злото да извлича добро. Затова не му е нужно да го унищожава. Иначе светът би бил лишен от много добрина. Бог е толкова състрадателен, че не би допуснал злото в своите творения, ако не беше всемогъщ и не можеше да го превръща в добро. Но ние, хората, не можем да видим цялата му промисъл и затова не винаги разбираме действията му. За нас е достатъчно да се уповаваме на Него, да се оставим в десницата Му и да се молим!

Монасите закимаха утвърдително, а Климент бързо продължи:

- Но колкото и да ми е приятно, не искам да влизам в теологични разговори с вас. Затова искам да знам как загинаха Докс и чигатът Севар.

Научи малко нови неща. Докс бил открит в килията си, която била заключена отвътре, паднал на земята, с отворени очи и сгърчено от ужас лице. Лицето и тялото му били бледи, на врата му ясно личали две дълбоки дупки от ухапване. След като се съвзели от шока, монасите претърсили килията му, но не открили нищо, което да им помогне да разберат какво се е случило.

- Сякаш някой или нещо е влетяло през решетките на прозореца, убило е брата на княза и после пак е отлетяло - обобщи Агапий, а останалите се прекръстиха.

- Истината е - обади се Филимон, - че Докс значително се промени през престоя си тук. Преди да сложа расото, бях войник и познавах брата на княза. Той също си спомни за мен и затова ми се доверяваше повече. В началото беше мрачен и необщителен, седеше по цял ден в килията си и не говореше с никого. Постепенно се промени. Каза ми, че съжалява за това, което се е опитал да направи, за опита му да свали брат си от трона.[16] Започна да се интересува от това което правим, ходеше в скриптория, започна да посещава службите...

- Вярно е - потвърди и преписвачът Неофит. - Идваше и гледаше как пишем и рисуваме, след това вземаше книги да чете.

- Стана много набожен - продължи Филимон. - Покая се горчиво за предишните си грехове, поиска и прошка от Борис. Обичаше да си спомня старите времена и да говори за тях. Присмиваше се на опитите на Иратаис, Шун, Избул и останалите, които бяха вдигнали бунт срещу брат му.

- Имаше ли нещо, което да го тревожи? - попита Климент.

Филимон поклати глава.

- Само това, че князът не му е простил. Беше намерил мир със себе си и света. Чувстваше се добре при нас и прие мястото си.

- Къде са вещите му?

- При мен - отговори Филимон. - Но едва ли представляват интерес. Няколко книги и свитъци, малко дрехи.

- Все пак искам да ги видя настоя Климент, а икономът кимна с глава.

За Севар също не научи нищо ново. Чигатът дошъл, държал се грубо, след което една нощ изчезнал. Намерили го мъртъв под старата кула. В снега личали само неговите следи. Нямало и помен от тези на убиеца. На врата му имало две дълбоки дупки като от ухапване.

Това отправи разговора в друга посока.

Монасите започнаха да предполагат кой е убил чигата, предположенията им ставаха все по-дръзки, лицето на Пацик се напрягаше все повече и повече.

- Това е нечисто дело! - повтаряше магерникът Беримир.

- Как е стигнало това, което е убило Севар, до него, без да остави следи в снега? Питам ви: Как? - никой не му отговори и той продължи с доволна усмивка: - Чигатът е бил убит не от човек, а от демон! Дори и някой от нас да е обсебен, той би оставил стъпки в снега, доближавайки до Севар!

- Това може да обясни нещата - съгласи се Филимон. - Демоните могат да летят! Нали преди Господ да ги прогони, са били ангели. След падението си са запазили силите си. Нищо чудно, дори и сред нас да има обсебен, господарят му демонът понякога да убива и сам!

- Обсъждаме това за кой ли път - намеси се преписвачът Неофит и изгледа всички с мътните си очи. - Ясно е, че в обителта ни се е вмъкнало нещо зло. Нали видяхте магарето? Кой друг, ако не дявол ще направи подобно нещо.

- И изпива кръвта на жертвите си - съгласи се Беримир.

- Това не е обикновен дявол! Това е кръвопиец! Вампир!

- Чувал съм, че те могат да се превръщат в различни животни! - обади се Игнатий.

- Във вълци и прилепи - уточни миниатюристът Тихон. - Рисувам ги, когато искам да изплаша миряните.

- Като Велзевул! - неочаквано се обади и лечителят Еремия. - Той не е ли принц на Ада? А името му не значи ли принц на мухите? Може той да е долетял до чигата и да го е убил!

- Ето какво е станало - обобщи Беримир, доволен, че останалите го подкрепят. - Севар е чул нещо и е излязъл да провери какво става. Затова е тръгнал през двора.

- Вампирът го е подмамил - обади се някой.

- Точно така! Подмамил го е и го е нападнал. Дебнел го е, превърнат в прилеп, муха или кой знае какво го е наблюдавал от върха на кулата. Спуснал се е и убил Севар в снега. Затова не открихме ничии други следи!

- Така е! Точно така! - развикаха се и останалите, а Пацик само поклати недоволно глава.

- Има и още - продължи Беримир и се наведе напред през масата, а останалите последваха примера му. - Помислете кои са жертвите - гласът на магерника премина в шепот. - Различни животни, Докс и Севар. Макар да живеят в манастира, те не са монаси! Докс не беше положил обет, чигатът също. Това, което убива, не посяга на свещеници! Напада само външни хора. Дали това значи, че не смее да закача хора, посветили се на Бог?

Климент не успя да потисне неприятното усещане. В думите на монаха имаше логика, за която не се беше сетил. Дали това не значеше, че той и помощниците му са се превърнали в новите мишени на убиеца?

- Кой откри трупа? - попита писарят и потръпна.

- Аз! - отговори преписвачът Агапий. - Тази нощ не спах добре. Бяхме приключили една от книгите и вечерта по този повод си бях пийнал повече. Главата ми тежеше и имах нужда от чист въздух. Излязох още преди сутрешната молитва, да се поразтъпча. Обикалях из двора, когато го видях - монахът потръпна при спомена. - Севар лежеше в локва кръв, точно до старата кула, очите му бяха изхвръкнали, тялото смазано. Изтрезнях на секундата! Отидох до него и го пипнах по челото... по-добре да не го бях правил... беше студено като лед. Тогава видях кървавите дупки на врата му и хукнах обратно да извикам останалите... Това е!

Климент кимна замислено с глава. Какво ли всъщност беше видял пияният монах?

- После всички се върнахме до трупа - продължи проигумен Лазар и погледна извинително Пацик. - Гледката беше страшна... Герасим пръв забеляза, че до трупа водят само едни следи. В началото не обърнахме внимание на това, но по-късно...

Всички се умълчаха, загледани в чашите си.

- На земята до трупа имаше пепел - неочаквано се обади Агапий. - Бях забравил за това. Беше под трупа и не личеше ясно. Дали е важно?

- Всичко е важно - отговори Климент. - Можеш ли да си спомниш още нещо?

Преписвачът се опитваше да се съсредоточи.

- Беше някак разпръсната - каза накрая той. - Все едно някой я е хвърлил и вятърът я е подел, а Севар е паднал върху нея.

- Това е знакът на Сатаната! Знакът на Ваал - обади се с дрезгавия си глас от края на масата йеромонахът Атанас. Гласът му прозвуча зловещо и накара всички да настръхнат.

- Ваал! - повтори Атанас. - Един от седемте главни демони на Ада! Повелител на смъртта и живота! Пише за него в Стария Завет, на него са се кланяли финикийците! Някои казват, че това е самият Сатана. Бил син на Ел - върховния бог на ханаанците. Може да става невидим, командва точно шейсет и шест легиона! - не спираше монахът. - Кара хората да му се подчиняват, като чуят пискливия му глас.

- И какво общо има всичко това със смъртта на Севар? - не можа да се стърпи Пацик. - Или просто искаш да ни уплашиш?

- Това, че Ваал винаги носи пепел в джобовете си! Това е отличителният му знак! Затова е имало пепел и около трупа на чигата! Дяволът е оставил подписа си!

Всички се разшумяха и започнаха да говорят един през друг.

- Сега се сещам - каза Тихон, когато страстите се поуспокоиха. - Рисувал съм този дявол в някои от преписите на Библията. Представя се в различни образи - като човек, бик, котка или жаба. Или като няколко образа едновременно, слети в едно...

- И има тънки паешки крака, с които може да тича по стените или снега, без да оставя следи. Ей така - тък, тък, тък, да минава под вратите, да се промъква навсякъде - добави Атанас, а монасите стреснато огледаха каменните зидове зад тях. Трябва да знаем имената на враговете си и да се борим с тях! - той поклати глава. - Как се пише на латински дявол?

- Diabolus - веднага отговори Агапий.

- Точно така! - похвали го йеромонахът. - Което идва от dia - две и bolus или morsellus, значещо смърт! Защото дяволът убива два пъти - веднъж тялото и веднъж душата человеческа. Той се нарича още демон, тоест душещият кръв, но истината е, че души греховете, които толкова желае и към които ни подтиква. Казва се още Белиал, което идва да покаже, че няма господар, и Велзевул, както казахте, или мъж на мухите. Защото той е мъж на грешните души, след като са отхвърлили истинския си жених - Христос. Казват му още Бегемот, тоест звяр, който е раззинал вонящата си паст, от която между острите му зъби, изцапани с кръв и грях, излиза огнен пламък, който...

- Стига! Стига! - скочи на крака Пацик, а ръкавите на расото му се развяха като черни крила. - Престанете с тези глупости! Вампир, Луцифер, Ваал, Велзевул! Вие чувате ли се какво говорите! Все едно не съм в манастир, а на някакво сатанинско сборище!

- Това е истина! - извика Агапий и тежко се заклати на стола си.

- Или трябва да чакаме, докато и нашата кръв бъде изпита? - подкрепи колегата си преписвачът Неофит. - Не случайно слугите бягат и никой не иска да дойде на тяхно място. Започвам да се чудя дали и моето място е тук!

- Всеки е свободен да остане или да си тръгне, както му говори съвестта - Пацик си беше върнал самообладанието и гледаше строго монасите. - Дали сте обет, но той може да бъде изпълнен и на друго място. Аз обаче няма да се предам! Ще остана тук и ще продължа делото, независимо кой или какво се опитва да ни попречи - игуменът замълча за миг, след което плесна с ръце. - А сега е време за сън. Разотивайте се!

Мърморейки, но без да смеят да му противоречат, монасите един по един започнаха да напускат столовата. Брат Филимон поизостана, за да заведе Климент и помощниците му до стаите им.

Настаниха ги в чисти, спретнати килии, почти в началото на монашеската обител. Писарят щеше да спи сам, зад съседната врата бяха Корсис и Невестулката.

Срещу малък прозорец с решетка във формата на кръст имаше легло на дървени трупчета със сламеник и одеяло върху него. Маса с леген, разпятие на стената, стол и няколко куки за дрехи довършваха обзавеждането. В ъглите имаше запалени мангали, но топлината им попиваше в камъните на стената.

- Заключете добре - опита се несполучливо да се пошегува Филимон, преди да се оттегли. - Макар че тук това не е гаранция за спокойна нощ!

5

Одеялото беше студено като лед, сламеникът и възглавницата също. Климент стана, свали плаща си от куката на стената и го метна върху завивката. Сви се на кълбо под нея, зави се до носа и започна да разтрива тялото си, но нищо не помогна - студът го вкочаняваше. Обърна се и се загледа в стената зад горящия мангал, която, въпреки близостта на пламъка, беше покрита с тънък лед.

Из сградата се носеше неясен шум, някъде нещо потрепваше, отваряха се и се затваряха врати и прозорци, но скоро всичко утихна и над манастира „Свети Архангел Михаил“ като покров се спусна мъртвешка, глуха тишина. Всъщност не беше съвсем тихо. В полето зави вълк, чуваше се плясък на крила, камъните на стените проскърцваха тревожно.

„Тук нищо не е както трябва!“ - ядно си помисли Климент и се зави презглава. Представи си широката запалена камина в собствената си спалня и Ирина, седнала на ръба на леглото, да реши косата си и да му се усмихва. Как му се искаше сега да е далеч оттук, близо до любимата, да чува смеха на сина си и да гали раменете на жена си, докато тя закачливо се дърпа от него. Но това бяха само мечти, които, вместо да го облекчат, още повече засилваха мрачното му настроение и студа.

Вбесен, Климент скочи от леглото и потърси дрехите си. Щеше да спи облечен. По-добре така, отколкото да замръзне и се разболее.

Краката му залепнаха за каменния под, той силно потрепера, ризата, панталонът и куртката му бяха леденостудени. Ядно мърморейки, че Пацик е можел да се погрижи за тях по-добре, Климент навлече дрехите си и дебели вълнени чорапи, мушна се бързо в леглото и тракайки със зъби се зави презглава.

Не можа да заспи, а вълчият вой, накъсан и дразнещ, го върна към разговора от вечерта. Наистина ли монасите смятаха, че в обителта им се е настанил демон? Ако вярваха в това, защо не се опитваха да го изгонят? Можеха да направят литийно шествие, молебен или нещо от този род. Защо духовниците бездействаха?

Писарят ядно се завъртя на едната си страна и мислите му отново се насочиха към Пацик. Защо дебелият славянин оставяше всичко това да продължава? Пацик не може да не си дава сметка, че въпреки уверенията на Борис, че не го вини за нищо, князът е крайно недоволен. Игуменът на манастира имаше много начини да се справи с подобно зло или поне да се опита да го пресече. Вместо това той не предприемаше нищо. Случайно ли беше това? Или в смъртта на Докс и Севар трябваше да се търси някакъв друг мотив? Дали дебелият Пацик не се беше отървал от чигата, преди той да е открил някоя от тайните му?

Унесен в такива мисли и все още завит презглава, най-накрая Климент заспа.

Събуди се с усещането, че в стаята има някой. Отметна спареното одеяло и се огледа, но не видя нищо в мрака. Мангалът беше изгаснал, килията тънеше в мрак, гърбът му се беше схванал, силен вятър блъскаше капака на прозореца.

Писарят стана, бавно пристъпи до масата и зашари с ръка по нея. Напипа свещ, след това и огниво. Вдигна го да запали, когато тих звук го накара да замръзне. Нещо драскаше от външната страна на вратата. Звукът беше тих и бавен, но нямаше съмнение, че някой или нещо прокарва ноктите си по дъските.

Застинал с вдигнатото огниво в ръка, Климент се огледа в тъмнината и въпреки сковаващия студ тялото му се обля в пот.

Кой драскаше по вратата? Нима демонът, за който говореха монасите, беше дошъл пред килията му?

Драскането се усили, изтръгвайки писаря от вцепенението му, след което внезапно спря. С треперещи ръце Климент запали свещта, огледа килията и си отдъхна. Нямаше никой.

В този миг отвън се чуха стъпки - леки и провлачени, сякаш този, който пристъпя, е хром или ранен.

- Има ли някой там? - извика Климент, а гласът му отекна хрипливо и накъсано между каменните стени.

Отговор не последва, но стъпките внезапно заглъхнаха.

Писарят потръпна, пресегна се и взе меча си. Прекръсти се, извади над дрехите си кръста, който носеше, целуна го и го пусна на гърдите си. Дано му помогнеше. Наметна пелерината, омота въже около кръста си, за да не пречи на движенията му и бавно отвори вратата.

Коридорът беше пуст.

През един от прозорците влизаше лунен лъч, който караше въздуха да трепти и да се извива по ъглите като красиво зимно цвете. Носеше се някаква странна миризма. Миришеше на пръст, мръсотия, екскременти и още нещо, което не можеше да определи. По камъните на пода нямаше никакви следи освен няколко сламки стара слама. Който и да беше среднощният посетител, не бе оставил нищо след себе си.

Освен белезите по вратата.

На нивото на гърдите му, по дървото личаха дълбоки следи. Който и да бе драскал по вратата, го беше направил с дълги, остри нокти!

Климент пое дъх, стисна в едната си ръка запалената свещ, а в другата меча и бавно тръгна напред. Отнякъде го лъхна студ, който го обви като фуния и го накара да се загърне още по-плътно с наметалото си. Няколко снежинки прелетяха пред очите му и се стопиха в мрака.

Какво ставаше? Вътре в манастира не можеше да вали сняг!

Отговорът дойде след секунда.

В другия край на коридора зееше отворена външната врата, около която вятърът вече навяваше преспи.

Докато вървеше, писарят имаше чувството, че времето е спряло. Полумракът му се струваше гъст и плътен като масло, стените сякаш продължаваха безкрайно нагоре, внезапно стана съвсем тихо. Дори вихрушката, която беше бучала до преди секунда, утихна. Светът изглеждаше студен, назъбен и мъртъв.

Писарят внимателно продължи напред, когато неочаквано в тъмнината дочу звук. Отначало лек и тих, но след това все по-силен. Кап-кап-кап. Някъде нещо капеше.

Климент ясно си представи капките - големи и сочни, как се понасят към земята, замръзват във въздуха и се разбиват на хиляди парченца в камъните.

Звукът беше монотонен и натрапчив, изпълваше тихия коридор, бавно, но уверено и кой знае защо караше сърцето му да се свива от страх.

Най-накрая стигна до вратата. Снегът се белееше, докъдето му стигаше погледът, дърветата и покривите бяха затрупани, всичко бе застинало неподвижно в ледена прегръдка. Само на прага имаше малко, тъмно петно. То привлече вниманието на Климент, който спря да го разгледа. В този момент на главата му капна капка и той инстинктивно вдигна поглед.

Капката беше точно такава, каквато си я беше представял - тежка и плътна, с мирис на желязо. Тя падна върху челото му и се стече настрани.

Тъмна, страшна капка кръв.

Закачен на една греда над вратата се полюшваше обезобразеният труп на кокошка.

Шията на птицата висеше пречупена, в очите й имаше забити трески, коремът на кокошката беше разрязан и от дупката висяха вътрешностите й. От раните бавно се стичаше кръв, която се плъзгаше по изпочупените крила, събираше се на единия от краката на птицата в голяма черна капка и леко се отронваше към земята.

Климент извърна глава, падна на колена в снега до вратата и повърна. Свещта изгасна, съскайки в преспите, мечът му потъна дълбоко. Той вдигна шепа сняг и разтърка лицето си, глътна част от него, пое си няколко пъти дълбоко дъх, докато се успокои. Разрови снега, извади меча и се върна при обезобразената птица.

Който и да беше направил това, го беше извършил с хладнокръвна, бавна жестокост. Птицата беше методично накълцана, вратът й изглеждаше така, сякаш го е дъвкало гладно животно.

Климент се огледа за следи, но не видя нищо, което да му подскаже как кокошката е била провесена на гредата. Сякаш нещо бе долетяло от небето, бе кацнало над вратата, за да извърши кървавия си пир, след което се беше опитало да влезе в стаята на писаря.

Стисна по-силно меча си и огледа отново снега около вратата. Бял и пухкав, съвсем чист, без каквато и да е следа по него, той изпълни писаря с недоумение.

Къде бяха отпечатъците на това, което беше смутило съня му, драскайки по вратата? Къде беше изчезнал среднощният му посетител?

Той огледа отново смълчания двор - натежалите от сняг дървета, затрупаните постройки, белият покрив на църквата, високата кула с отворена врата, която чернееше като демонска паст.

Кой я беше отворил?

Там ли беше отишло чудовището?

Трябваше да провери. Може би в кулата щеше да намери пръчка, прът или нещо друго, с което да свали зловещата находка от гредата.

Писарят се загърна отново, стисна още по-здраво меча и тръгна през снега към смълчаната кула. Вятърът стенеше около него, докосваше го с ледената си целувка, ръцете и краката му замръзнаха, нервите му се опънаха до скъсване. Смълчан и пуст, дворът излъчваше някаква невидима сила, зло, което се впиваше в душата му и го караше да настръхва.

Вратата на кулата зееше отворена, водейки в малко преддверие, от което вдясно нагоре тръгваше спираловидна стълба. Климент тръгна покрай стената в другата посока и след няколко крачки стигна до ниша, в която нямаше нищо.

Мърморейки сърдито, той се върна обратно и пое нагоре по стълбата. По средата на пътя стигна до не много голяма заключена врата. Под дръжката й висеше масивен катинар, покрит с ръжда и плесен. Накъдето и да водеше вратата, никой не беше минавал през нея от дълго време.

Колкото по-нагоре се изкачваше, толкова по-тясно и хлъзгаво ставаше стълбището. Личеше, че никой не е минавал оттук отдавна. Подхлъзна се няколко пъти, но успяваше да се хване за желязното перило на стената. Накрая завърза единия край на увитото около кръста си въже за перилото. Така дори и да паднеше, нямаше да се търкулне надолу по стълбището и да си с троши врата.

Най-накрая стигна до върха.

Стълбите го изведоха до тясна каменна площадка с разбит парапет и тежка, наклонена на една страна черна камбана. Писарят пристъпи внимателно по леда и се огледа. И тук нямаше никой.

Въпреки това изкачването си струваше. От върха на кулата се откриваше зашеметяваща гледка, която оголваше целия манастир и околностите му като на длан.

Едва сега Климент си даде сметка колко голям всъщност е „Свети Архангел Михаил“. Манастирът се простираше по целия хълм, стените му обграждаха множество постройки и затрупани от сняг градини. Обителта наистина приличаше повече на малък град, отколкото на църковно средище.

Зад стените, огряна от луната, се беше ширнала гора, а короните на дърветата се сливаха в огромно бяло море. Между тях минаваше малка долчинка, в която личаха очертанията на порутени къщи.

Докато оглеждаше развалините, Климент се изненада, че над една от най-отдалечените къщи като че ли се издига тънка струя дим. Присви очи, за да види по-добре, но луната се скри зад облак и всичко бе обгърнато от мрак.

Огледа още веднъж смълчаните силуети на сградите и внимавайки къде стъпва, за да не се подхлъзне на дебелия лед, тръгна обратно. Като се изключи зловещата находка над вратата, нощната му разходка не беше довела до нищо съществено.

Беше само на крачка от стълбището, все така внимателно пристъпящ, когато нечия черна сянка се стрелна във въздуха. От камбаната се разнесе глух звън и в следващия миг въздухът се изпълни с крила.

Ципести, мъхнати и завършващи с малки остри нокти, те пърхаха около лицето на писаря, оставяйки по него кървави резки. Ято прилепи се стрелна около Климент, завъртя се около главата му, блъсна се в гърдите му и го остави без дъх.

Писарят инстинктивно размаха ръце да прогони неочакваните нападатели, когато усети как опората под краката му поддава, как краката му се плъзгат по леда, а тялото му се откъсва от земята и полита назад. Показалата се отново луна се завъртя за миг пред очите му, камбаната се размина на косъм с главата му, стълбището неочаквано се оказа безкрайно далеч.

Климент протегна ръце в отчаян опит да се хване за нещо, но пръстите му се удряха в телата на прилепите и стискаха само празния въздух. Гърбът му се блъсна в част от изгнилия парапет, който се срути в снега и миг преди да полети след него, той увисна на въжето, което бе завързал за перилото на стълбите.

Бавно, за да не го скъса, писарят хвана въжето с едната ръка и докато редеше молитва за спасение, започна да се изкачва обратно. Връщането му костваше огромни усилия. Имаше чувството, че въжето всеки момент ще се скъса и той ще полети надолу в мрака, за да намери смъртта си. Рамената му плувнаха в пот, пръстите му се сгърчиха, дланите му се разраниха от силното стискане.

Най-накрая успя да стъпи на площадката.

Благодарейки на Христос и Богородица за чудното избавление, той се строполи на каменния под, който сега не му се виждаше нито леден, нито твърд, а гостоприемен и по-желан от всякога. Главата му пулсираше, сърцето му биеше до пръсване, ръцете го боляха от напрежението, но той не обръщаше внимание на нищо от това. Беше жив!

Погледът му се зарея над пустия манастир, чудейки се какво ли щяха да си помислят утре монасите, ако бяха намерили и него мъртъв в снега. Погледът му падна върху кръжащото ято прилепи, което се стрелна между две от помощните постройки.

Климент разтърка очи и тръсна глава, но в следващия миг от черното ято нямаше и следа.

Спусна се по стълбите с треперещи крака. Ръцете му се тресяха, докато хващаше леденото желязо на парапета, главата му пулсираше с нарастваща болка.

Не усети как мина през двора, без да спира на стълбите под трупа на обезобразената кокошка. Искаше му се само да се прибере в килията си, да падне в леглото и да заспи.

Най-накрая се добра до нея. Отвори вратата и се взря в мрака. В тъмнината малката стая му се стори сигурна и уютна, а разпятието на стената - защита срещу всякакви зли сили, демони и вампири. Свещта беше останала в снега, а нямаше сили да търси нова. Пристъпи внимателно до леглото в ъгъла, бавно легна, зави се до брадичката и силно стисна клепачи.

Сега, когато страхът започна да го напуска, разумът му се питаше какво точно се случи. Кой беше драскал по вратата му? Той ли беше убил кокошката? Защо прилепите го нападнаха на върха на кулата? Бяха усетили, че е там, или някой ги насочваше към него? Той ли беше целта на нападението, или ставаше дума за случайност?

Потръпна и се уви още по-плътно в одеялото. Припомни си станалото стъпка по стъпка. Който и да беше нощният му посетител, едва ли бе дошъл при него случайно. Всичко приличаше на предварително подготвен план, целящ да го изкара навън, да го накара да се качи на върха на кулата и след това да падне от върха й. Убиецът със сигурност е знаел за прилепите в камбаната и се е надявал те да го уплашат и съборят. Както и беше станало.

Зад случката нямаше нищо свръхестествено. Просто внимателно скроен, добре планиран и заложен капан. Ако не се беше вързал за перилата, сега Климент щеше да лежи с разбита глава в снега.

Доволен, че е намерил логично решение на въпроса, Климент се обърна към стената, затвори очи и най-после заспа.

* * *

Събуди се схванат и премръзнал, главата го болеше. Навън беше още тъмно и в първия момент не можа да осъзнае къде се намира. Някой тропаше по вратата и нощният кошмар се върна, но след миг разпозна гласа на Невестулката.

- Господарю, ставайте! - викаше помощникът му. - Добрите братя вече закусват!

Климент седна в леглото, прозя се, протегна се и разтърси глава като куче. Вратът му изпука, но схванатите му рамена започнаха да се отпускат. Нахлузи ботушите си и потърси свещта, но си спомни, че я беше изпуснал през нощта навън в снега. Наплиска очите си в тъмното с малко от ледената вода от легена на масата, избърса се внимателно с грубата кърпа, сложи си шапката, сети се, че не може да ходи с нея в светата обител и я остави обратно на куката до вратата.

Корсис и Невестулката го чакаха в коридора. И двамата му помощници изглеждаха сънени и недоспали, но не казаха нищо.

Монасите седяха на групи по двама по трима около масите, ядяха дебели филии, намазани с масло, сладко и мас, към които прибавяха маслини, сирене и сушено месо. Някои бяха надробили хляб в паници с горещо мляко, което вдигаше пара, и шумно сърбаха от лъжиците си. Пацик го нямаше.

Щом Климент и помощниците му седнаха, послушниците им поднесоха прясно изпечен хляб, сирене, масло и три чаши с мляко. Докато се хранеха, писарят тихо разказа какво му се беше случило през нощта.

- Трябва да бъдем много внимателни! - завърши той, докато те го гледаха внимателно, а по лицата им се изписваше все по-голяма уплаха. - Някой не е доволен от присъствието ни тук.

- Не е трябвало да излизате така в нощта! Трябваше да ни повикате! - твърдо каза Корсис. - Дори не искам да си помисля какво е можело да се случи. Господарката Ирина ще бъде много недоволна, като разбере какво правите!

- Станалото, станало - вдигна рамена Климент. - А и няма нужда тя да научава всичко.

- Дали е бил вампирът? - Невестулката се огледа предпазливо. - Този, който е драскал по вратата и те е подмамил в кулата? Демоните са създания на мрака.

- Не знам - уморено отговори Климент и разтърка очи. Беше спал малко и не можеше да се разсъни, а главата започваше да го боли. - Но искам да огледате снега около кулата. За следи или каквото и да е. И бъдете внимателни! Не знаем с какво си имаме работа.

- Но какво ще правим, ако срещнем демон? - практичен както винаги попита Корсис. - Ако е чудовище без плът и кръв, как ще го сразим? Тук мечовете и кинжалите няма да помогнат особено.

- Не сте единствените, които си задават този въпрос - набит топчест монах се настани до тях и се усмихна дружелюбно.

- Но изход все пак има. Демоните се боят от нашия Бог Исус Христос. Така че обикновен кръстен знак би трябвало да свърши работа. Това може би е един от отговорите на въпроса ви.

- Страх ги е от Бога, а нападат в манастир! Логиката нещо ми се губи - намусено се тросна Климент и веднага съжали за грубия си тон. Дебеличкият монах не беше виновен за лошото му настроение.

- Неведоми са пътищата Господни - отговори събеседникът му, прекръсти се и започна да се храни.

- Ти си брат Еремия, лечителят, нали? - сети се Климент. -Ти отведе припадналия на гробището монах. Как е той?

- Ще се оправи - Еремия си откъсна нов залък. - Брат Йосиф се е уплашил до смърт и не го виня. Гледката наистина беше ужасна. С всичката тази кръв... А и той не е съвсем добре с главата. Много лесно се впечатлява. Получава и припадъци. Случвало се е да го лекувам и преди. Добре че игуменът е с добро сърце и се грижи за него.

- Искаш да кажеш, че е луд?

Монахът сви рамена.

- По-скоро е като малко дете. Не разбира опасностите, които го заобикалят. Може да седи с часове да гледа някое цвете или врабче. Приема всичко с чисто сърце, без задни мисли и така реагира. Непохватен е и все изпуска нещо. Повечето братя не го обичат, защото около него винаги нещо се чупи или разваля. А Герасим твърди, че плаши животните. Но е верен като куче, добродушен и обичлив. - Еремия остави лъжицата си на масата и въздъхна. - Понякога си мисля какво щеше да бъде, ако всички бяхме като Йосиф. Животът щеше да е много по-лесен. Пълен с радост и любов, без подозрения и омраза. Може би Йосиф е благословен. А ние търсим това, което Господ му е дал.

- Положил ли е обет? - попита Климент.

- Всъщност не. Но не е и послушник. Той е расофор - може да носи расо, но живее в манастира, без да е положил обет.

Климент кимна.

- Но все пак е луд, нали? - обади се Невестулката. - Може той да извършва убийствата! Без дори да го съзнава!

- Той намери трупа на магарето! Може да е знаел къде да търси! - добави Корсис.

- Брат Йосиф просто е различен - Еремия привърши закуската си, избърса уста и се облегна на стола. - И много добре знае какво прави. Предполагам, че в тялото му има прекалено много флегма, което е истинската причина за състоянието му. Но точно заради това той не може да е убиец.

- Хипократ учи, че в тялото на човек има няколко вида течности. Кръв, жълта и черна жлъчка и флегма - обясни на неразбиращите си помощници Климент. - И те определят характера на човека в зависимост от това коя надделява. Както и болестите му.

- Не знаех, че разбираш от медицина - засмя се Еремия. - Но ти си прав. Хипократ действително ни учи на това. Както и че темпераментът на човек зависи от това коя от четирите течности преобладава. Флегматичните са тихи, умиротворени, не особено сръчни и действени. Точно като Йосиф.

- Кой е Хипократ? - попита Невестулката и поднесе чашата си на един от послушниците да му налее още мляко.

- Хипократ е бащата на медицината и съответно мой патрон и покровител - засмя се Еремия. - Грък е, роден на остров Кос, където е имало голямо светилище на Асклепий - гръцки бог на медицината. Разправят, че излекуваните ходели в храма и записвали начина, по който са оздравели, както и целебните средства, които са ползвали, така че същото да помогне и на други, които имат нужда. Хипократ бил достатъчно умен да препише и събере всичко това на едно място и да го доразвие и използва. Което се оказало много предвидливо от негова страна, защото храмът на Асклепий бил унищожен от пожар.

- Хитрец е бил този Хипократ! - ухили се Невестулката. - Жалко, че не съм го познавал. Можехме да изкараме добри пари заедно! Макар всичко това да ми звучи измислено. Кръв, жлъчка... Как по подобен начин може да се определи характерът на човек? Аз например какъв съм?

Лечителят го изгледа с усмивка.

- Правиш ми впечатление на общителен, жизнерадостен и подвижен човек - започна Еремия. - Лицето ти е изразително, издава бърза мисъл, чувство за хумор и известна доза хитрост.

- И красота! Забрави да отбележиш колко съм красив - засмя се Невестулката и погледна Климент и Корсис. - Чувате ли?

- Но в същото време си повърхностен, бързо захвърляш това, с което си се заел, ако не ти е интересно, не обичаш много да се замисляш за последствията от постъпките си и си непостоянен - продължи монахът. - Това е така, защото в теб има повече кръв и си типичен сангвиник!

- Хей! Това не беше много любезно! - провикна се бившият джебчия. - Повече ми харесваше, когато бях жизнерадостен и весел.

Монахът сви рамене.

- Няма какво да се сърдиш. Описа те съвсем точно! - засмя се Корсис. - И аз не бих могъл да го направя по-добре!

- Добре! Добре! - вдигна ръка Климент. - Наистина си разбираш от занаята, братко! Това, което иска да ни каже Еремия, е, че според медицината може в някой човек да има прекалено повече от някоя течност, което ще го доведе до крайности. Какъвто явно е случаят с Йосиф.

- Всъщност нещата са много по-сложни - сериозно каза лечителят. - Както казва Аристотел в книгата си „За душата“, тялото на живото същество не може да е просто, тоест да се състои само от една или две течности. То е смес от всички тях, а те непрекъснато се променят и от това идва големият проблем. Трудно е да се установи дали в човек има повече кръв, жлъчка или флегма, както и по какъв начин да се намали или увеличи количеството им.

- Затова Гален[17] казва, че здравето и характерът на човека се определят от първичните елементи, смесени във всеки от нас - вода, земя, въздух и огън, които съответстват на топло, студено, влажно и сухо. Тоест, човек може да е топъл, студен, влажен или сух, и работа на лекаря е да го поддържа в равновесие. Кръвта от сърцето дава топлина, флегмата, идваща от мозъка, дава студ, жлъчката от черния дроб дава сухота, а черната жлъчка от слезката и стомаха дава влага. Прекаленото движение, силното желание и гневът например, карат хората да се пълнят с жлъчка, докато липсата им ги прави флегматични и студени. При първите има повишена температура, при вторите - запушвания на черния дроб и вътрешностите. Затова, ако човек е сух, трябва да се овлажни, ако е студен, да се стопли или обратното.

- Браво! - плесна с ръце Еремия. - Дори аз не бих могъл да го кажа по-добре! Отдавна не ми се е случвало да срещна някой, който има познания като твоите, Клименте.

- В Магнаурската школа имахме курс по медицина. Там се запознахме и с Хипократ, и с Гален, и с Целз[18], и с Асклепиад[19], и с много други. Лекарското изкуство е много важно и всеки трябва да има поне бегли познания как да помогне на човек в беда. Но я ми кажи, братко, как лекуваш Йосиф?

- Vita brevis, ars longa, occasio celeries, experimentum periculosum, iudicium difficile. Животът е кратък, изкуството е дълго, удобният случай бързо отминава, опитът е измамен, преценката - трудна - отговори Еремия. - Пробвам различни методи. Понеже той е флегматик, следователно в него преобладава студът, се опитвам да го затопля. Давам му да пие вино, да яде храни, които овлажняват и загряват. Правя му масажи и топли бани, както и го карам да извършва различни физически упражнения. Давам му отвара от бял кукуряк, салата, праз или черница. Понякога помага, понякога не - монахът замълча за миг. - Аз наистина мисля, че Хипократ и Гален са прави и в хората има течности, хумори, елементи, както искате ги наречете, които освен характера, определят и здравето на човека. И за да бъде то добро, те трябва да са разпределени поравно. За жалост мнозина лекари не разбират, че всеки човек е различен. И че в него не може да се бърка така, както е било бъркано в друг. Лекарството за един може да е отрова за друг, точно поради различното смесване на елементите. Ще ти дам пример. Ако някой го боли коремът, това може да е, защото е прекалено влажен и тогава трябва да се направи така, че да се изсуши, но ако е сух, също може да го боли корем и тогава трябва да се овлажни. Ако сбъркаш и на сухия дадеш нещо загряващо, а на влажния мокро, може да им докараш още повече неприятности. Затова казвам, че лечението на всеки е индивидуално и макар да има различни лекове, които помагат за различни болести, те трябва да са дозирани според това какъв е човекът!

- Ти си цял философ, братко! - засмя се Климент и потупа монаха по гърба. - Макар да се надявам да не ми се налага да прибягвам до услугите ти. Но не сме дошли тук да си говорим за медицина. Макар че искам да знам има ли в манастира отрова?

Лечителят го изгледа неразбиращо.

- Но жертвите не бяха отровени! Кръвта им беше изпита, а телата разкъсани!

- Не отговори на въпроса ми, братко - меко настоя писарят.

- Разбира се, че държа отрови! - сопна се Еремия. - Имам зокум и беладона, момина сълза, бучиниш, арсен, мандрагора, татул, стрихнин, вълчо биле, самакитка и лютиче... Имам много! Някои съм брал и приготвял сам, други съм купувал, трети са ми ги оставяли пътешественици - семе от индийски мак, отрова от кобра и пепелянка, кора от манчинелово дърво, листа от ливански тис, от какво ли не. Сам знаеш, че в малки дози се ползват като лекарства.

- Ами убийствата? Хайде, кажи ми - Климент хвана събеседника си за ръката. - Искам да знам неофициалната версия. Какво говорят монасите помежду си, какво си подхвърлят ратаите и послушниците. Добре знам как е в такива случаи - има клюки и слухове, различи версии, невероятни и чудовищни, но ще ти бъда благодарен, ако ги споделиш с нас.

Еремия се огледа, сякаш притеснен някой да не ги подслушва.

- Всичко е точно така, както го разказа игуменът. Няма нищо, което да е останало скрито от теб или от предшественика ти...

- Но... - подкани го писарят.

- Както сам каза, носят се слухове... клюки... - Той облиза устните си. - Не искам Пацик да знае, че съм ти казал това. Ще реши, че подронвам авторитета му и доброто име на манастира.

Климент кимна с глава и монахът продължи.

- Някои са виждали сянка в двора. Черна сянка с дълга развята коса. Веднъж около обора с животните, веднъж близо до старата кула. Изчезнала много бързо. Сякаш се разтопила във въздуха.

- Жена? - обади се Корсис. - Йеромонахът говореше, че в манастира влизат жени.

- Жената не убива! И не пие кръв - отговори Еремия. - Поне обикновената такава.

- Тогава кой? - настоя Климент.

- Сукуб! - припряно отговори билкарят, прекръсти се и се огледа отново.

- Сукуб? - вдигна вежди Невестулката, но писарят разбиращо поклати глава и сви устни.

- Женски демон! - обясни Климент. - Явява се като красива млада жена, която изкушава мъжете и взема семето им. Така ги омаломощава, убива и ражда нови демони.

- Че кой има нещо против да бъде омаломощен по този начин? - опита се да се пошегува Невестулката, но останалите не се засмяха на шегата му.

- Трябва да вървя - Еремия се изправи. - Скоро ще удари камбаната за сутрешната молитва. А и наистина няма какво повече да ви кажа.

- Сукуб! - тихо си повтаряше Климент, докато крачеше през студения двор към църквата. - Възможно ли е това да е истина?

6

Отвътре църквата беше още по-красива, отколкото отвън. Стените бяха високи, с ярки фрески, които сякаш сами излъчваха светлина в сумрака на сутринта.

Исус и Богородица, изкусно направени от мозайка точно срещу входа, отразяваха пламъка на свещите и искряха като в ореоли. Под гредите бяха опънати железни пръти, на които имаше закачени множество златни кандила, чиито малки светлинки пърхаха като светулки. На дясната стена огромен на ръст се извисяваше далият името си на обителта свети Архангел Михаил. В едната си ръка пълководецът на Божията армия държеше меч, а в другата писмо, в което приканваше влезлите в черквата да правят това с чисто сърце и чисти мисли.

Монасите вече бяха заели местата си по столовете покрай стената, Пацик, издут като корабно платно, стоеше начело, Захарий се качваше на амвона. Монахът имаше целеустремен вид, бузите и очите му горяха, косата му беше разрошена.

Климент и помощниците му тихо седнаха на столовете до стената и огледаха насъбралите се духовници. Тук бяха всички - икономът Филимон, лечителят Еремия, магерникът Беримир, библиотекарят Велизар, конярят Герасим, преписвачите Агапий и Неофит, миниатюристът Тихон, водачът на хора Игнатий, проигумен Лазар, йеромонахът Атанас и дори малоумният Йосиф, който макар и блед вече изглеждаше съвсем наред.

Захарий се възкачи на амвона, постави ръце пред себе си и огледа насядалите монаси.

- Възлюбени братя! - започна той. - Събрали сме се, за да отдадем почит на Бога и си спомним неговите слова, да ги допуснем в сърцата и душите си, та по-лесно да намерим пътя към него. Не забравяйте, че дяволът е тук, между нас, на земята, и неговата работа е да ни изкушава по различни начини. Той ни причаква в тъмните ъгли на сърцата ни и, когато най-малко подозираме, пуска стрелите си срещу нас. Той често не е сам, а използва някой, с който действа в съдружие. Днес искам да ви говоря братя за страстта, за жените и за похотта, която разпалват в мъжките чресла, за да знаем всички как да се смирим, защото това е пратено от Сатаната! - монасите се раздвижиха, а Пацик неспокойно огледа писаря и помощниците му. - Не е ли жената виновна за всичките ни беди? - страстно продължи Захарий. - Не беше ли тя тази, която изкуши Адам и стана причина за първородния грях? Не беше ли тя тази, която се подведе по думите на змията изкусителка и отхапа от забранения плод? Не погиват ли най-вече държавите заради жени? Не падна ли Троя заради Елена? Не страда ли Юдейското царство заради Езавел? Клеопатра не причини ли мъки на Рим? Не предаде ли жената на Самсон тайната му на враговете му, за да го погубят? „Ако светът можеше да съществува без жени, щяхме да общуваме с боговете“, казва Катон и е напълно прав. Ден и нощ те ни изкушават, предизвикват и стават причина за нашите страдания и мъки, за пропадането на душите ни. А когато не постигнат това, което са намислили, започват да се гневят, да оставят бесовете да ги овладеят или както се казва в Еклисиаста: „Няма по-страшен гняв от гнева на жена“. Жената или обича, или ненавижда. Трети вариант при нея няма. И има хиляди оръжия, с които да ни обезоръжи - красив глас, омайно тяло, страстни устни, изкушаващи извивки... Всичко това тя използва, за да съблазни мъжа, да го излъже. Запомнете, братя: По природа жената е лъжлива! Тя винаги лъже, когато говори. Затова нейният глас се сравнява с гласа на сирените, привличащи пътниците със своите сладки мелодии само за да ги убият! Жената е способна на всичко, за да прелъсти мъжа, тя по-лесно попада в мрежите на дявола и е готова да продаде душата си само и само да постигне целите си. Няма нито един мъж, който да иска да се понрави на Бог толкова, колкото жената иска да се хареса на мъжа. Тя е леконравна, непостоянна, изменчива! На нея не може да се има доверие! И което е най-важното: тя няма достатъчно вяра в Бога! Самото й име - жена, сочи това - проповедникът изгледа слушателите си. - При нас се преписват книги, братя, би трябвало да знаете това! Думата за жена - Femina, идва от Fe - Fedis, което значи вяра, и minus - малко. Тоест, човек с малко вяра, маловерна! - Захарий притихна за миг, за да се наслади на впечатлението, което беше направил. - Затова не трябва да се поддаваме на дявола и неговите лукави игри, а да държим не само жените, но и всякакви мисли за тях далеч от тялото, душата и сърцето си. Бъдете внимателни, меко стъпвайте и внимавайте с кого общувате, защото с какъвто се съберете, такива ще станете! Затова, братя, не допускайте нито жена, нито мисълта за нея близо до себе си. Постете, молете се, покайте се и умъртвете грешната си плът! Ако желанието във вас стане прекомерно, бичувайте се, осакатявайте се, ако трябва, но не допускайте демона на похотта да ви обсеби. Защото няма нищо по-страшно от осъзнатия, но все пак извършен грах, а ние много добре осъзнаваме какви чувства ни тласкат по пътя на грешниците - зачервен, Захарий се захвана за перилата пред себе си. - Но дори и да сте сгрешили, дори и да сте извършили най-тежък грях, не се отчайвате! Покайте се и ще ви бъде простено! Поискайте и ще ви се даде! Защото, приятели, истина е, че Бог мрази греха. Бог мрази греха, но обича грешните! Амин!

- Амин! - отговориха останалите в черквата и се прекръстиха.

- Този тип наистина мрази жените - пошепна Невестулката, докато Захарий слизаше от амвона, но Климент сложи пръст на устните си да мълчи.

Службата продължаваше. Братята се помолиха, изпяха няколко псалма за възхвала на Господ, Пацик ги благослови и всеки тръгна по задачите си.

Докато излизаше с останалите от църквата, писарят се замисли за думите на брат Захарий. Защо монахът беше избрал за тема на проповедта си греховността на жените? Истината беше, че не може с лека ръка, както го беше направил Захарий, да се обвиняват всички жени. В църквата имаше достатъчно светици, които да го опровергаят, а любовта към Божията майка беше нещо, което не можеше просто така да бъде отминато. Дали зад думите на Захарий не се криеше нещо друго? Старият монах беше казал, че в манастира влизат блудници. По-рано утринта брат Еремия твърдеше, че са жертва на женски демон - Сукуб. Това ли беше връзката?

Знаеше ли нещо Захарий? Нещо, за което да предупреждава останалите?

Трябваше да поговори с монаха.

Но преди това искаше да отиде до скриптория. От опита си знаеше, че работещите там знаят всичко, което се случва около тях. Щеше да поговори с преписвачите и миниатюриста. Може би те щяха да му кажат нещо, което да му помогне. Искаше да разгледа и библиотеката на манастира, с която Пацик толкова се гордееше.

Всъщност истината беше, даде си сметка, докато бързо крачеше през двора Климент, че след нощните си преживявания искаше да отиде на място, което му е познато и където се чувства добре.

* * *

Брат Тихон яростно бъркаше в малко гърне с парче гладко дърво. Миниатюристът нямаше настроение. Колкото и да стриваше стъбла и листа от коприва, кори от млад дъб и други съставки, зеленият цвят не се получаваше толкова искрящ и наситен, колкото му се искаше.

Тихон остави гърнето и разсеяно се огледа. Дланите го боляха от силното натискане и бъркане, на едната беше избило червено петно. Макар да не признаваше пред никого, монахът знаеше, че не е достатъчно добър в приготвянето на боите. Буен и сприхав по характер, Тихон нямаше търпение да изучи всички тайни на майстора в Сиена, при когото беше чиракувал. Стоя при него цели три години и разбра не малко. Но маестро Роберто Бенчини криеше добре тайните си и нямаше намерение да ги споделя лесно. А и непрекъснатите скандали с вино и жени, в които се забъркваше Тихон, не бяха по сърцето на стария художник. Той предпочиташе другия си чирак Винченцо - пухкав италианец от Верона, който непрекъснато вървеше като куче след художника и не спираше да го ласкае.

Всичко завърши по възможно най-лошия начин. Една вечер пияният Тихон, на когото бяха омръзнали непрестанните подмятания на Винченцо, влезе в стаята му, издърпа го от леглото и започна да го налага. Наложи се лично маестрото да разтървава двамата си ученици, а Тихон да бяга набързо през нощта. Преди това се опита да вземе от стаята на учителя си книгата му с рецепти, но беше заловен на местопрестъплението. Спаси го единствено добрата душа на художника, който реши, че прогонването на калпавия ученик е достатъчно наказание за проявите му. На тръгване Тихон все пак успя да вземе някои от записките си и да удари по носа Винченцо, който го наблюдаваше победоносно.

След това скита дълго. Добрите миниатюристи се търсеха, а Тихон имаше уверена ръка и усет към детайлите. Неговите демони и ангели наистина предизвикваха възхищение, но неумението му с боите си казваше думата. Венецианците, римляните, тосканците, да не говорим за надутите гърци в Константинопол, не искаха да плащат отделно за бои. Те бяха на мнение, че щом са наели художник, това е негова грижа.

Накрая Тихон се прибра в родното си място - малко село близо до Плиска само за да научи, че майка му е умряла, а баща му е пропил целия имот, след което се удавил.

Тогава късметът му проработи отново. Борис се покръсти и изведнъж професията му стана търсена. За да си придаде повече тежест, Тихон се подстрига за монах и нещата тръгнаха прекрасно. Обикаляше новооснованите манастири и предлагаше услугите си. Можеше да изрисува фреска, цяла стена, икона или книга. Зависи кой за какво плаща.

Постепенно започна да се прочува и един ден го потърси Пацик. Дебелият славянин му предложи да оглави зографската школа на княза и Тихон, без да се замисля, прие. Работата беше много и изморителна, но заплащането - добро, а и най-после можеше да престане да скита и да се установи. „Свети Архангел Михаил“ се превърна за него в дом, какъвто не бе имал, дом, където се чувстваше уютно и добре.

Тихон въздъхна и разтри натъртената си длан. Проповедта на Захарий го беше развълнувала. Ако имаше нещо, за което да съжалява, това бе, че, след като стана монах, трябваше да се държи по-далеч от виното и жените. Хайде с виното правилата не бяха толкова строги, но с жените... Дали вършеше смъртен грях, като продължаваше да мисли и копнее за тях?

Нощем често не можеше да заспи и си припомняше старите си подвизи. Тихон беше красив мъж, с гъста черна коса, матова кожа и сини очи и жените го харесваха. Загледан в тъмното, той си спомняше пищните тосканки, константинополските матрони, които се правеха на скромни и свенливи, но бяха като тигрици в леглото или дори прислужничките в кръчмата до родното му село, които винаги бяха готови да се повъргалят с него в сеното.

Съмнения измъчваха Тихон. Нима вярата му не беше достатъчно силна, та не успяваше да се противопостави на изкушенията? Той искрено вярваше в Исус, но не можеше да забрави жените. Чувстваше се разкъсван между тези две свои страсти, които го изгаряха. Искаше му се да поговори с някой за това, но не знаеше към кого да се обърне. Повечето братя бяха млади като него и едва ли можеха да му дадат добър съвет, а не можеше да си представи да сподели подобно нещо с Пацик. Дали и останалите имаха подобни съмнения?

Миниатюристът вдигна глава и изгледа двамата преписвачи. Както обикновено, Агапий и Неофит стояха съвсем близо един до друг, почти допрели главите си, хилеха се, а устните им непрестанно се движеха. Дали си говореха или повтаряха текста, който преписват? Тихон не знаеше. Искаше му се да е като тях, да не се съмнява във вярата си и в това което прави. Захарий беше прав! Жените наистина носеха поквара, а той не се оказа достатъчно силен, за да им устои.

Но имаше и други проблеми. През последните седмици бяха изчезнали няколко от бурканчетата, в които държеше боите си. Тихон предполагаше, че това е работа на някой от напусналите послушници. Добрите багрила струваха скъпо. Сега освен синьо, щеше да му се наложи да прави червено и черно.

Зад двамата преписвачи библиотекарят Велизар бавно вървеше между седмината останали послушници, които се обучаваха за преписвачи, и час по час ги поправяше, сочейки им с дълга дървена показалка къде са сбъркали. Слабоумният Йосиф вървеше между рафтовете с парцал в ръка и бършеше праха.

„Какво прави той тук? Носи само неприятности“ - помисли си Тихон, но преди да намери отговор на въпроса, се случиха три неща.

Йосиф събори свитъците от един от рафтовете, Велизар хукна към него крещейки, размахвайки пръчката си, а вратата се отвори и заедно със студа в скриптория влезе княжеският пратеник с помощниците си.

Климент завари неочаквана гледка. Библиотекарят викаше и налагаше свилия се Йосиф, послушниците се бяха скупчили около тях, двамата преписвачи и миниатюристът Тихон се опитваха да хванат пръчката на Велизар.

- Какво става тук? - попита учуден писарят. - Престанете веднага!

- Този нехранимайко... този непохватен идиот... - долната устна на библиотекаря трепереше от ярост, но ръката му с пръчката се отпусна.

- Нищо не съм направил - проплака Йосиф и се опита да се откопчи от хватката на Велизар.

- Не си ли!? - викна библиотекарят и посочи разпилените по земята листа пергамент. - А кой събори рафта с преписите на Светото Евангелие?! Кой ще ги събира и подрежда сега?!

- Аз без да искам... Бършех прах, не знам как стана...

- Престани! - извика Агапий и коленичи на пода до малоумния. - Ще му помогна да ги събере и подреди. Какво толкова си се разбеснял, това е само някаква си кожа.

- Марш по местата! И продължавайте да работите! - развика се отново Велизар и размаха пръчката към послушниците, които се върнаха по масите. - С какво мога да бъда полезен? - обърна той зачервеното си лице към писаря.

- Искаше ми се да разгледам скриптория и библиотеката - неопределено отговори Климент. - Както и да разбера малко повече за смъртта на Севар и Докс. Но това може да почака. Ще ме разведеш ли наоколо? Чувал съм, че имате някои много ценни книги.

- Така е! - Велизар, опитвайки се да успокои тежкото си дишане, поведе Климент между рафтовете. - Както виждаш ползваме помещението за скрипторий и библиотека едновременно. По този начин постигаме две неща - книгите са пред погледите на всички и, когато някой има нужда, библиотекарят веднага може да му даде това, което иска. В същото време всички се чувстват по-съпричастни с това, което правят, защото много от книгите и преписите, които виждаш по рафтовете, са наше дело. Макар да съществува риск от злополуки - той хвърли яден поглед на Йосиф, - мислим, че си заслужава.

Велизар поведе писаря и помощниците му между лавиците, показвайки им какво има по тях и как са подредени книгите. Разказа им за това как Пацик не спирал да изпраща монаси, които да издирват редки преписи и свитъци, развивайки тази дейност с плам и ентусиазъм. Князът също беше изиграл значителна роля в създаването на библиотеката, подарявайки й много ръкописи. Макар и възстановен едва преди няколко години, манастирът бе натрупал солидно количество книги, с които можеше да се гордее. Най-много бяха преписите на Библията и Евангелието, но имаше и прекрасни, обковани със злато и сребро минеи[20], жития на светци, проповеди, псалми, притчи, сказания и поучения. Освен тях, подредени по теми, имаше книги по медицина, астрономия, философия, математика и дори градинарство и овощарство.

- Не ни разбирай погрешно - обясни Велизар. - Главната ни задача е да преписваме и множим Светото Евангелие и ние полагаме всички сили в тази насока. От тук са излезли и продължават да излизат прекрасни книги, които да разпръснат словото Божие, но заедно с това се опитваме да съберем и от останалата мъдрост на света. Нима самият Бог не е мъдрост? Нима самият Той не иска да я записваме така, както Мойсей е записал заповедите Му?

- „Напиши си тия думи, защото според тия думи направих Аз завет с теб и Израиля“[21] - обади се Корсис.

- Точно така - учудено го погледна Велизар. - Затова винаги, когато можем, множим знанието Божие, без значение в коя посока е то.

- Което е похвално! - Климент се усмихна широко. - Сутринта говорихме с брат Еремия как Хипократ е преписвал и събирал методите за лечение и лекарствата от светилището на Асклепий на остров Кос и колко добро е било делото му. Вие правите нещо още по-важно. Защото, ако лекарят лекува тялото, вие лекувате душата и й давате възможност за вечно спасение.

- Амин! - прекръсти се Велизар и ги поведе нататък.

Под високите прозорци, през които проникваха снопове светлина, бяха разположени местата на преписвачите. Върху повечето от масите имаше малки поставки за писане, които стърчаха като покриви, на които монасите да поставят пергамента и велена, като за по-удобно ги закрепват с щипки. В плотовете имаше кръгли вдлъбнатини за мастилниците и бурканчетата с боя, под тях имаше чекмеджета и рафтове, където преписвачите и миниатюристите да държат пособията си. Покрай стената върху триножници бяха наредени дървени катедри.

- Някои предпочитат да работят прави - обясни Велизар, докато минаваха покрай малките катедри.

В по-задната част се намираха послушниците, които подготвяха пергамента и велена за работа или изрязваха с тънки ножчета краищата на вече готовите страници. Между тях се разхождаше един от старшите монаси, който следеше да се работи без прекъсване и с необходимото внимание.

В предната, по-светла част на скриптория, бяха преписвачите и миниатюристите, а до самите стъкла седяха Агапий, Неофит и Тихон. Те бяха спрели да работят и с интерес слушаха разговора между библиотекаря и гостите му. През прозорците се виждаше предната част на манастира, брат Герасим бе току до едно от стъклата, работейки нещо в градината под зида.

- Какво е това? - Климент посочи изрисуваните с чудовища, демони и дракони листове на масата на Тихон.

- Това - каза той - са притчите Соломонови. В тях се разказват много необичайни неща. Доскоро ми се виждаха невероятни, но вече съм готов да повярвам на всяка дума.

- Заради това, което става в манастира ли? - попита Климент, но миниатюристът не отговори, а само сви рамена.

- Едва ли са по-невероятни от тези, които съм преписвал от Книгата на Енох - обади се преписвачът Агапий. - Но е истина, че напоследък в манастира се случват ужасни неща.

- Ти беше открил трупа на Севар, нали? - писарят се приближи и огледа монаха. На слънчева светлина той изглеждаше по-възрастен, отколкото му се бе сторил предишната вечер. Кафеникавата му коса бе оредяла, по челото му личаха бръчки, очите му гледаха уморено.

- Да, аз го намерих! Макар да ми се ще да не го бях правил. Още не мога да забравя разкривеното му тяло и прекършения врат. Оттогава се питам как е могло нещо да го убие, без да остави следи в снега - преписвачът се усмихна пресилено. - Всъщност не си спомням много точно какво стана онази сутрин. Бях излязъл да си проветря главата, предишната вечер бях прекалил с виното - той се усмихна виновно. - Главата ме цепеше, пред очите ми играеха кръгове, не знаех къде се намирам. Нещо до старата кула се чернееше в снега. Отидох да проверя какво е. Като наближих, видях, че е човек. Сигурно съм извикал, знам ли - Агапий се почеса по главата. - Втурнах се и разпознах Севар. После...

- После започна така да вика, че можеше да събуди и мъртвец - обади се Неофит, но не изглеждаше да се шегува. - Всички се разтичаха като полудели. Всъщност беше доста комична гледка. Вееха се раса и бради, някои от братята дори не се бяха облекли както трябва. - Преписвачът поклати глава. - Истината е, че сме много уплашени. Шегуваме се, за да си придадем смелост, но това, което става, ни тревожи много!

- Доста от послушниците вече напуснаха - обади се миниатюристът Тихон. - За повечето не съжалявам! Някой от тях ми задигна боите - синьо, червено и черно. За какво са им, просто не знам! Ще изпоцапат всичко и няма да могат да го почистят. Дори не ми остана време да им кажа, че е най-добре за това да използват неразреден оцет. Но имаше едно момче от селата до Средец - самороден талант. За жалост се уплаши и си тръгна преди седмица, малко след смъртта на Севар.

- Помисли, Агапий - Климент застана до масата на преписвача. - Опитай се да си спомниш. Не видя ли нещо около трупа на Севар? Нещо необичайно? Нещо, което да не е както трябва?

Агапий се замисли, но накрая поклати глава.

- Освен пепелта, не помня нищо друго. Но за нея вече казах. Наистина не помня нищо повече, макар напоследък да имам чувството, че нещо ми се изплъзва - той хвана главата си с ръце. - Излязох и тръгнах през двора. Имаше вятър, но не валеше сняг. Беше студено и си помислих, че така по-лесно ще ми се проясни главата. Минах покрай обора, брат Герасим тъкмо отваряше вратите - преписвачът се беше съсредоточил максимално. - После завих покрай старата кула...

- Йосифе, казах ти да не пипаш повече там! - викна Велизар и се втурна към една от етажерките, където слабоумният монах отново беше започнал да чисти.

Йосиф не дочака библиотекарят да се приближи, а пъргаво подскочи и хукна да бяга, криейки се между рафтовете. Велизар изруга след него, отправи още няколко заплахи, но не тръгна да го гони, а се върна при останалите.

- Каквото и да е убило Севар - казваше Тихон, - едно е ясно - може да лети и му е изпило кръвта! Ето - миниатюристът посочи пергаментите и вдигна един от тях.

Оттам ги гледаше дявол с грозно лице, пурпурни крила, изцъклени очи и големи кучешки зъби от които капеше кръв. В ръцете си демонът стискаше, счупено на две човешко тяло. Под него течеше гъста тъмночервена река, от която се подаваха зовящи за помощ ръце и лица пълни с ужас.

- Какво е това? - попита Невестулката, а кръвта бавно се отдръпваше от лицето му. - Трябва ли да рисуваш такива страхотии!?

- Трябва! - отговори Тихон. - За да видят тези, които съгрешават - той бързо стрелна изпод вежди двамата преписвачи, какво ги чака в отвъдния живот. Да се уплашат и поправят, докато все още имат време.

- Това вампир ли е? - попита Корсис.

Художникът вдигна рамена.

- Вампир, стрига, върколак, демон! Наречи го, както искаш. Дявол, който може да лети и пие кръв.

- Точно както при Севар - ахна Невестулката.

- Ами това? - Корсис посочи реката под демона.

- Това е Ахерон. Реката, която води към Ада. Реката на болката - тихо отговори Тихон. - Митична река, свързана с подземното царство на Хадес. Там има още четири - Стикс, Кокит, Перифлегетон и Лета.

- Стикс... - тихо прошепна Климент. - Лодкарят Херон не прекарваше ли душите на умрелите през нея?

- Точно така! - съгласи се Тихон. - Стикс, реката на омразата, която обикаля подземното царство девет пъти и го разделя от света на живите. И нея имам на рисунка - той започна отново да рови из пергаментите.

- Остави - махна с ръка Неофит. - Едва ли княжеският пратеник се интересува от цапаниците ти!

Тихон му метна поглед, пълен със злоба, но спря да разгръща листовете.

- Всъщност съм доста впечатлен от рисунките - обяви писарят, а миниатюристът изгледа победоносно противника си, - но това не ни води към никакъв напредък. Кой и как е убил Севар?

- Съвсем ясно е - каза Агапий. - Демонът е долетял, съборил го е в снега, счупил му е врата и му е изпил кръвта! Точно, както преди това е преминал през затворената врата на Докс и е направил същото и с брата на княза!

Останалите кимнаха утвърдително.

- И вие вярвате в това? - попита Климент. - Че убийствата са дело на демон?

- На кого другиго? - попита Велизар. - Само той бил могъл да направи това по този начин! - библиотекарят изгледа недоверчивата физиономия на писаря. - Ние сме книжници - продължи той. - И монаси. Нямаше да твърдим подобно нещо, ако не бяхме сигурни. Колкото и Пацик да не иска да признае истината, в манастира има нечиста сила!

- Чел съм, пък и съм преписвал житието на Симеон Стилит Нови[22] - присъедини се към Велизар и Неофит. - Той получава видение, в което вижда дявола, който е описан като безсрамен етиопец - висок, гледащ страховито с кръвясали очи, който стои във въздуха, без да се опира на нищо. Някои казват, че крилата му са пречупени от Светия Дух, но той все пак може да лети.

- Разбира се, че има демони! - съгласи се и Агапий. - Имало ги е преди, има ги и сега. Още Павзаний разказва за това, как при Маратон нощ след нощ се повтаряла призрачната битка на гърците срещу персите. И което е по-важно - призраците можели да навредят на всеки, който бил отишъл там специално да ги гледа.

- Хайде, стига! Да отричаме съществуването на демони и дяволи е все едно да отричаме съществуването на ангелите. Дяволът е този, с когото трябва да се борим! Това и значи на иврит името му Сатана враг, противник! Той е бил един от най-приближените до Бог, но пожелал да го засенчи или, както казва пророк Исая, „искал да постави трона си над звездите и да бъде равен на Всевишния“. Но загубил битката и бил запратен в Ада на земята, където чака окончателната си присъда в деня на Страшния съд. Самият Христос - библиотекарят се прекръсти - казва в Евангелието на Лука: „Видях Сатаната как падна от небето като светкавица“. А в своето „Откровение“ свети Йоан говори за „дракона, наричан още дявол и Сатана“, който повел война с армията на Архангел Михаил, но бил победен, загубил мястото си на небето и бил хвърлен на земята.

- Чакайте! Чакайте! - Тихон отвори едно от чекмеджетата под масата си и извади оттам не много дебел ръкопис. - Това е Книгата на Енох - обясни той и започна да прелиства. - Чуйте какво пише тук: „В началото на света, когато децата на човешкия род се умножиха, родиха се момичета стройни и красиви. Ангелите, деца на небето, ги видяха и се влюбиха в тях. Тогава си казаха: Хайде да си изберем жени измежду хората и да имаме деца от тях! Семиаз, техният началник, ги предупреди, че това е неизпълнимо и не бива да се прави. Той бе уплашен, че ще бъде наказан за техните престъпления. Но те му отвърнаха: „Ние се заклеваме, че ще се обвържем помежду си с взаимна омраза без тебе. Не желаем да променим намерението си и ще изпълним онова, което сме замислили“. И те наистина се заклеха и се обвързаха с ненавист към небето. Те бяха двеста на брой паднали ангели, които слязоха в Ермонската планина, на мястото, наречено Арадис. Тази планина бе наречена така, защото там се заклеха и се обвързаха взаимно с омерзение. Ето имената на последователите им: Семиаз, Уракабарамеел, Акибеел, Тамиел, Рамуел, Данеел, Азакеел, Саракмиал, Азазел, Армерис, Ватраал, Ананес, Завебес, Самсавеел, Ертзел, Турел, Йоамяел, Аразеал. Това бяха водачите на тези 200 ангели. - Преписвачът прочисти гърлото си и продължи: - Всеки от тях си избра по една жена и заживя с нея. Те научиха жените си на магии и чародейства, разкриха им тайните на различните храсти и дървета. Жените човешки заченаха и родиха исполини. Ръстът на исполините достигна до 300 лакти[23]. Те започнаха да изяждат всичко, което хората произвеждаха, но въпреки това не можеше да бъдат изхранени. Тогава те се обърнаха срещу хората и започнаха да ги разкъсват и да пият кръвта им. Започнаха да изтребват и птиците, животните, влечугите и рибите, за да се наситят с месото им и да утолят жаждата си с кръвта им. Азазел освен това научи хората да произвеждат оръжие - саби, ножове, щитове, ризници и огледала. Той ги посвети и в изкуството да изработват всякакви украшения, да си боядисват веждите и клепките, да използват скъпоценните камъни и всякаквите багрила така, че да изглеждат порочни и покварени. Беззаконието растеше; прелюбодеянието се умножи; човеците престъпиха Божиите заповеди и опорочиха целия си живот. Амазарак пък научи хората на всякакви магии и чародейства; разкри им всички тайни на билките. Армерис им предаде изкуството да разплитат всяка магия. Баркаял им показа как да наблюдават движението на звездите. Акибеел ги посвети в тайните на знаците. Тамиел ги въведе в астрономията. Азарадел им разкри движението на луната. Тогава хората навириха глави, не знаейки, че отиват към гибел, надигнаха глас и гласът им достига до небето“. След това - Тихон прелисти напред ръкописа - Господ праща архангелите си на земята и те се разправят с гигантите и падналите ангели. Казва още на Архангел Рафаил - монахът отново започна да чете - „Вземи Азазел, вържи му краката и ръцете; и го хвърли в мрака на пустинята Дудаел. Направи така, че да падат върху му тежки и остри камъни; обвий го в мрак. Нека той остане там завинаги със забулено лице и никога да не види светлината. А в Деня на Страшния съд ще го потопим в огън. Очисти земята, която ангелите оскверниха; възвести й живота, кажи й, че ще я съживя отново“. И още: „След това Бог каза на Архангел Михаил: „Иди и възвести наказанието, което очаква Семиаз и всички ония, които са се свързали с човешки жени и са се сквернили с гадости. И когато бъдат изтребени техните синове и те видят разрухата на всичко онова, което им е било най-свидно на света, окови ги във вериги под земята за седемдесет поколения, чак до Деня на Страшния съд; и страхът от този съд да бъде с тях през цялото време. Тогава те ще бъдат хвърлени в дълбините на един пожар, който ще ги измъчва непрестанно; и ще останат там за вечни времена. С тях в пламъците ще гори и техният водител; и ще останат там оковани във вериги, докато изтекат голям брой поколения. Изтреби заедно с тях и грешниците, пристрастени към порочни забавления; унищожи потомството на наблюдателите; твърде дълго време са гнетили човешкия род. Нека потисниците да бъдат изтребени от лицето на земята. Да бъде унищожено злото!“.

- Нима искаш да кажеш - полюбопитства Климент, - че ангелите са съгрешили с човешките жени и така са се родили демоните? А падналите са се превърнали в дяволи? Не знаех за тези чудеса. Но как Бог е оставил това да се случи?

- Господи колко си глупав! - възкликна Велизар, но се сети с кого разговаря и веднага се поправи. - Искам да кажа, Бог е всеблаг, всеможещ и всевиждащ и той много добре е знаел какво предстои да се случи. Знаел е, че Сатаната ще въстане срещу него и ще бъде победен и е разрешил това да се случи. Направил го е, за да може да изпита истинската вяра на хората, оставяйки демонът да ги съблазнява!

- Всичко става само с Божието разрешение! - намеси се и Тихон. - Независимо дали говорим за ангели или дяволи.

- Добре, добре - вдигна ръце писарят. - Не искам да влизам в църковни спорове с вас. Вие сте монаси, духовници, не се съмнявам, че сте по-наясно с Господните тайни. Единственото, което искам да знам, е как, защо и от кого са били убити Докс и Севар!

- Ти май ни се подиграваш - Неофит изгледа писаря изпод вежди. - Не чу ли какво говорихме досега! Убитите са станали жертва на демон! На вампир!

- Но откъде се е взел той? И къде се крие? - Корсис изгледа монасите. - Независимо дали е демон, или не, той има нужда да се спотайва някъде. Ако в манастира наистина има дявол, той също трябва да спи, да стои някъде. Къде е това място?

- Вие трябва да ни кажете! Нали затова сте тук. Ако можехме да ви отговорим на тези въпроси, нямаше да има нужда да идвате - заяде се Агапий.

- Нека не се караме - опита се да успокои страстите Климент. - Демон или не, вампир или не, ние ще го открием. Но се надявам да ми помогнете. Вчера йеромонахът говореше, че в манастира влизат жени. Че ги е виждал. Сутринта чухме проповед на същата тема. А сега вие ми казвате, че демоните са се родили от ангели, съгрешили с жени.

Монасите се спогледаха мълчаливо.

- Има ли братя, които са се отдали на греха на похотта? - настоя Климент. - Влизат ли жени в манастира? Някой дори ми спомена за сукуб?

Тихон се изчерви, очите на двамата преписвачи светеха като на деца, заловени да правят нещо нередно, но преди някои от тях да успее да каже каквото и да било, се намеси библиотекарят Велизар.

- Чувал ли си за Лилит? За Черната луна?

Писарят кимна, но, без да му обръща внимание, монахът продължи:

- Лилит е била първата жена на Адам. Преди Ева. Искала да бъде равна на него и като сила, и като ум, и като дух. Адам не бил съгласен и накарал Господ да я изгони от Рая. Вбесена, Лилит отишла в земите на Червено море, където ден и нощ се сношавала с дяволите, населяващи въздушното пространство, и раждала по хиляда демона всеки ден. Господ в своята безкрайна мощ ги избивал и оттогава Лилит намразила всички новородени. Нощем тя се промъквала в леглата на малките бебета и ги душила. Нападала от засада родилките и ги убивала или им изпивала водите, та плодът в тях да умре. Подмамвала младите мъже, вземала семето им и раждала деца. Ако били мъжки, ги убивала. Ако били женски, ги обучавала да правят същото като нея. Да съблазняват мъжете и да изпиват семето и силите им. Лилит е първият сукуб, децата й са останалите!

- И след грехопадението - включи се и Агапий - Лилит издебнала Адам и, докато той се бил отдал на аскетично уединение, започнала да го посещава, докато спи, и да се съвокупява, с него. От семето на Адам и утробата на Лилит се пръкнали множество демони, сред които и Лилин - мъжки демон, инкуб, който изкушил Ева и я познал, докато тя спи.

- В „Завещанието на Соломон“ се разказва за женски демон на име Обизут, който ходи нощем и души бебетата, когато се раждат, или, ако не успее, по-късно поразява очите, устата и мозъка им и им носи неописуема болка. Обизут не показвала тялото си - то било скрито под гъстите й коси.

- Чакай, чакай - прекъсна го писарят. - Това ли сте видели? Силует с дълги коси?

Монасите се спогледаха, след това Агапий кимна.

- Няколко пъти. Мярка се като сянка и веднага изчезва!

- Гърците са ги наричали наяди, нереиди, дриади и стрити - каза Велизар. - За тях се твърди, че няма нищо странно, че демонът, който обладава родилките, се появява като женска фигура, тъй като той е похотлив и изпитва удоволствие от нечистите течности. За този демон са писали Соломон, Сафо, Игнатий Дякон, Йоан Дамаскин и още мнозина. Всички те наричат този сукуб с още едно име - Смеещата се!

- Злата сила Гилу! - тихо добави Тихон и се прекръсти. Останалите веднага го последваха.

- Коя е Гилу? - плахо попита Невестулката.

- Зенобий[24] разказва, че Гилу била девойка от остров Лесбос, която умряла млада, а призракът й обикалял около къщите, избивайки бебета и малките деца. Хезихий[25] пък твърди, че Гилу е демонът Емпуза, близък до богинята Хеката, който нощем под образа на красива девойка мамел пътниците, пиел кръвта им и изяждал плътта им!

- Това са демони, пратени от Сатаната да объркват умовете на лековерните хора - обади се и Неофит тихо, сякаш се страхуваше някой да не го чуе. - В житието на патриарх Тарасий Игнатий Дякон пише, че Гилу не е нито демон, нито човек, преобразен от жестокостта си в звяр, а сила! Тя мрази раждането и убива плода още в корема на жената. Гилу се вселява предимно във възрастни жени, като им дава сила да летят и по този начин се добират до новородените. След това те изпивали телесната им влага и така ги умъртвявали!

- Да, да - шепнешком каза и Тихон. - Тези, които са чували за Смеещата се, я рисуват с дълга черна коса, цялата в пера, с остри птичи нокти, от които капе кръв, свирепи червени очи като на бухал и черни крила на гърба. Тя е жестока, промъква се като котка и е готова да разкъса всеки с острите си зъби или, ако предпочете, да го съблазни, превръщайки се в красива гола девойка, която се крие само с косите си. Рисувал съм я веднъж и повече не искам да го правя - миниатюристът потрепери. - Ако тя се навърта наоколо, Господ да ни е на помощ.

- Къде си я рисувал? - попита Климент. - Не знаех, че в Светото писание има подобни неща.

- Не там - отговори вместо Тихон Агапий. - Преписвахме един сборник с притчи и сказания. В него имаше един кратък текст без автор, който се казваше „Отблъскване на мръсната и нечестива Гилу“. Разказваше се за жена на име Мелитини, живяла по времето на император Траян. Според текста Мелитини родила шест деца, но и шестте й били взети от Гилу. Накрая, когато забременяла за седми път, за да се предпази, тя се заключила във висока кула, където не пускала никого. Там щяла да роди и да гледа детето си, докато стане достатъчно голямо, та Смеещата се да не може да го вземе. Един ден, малко след като била родила, дошли да я посетят братята й, един от които бил свети Сисиний. Мелитини не искала да ги пуска, защото я било страх с тях да не влезе и Гилу, но те дълго я молели, че искат да видят племенника си и накрая успели да я убедят. Тогава Гилу се превърнала в муха, скрила се в опашката на един от конете, влязла в кулата с братята на Мелитини и, когато настанала нощта и всички заспали, излязла и убила детето - Агапий се огледа и разтърка врата си. - Изпила му кръвта, след което го погълнала. На другия ден, като видяла, че детето й го няма, Мелитини започнала да си скубе косите, да стене и да плаче. Трогнат от страданията й, свети Сисиний коленичил и започнал да се моли горещо на Господ. Накрая при него дошъл светъл ангел, който му казал, че трябва да отиде в Ливан, където ще хване злия дух, изял децата на сестра му. Така и станало. Сисиний и братята му отишли в Ливан, където след дълги мъки и преследване успели да заловят Гилу. Светецът й дал да пие мляко и тя повърнала всичките седем деца на сестра му цели-целенички и съвсем живи!

- И какво станало с нея? - Корсис се беше привел напред към разказвача и също шепнеше. - Убили ли са я?

Агапий поклати глава.

- Не! Задоволили се с това да имат контрол над нея. Докато светецът я държал с молитвата си и Гилу била цялата в пламъци, я накарали да им каже всичките си тайни имена, които били дванайсет и половина и които им давали власт над нея.

- Имената пишеше ли ги в притчата? - попита Корсис.

- Пишеше ги! - отговори монахът. - Точно това беше смисълът й. Хората да ги знаят и с тях да се борят с този страшен демон.

- Помниш ли ги? - извика Невестулката, но веднага притисна устата си с длани и тихо добави. - Знаеш ли имената?

Агапий кимна. Монахът се огледа отново, все едно се страхуваше от нещо, след което започна бързо да изрежда:

- Освен Гилу, тя се казва още Аморфу - Безформената, Авизу, Кархус - Картагенката, Вриани, Варделус, Египтиани - Египтянката, Харханистреа - Смеещата се, Варна, Адикия - Несправедливата, Мийя - Мухата. Едно име не се казва, а половинката е Петомени - Летящата.

- И сега това нещо е тук? - Невестулката се сгуши в ризата си и подръпна края на яката си все едно му е студено. - Пуснато е на свобода да избива?

- Това, че е едното име не е известно, значи ли, че нямаме власт над нея? - попита Корсис.

- Не знам - уморено отговори Агапий. - Предполагам, че да.

- Господи, помилуй! Господи, помилуй!

Някой викаше с пълно гърло между рафтовете на библиотеката. Всички подскочиха, един от послушниците събори мастилницата си, която се разля на пода.

- Господи, помилуй! Господи, помилуй! - продължаваше гласът, който премина в хлип.

Климент, последван от помощниците си и монасите, хукна към мястото, откъдето се носеха виковете.

Между два шкафа, пълни с книги и преписи, коленичил на земята, клатещ главата си, от устата на която се точеше слюнка, Йосиф се клатеше неудържимо напред-назад.

- Господи, помилуй! - шепнеше клетникът, свит като какавида.

- Ах ти, негоднико! - Велизар вдигна пръчката си, бледото му лице беше сгърчено от яд. - Какво си се разпищял така! Изкара акъла на всички! Нали ти казах да се махаш от тук!

- Чакай малко! - писарят пристъпи напред, хвана Йосиф през раменете и се опита да го успокои. - Какво те уплаши толкова, братко?

Слабоумният вдигна очи, пълни с болка и страх, и погледна писаря.

- Чух ви за какво говорите - тихо каза той. - За злата Гилу. За това как скита в мрака, скрита само с косите си и причаква хората и яде плътта им. Аз я видях! Няколко пъти я срещнах на двора! След себе си винаги оставяше пера.

7

Писарят заведе треперещия Йосиф в магерницата. Вътре беше топло, от врящите казани се вдигаше пара, носеше се миризма на готвено и подправки. Монаси със зачервени лица и запретнати ръкави кълцаха моркови, лук и изсушен магданоз и бъркаха с дълги черпаци във врящите тенджери. Други режеха месо, отделяха тлъстините и ги хвърляха в гърнета, където по-късно да ги разтопят. Няколко послушници с полепнало по носовете и бузите брашно месеха хлябове, смееха се и се закачаха под неодобрителния поглед на магерника Беримир, който току им подвикваше, докато приготвяше тава с риба и подправки.

Климент настани Йосиф на топло близо до фурните и му даде чаша мляко с мед. Расофорът не преставаше да повтаря „Господи, помилуй!“ и да се кръсти, но постепенно се успокои и отпусна.

Писарят седна до него и хвана слабата му трепереща ръка. Самият той не знаеше какво да мисли. Думите на преписвачите за вампир в женски образ, който напада от засада, разкъсва вътрешностите и пие кръвта на жертвите си, го бяха смутили. Трудно му беше да го повярва. Никога по-рано не беше чувал за Гилу и злата й сила. Жените толкова ли ужасни можеха да бъдат? Или изглеждаха такива само в умовете на тези, които искаха да стоварят върху тях собствените си страхове?

Това насочи мислите му в нова посока. Какво ли правеше Ирина? Дали се оправяше с работата в стопанството? Ами войниците, които Борис обеща да прати, за да я пазят? Дали не я притесняваха с грубото си поведение?

Климент смутено се размърда на мястото си. Не трябваше да оставя жена си сама. Не трябваше да се оставя Борис да го придума да се включи в това разследване въпреки заплахите, които отказът му криеше.

Сега Ирина трябваше да се справи без него. Можеше да разчита само на любимата на Корсис Ава, която да й прави компания и да я защити, ако се наложи. Климент се усмихна при мисълта как някой войник се опитва да закача любимата на Корсис. Обикновено такъв несретник се отдалечаваше с разбит нос или насинено око, без дори да разбира какво точно му се е случило. Да, Ава добре щеше да се грижи за Ирина. С Корсис бяха решили да се оженят в началото на лятото. Сега двете жени сигурно се забавляваха, като планираха сватбеното тържество, какви тоалети ще си ушият, кого ще поканят и каква храна ще приготвят.

Климент си ги представи - жилавата като върбова клонка Ава с дълга вълниста коса, бяло лице и искрящи очи. До нея Ирина, сведена над бродерията си, черната коса гали мургавата й кожа, гърдите й едва се очертават под дебелата зимна дреха, а на красивото й лице се разлива широка усмивка. На леглото до нея пълзи малкият Йоан, който с всеки изминал ден става все по-голям...

- За какво си мислиш? - гласът на Йосиф стресна писаря и го извади от унеса му. - Изглеждаш така, сякаш те е споходил ангел небесен.

- Мислех за семейството си. За жена ми и сина ми.

Монахът се усмихна.

- Сигурно много ги обичаш?

Климент кимна и също се усмихна.

- Те са моите душа и сърце. Те осмислят живота ми! Те са всеки мой дъх, те... - той спря и махна с ръка. - Няма значение.

- Някога и аз имах семейство - каза Йосиф и очите му се замъглиха. - Не ги помня много добре, но съм сигурен, че също много съм ги обичал. Живеехме в малко село в планината. Един ден ни нападнаха. Огромни мъже с дълги бради и черни коси, лицата им бяха боядисани. Мисля, че трябва да са били великани - слабоумният кимна сам на себе си. - Бяха много високи за обикновени хора. С дълги ръце, в които стискаха мечове, брадви и боздугани, грамадни крака, обути в железни ботуши. Избиха всички, а къщите подпалиха. После лисиците изядоха труповете!

- Лисици?

- Лисици! Имаха дълги носове и остри зъби, великаните ги водеха като кучета! Козината им беше като огън! Мен не ме откриха, бях се скрил под купчина дърва. Пропълзях под тях, гледах как селото гори, близките ми умират и безшумно плачех. Нагълтах се с дим и съм припаднал. За добро или за лошо не умрях, дори лисиците не ме подушиха. Но оттогава казват, че главата не винаги ме слуша. Непохватен съм, често изпускам това-онова, братята се ядосват и ме хокат. Не им се сърдя - Йосиф се усмихна примирено. - Дълго обикалях. Скитах къде ли не, просих, крадях, работих, каквото ми падне. Преди няколко години дори участвах в градежа на голямата базилика в Плиска - гордо отбеляза той. - Но накрая имах щастието да намеря това място и Бог. Игуменът ме прие, даде ми расо и ме допуска до службите, макар още да не съм истински монах. Но съм благодарен, че мога да служа и се моля на Бога. Той замени убитите ми родители. Виж! - разгърна той дрехите си. - Имам кръст! Еремия ми го даде! Много е добър. Обичам кръстовете! Имам няколко - той извади сковани накриво парчета дърво. - Дори и това! - слабоумният вдигна ботушите си и показа подметките им, на които имаше грубо изрязани кръстове. - Вечер, когато не мога да заспя, когато ми е много тъжно или някой ме е обидил несправедливо, държа кръста и се моля, а майка ми слиза от небето като ангел, цялата окъпана в светлина. В такива моменти се чувствам щастлив!

- Намериха ли великаните? - неуверено попита Климент. - И лисиците.

Йосиф вдигна рамена.

- Едно, две, три - почна да брои той, след което се обърна и лицето му се сгърчи. - Кой се интересува от няколко заклани селяни? Боритарканът едва ли е разбрал за случилото се. След години се опитах сам да ги намеря. Мислех, че ако ги открия и накажа, ще възстановя справедливостта. Така е честно, нали? Исках да ги накарам да страдат така, както страдах и аз. Знаеш ли - очите на слабоумния проблеснаха за миг, - всеки си има слабо място. Дори и най-закоравелият разбойник. Дори демоните, великаните и лисиците. Всеки има в душата си струна, която, ако дръпнеш по-силно, ще се скъса и ще го съсипе завинаги! Важното е да знаеш коя е тя и кога да я дръпнеш - расофорът се ухили грозно, зъбите му щръкнаха като на животно. - Представях си как намирам тези, които съсипаха живота ми, и ги измъчвам един по един. Желанието ме опияняваше. Да си отмъстя! Мислех, че няма нищо по-сладко от това - Йосиф завъртя очи. - Знам, тези мисли не са за Божи служител. Но аз ги оставих пред вратата на манастира и никога повече не се върнах към тях. Чуждата смърт нямаше да върне семейството ми.

- Съжалявам за това, което си преживял - потупа го по рамото Климент. - Семейството наистина е важно. Когато съм с моето, когато съм с Ирина и Йоан, нищо друго няма значение.

- Завиждам ти! - очите на Йосиф този път гледаха съвсем нормално. - Имаш хора, които да обичаш и за които да се грижиш. Но аз имам Бог! - слабоумният допи млякото. - Ти си добър човек. Спаси ме от пръчката на Велизар. Искам да съм ти приятел. Аз нямам много приятели.

- Разбира се - сериозно кимна Климент. - Ще бъдем приятели! Но ако искаш да ми помогнеш, разкажи ми какво се случи вчера на гробището. Не бързай! - вдигна ръка той, преди събеседникът му да заговори. - Спомни си и най-малките подробности, дори неща, които може да ти се струват глупави или незначителни.

Расофорът кимна с глава, стисна очи и набръчка чело.

- Беше ми студено - започна той - и валеше силен сняг. Снежинките падаха по лицето ми и ме мокреха. Тап, тап, тап - сякаш паяк ходеше по кожата ми с малките си ледени крачета - той потрепера. - Беше неприятно. От едната ми страна вървеше Игнатий, от другата Герасим. Бяха като черни силуети, не се виждаха добре. Внимавах къде стъпвам, за да не се подхлъзна. Не искам да падна на леда и да се ударя лошо. Кой ще се грижи за мен, ако си строша крака? Затова си гледах в краката. Гледах внимателно и видях в снега... - монахът замълча и вдигна вежди, сякаш учуден от собствения си спомен - ... видях лъжица!

- Лъжица ли?

- Да, лъжица - Йосиф доволно плесна с ръце. - Сега се сещам ясно - беше дървена и с дълга дръжка. Стърчеше наполовина от снега между няколко сухи сламки. Беше точно пред черквата. Ха! - извика той и посочи дървена лъжица с дълга дръжка, забравена на една от масите. - Ето като онази! Помислих, че брат Беримир я е изпуснал. Или някой от послушниците, които му помагат. Някои са ужасно гадни, подиграват ми се и ме замерят с остатъци от храна. Те непрекъснато разнасят напред-назад гърнета, тави, тенджери, чинии и всякакви други неща. Нищо чудно някоя от лъжиците да бе паднала, без да забележат.

Писарят прехапа устни. Не знаеше какво да каже.

- След това... - запъна се Йосиф - завих покрай църквата и стигнах до гробището. Нещо се чернееше на един от кръстовете. Не се виждаше ясно заради виелицата. Отначало помислих, че е някой от братята, извиках, но никой не ми отговори. А когато приближих... - монахът захлупи лицето си с ръце.

- Спокойно! - сложи ръка на гърба му Климент. - Всичко това е минало.

- Не мога да забравя главата на магарето - с треперещ глас отговори монахът. - Озъбената му муцуна все едно ми се хили. Очите му бяха мътни като на рибите, които чистя, но съм сигурен, че ме виждаше. И тази кръв... И миризмата... На пръст и смърт... Прилоша ми и паднах. Може да съм си ударил главата. Не помня. Виж! Тук отляво - посочи той - ме боли и имам синина. Събудих се в лечебницата, а Еремия ми даде да пия сок, от който заспах...

- Добре, добре, стига за това - писарят притисна като малко дете до себе си треперещия монах. - Това е било просто едно мъртво магаре. Не може да навреди на никого с нищо. Но наистина беше грозна гледка. Дори Корсис, който е участвал в толкова битки, се разстрои, като го видя.

- Наистина ли?

- Наистина! - Климент пусна Йосиф и се загледа в лицето му. - Казват, че не си наред с главата, но си запомнил неща, които биха пропуснали мнозина. И успя да си ги спомниш въпреки страха. Справи се много добре!

Очите на слабоумния грейнаха, на лицето му се разля широка усмивка.

- Ти си дошъл тук да търсиш демона, нали? - попита той. - Не си като онзи предишния, дето умря под кулата. Той беше лош и груб. А ти ми даде мляко. Затова ще ти кажа - Йосиф се огледа бързо и зашепна, - аз съм го виждал!

- Кого?

- Демона! - монахът сложи пръст пред устните си. - Понякога нощем не мога да спя. Ставам и излизам да се разходя. Не си виждал двора, когато няма сняг. Чудесен е! - в очите му блесна възхищение. - Случва се в тъмното да видя падаща звезда или някой ангел. Преди ми се явяваха рядко, но откак дойдох в манастира, идват по-често. Усмихват се и ме гледат, вдъхват ми кураж - расофорът махна с ръка. - Но онази нощ не видях ангел! Беше преди два месеца, бях излязъл, задушавах се между каменните стени в килията. Легнах зад една купа със сено. Беше хладно, но си носех расото. То е дебело и ме пази от студа. Не го оставям никъде! Игумен Пацик ми го даде и ми каза да го пазя. То си е само мое! Не знам колко време лежах и гледах звездите. Чудех се дали Бог може да ме види и през нощта, когато е тъмно. Глупав въпрос - изчерви се Йосиф, - Бог вижда всичко и всякога, нощта не може да те скрие. Лежах и си мислех такива неща, когато внезапно чух звук. Сякаш нещо се носеше над земята, а краката му съвсем леко я докосваха. Беше хем прекрасен, хем страшен. Обгърна ме студ, сърцето ми се сви - слабоумният хвана Климент за ръката и я стисна силно. - Погледнах зад купата и видях сянка! Жена, а краката й не докосваха земята! Наистина! - Йосиф бързо се прекръсти. - Косата й се виеше около нея, скриваше я почти цялата, но казвам ти - сигурен съм, че беше жена. Тя бързо премина през двора, стигна до стената и изчезна. - Монахът замълча и стисна очи, борещ се със спомена. - Уплаших се. Много се уплаших! В манастира не бива да влизат жени! Забранено е! На другия ден казах на игумена, но той ме нахока, че не знам какво говоря. После се върнах да търся стъпките й. Исках да му докажа, че съм прав. Вместо тях намерих няколко пера - Йосиф отново започна да трепери, от очите му потекоха сълзи и той ги изтри с мръсния си ръкав. - Това е била тя, Гилу, нали? - попита той. - Злата сила, която шества между стените на манастира и убива по този страшен начин. Тази, за която одеве говореха Велизар и останалите.

Климент не знаеше какво да отговори. Можеше ли да приема за истина думите на човек, който вижда ангели, великани и огромни лисици?

- Видя ли я след това отново?

Йосиф кимна.

- Още три или четири пъти - шепнешком отговори той. - Но повече не посмях да последвам стъпките й.

Слабоумният не каза нищо повече, което да бъде от полза на писаря.

След като се увери, че Йосиф няма с какво повече да му е полезен, Климент реши да потърси иконома Филимон. Искаше му се да разгледа килията и вещите на брата на княза Докс.

Прекоси бързо двора, опитвайки се да се скрие от вятъра, и влезе в централната сграда. Надяваше се някой да го упъти къде да намери иконома. Йосиф също тръгна с него, ломотейки нещо, но на Климент сърце не му даде да го прогони. Жал му беше за слабоумния, който беше изгубил цялото си семейство по толкова ужасен начин. Щеше да се наложи да се примири с компанията му поне на първо време.

Срещна помощниците си, замръзнали и недоволни да обикалят около старата кула. Дори Корсис, който единствен се бе зарадвал на поставената от Борис задача, изглеждаше нещастен и недоволен. Бяха намерили в снега няколко стари подкови, счупена стрела без връх и парче изгнило дърво. Следи, освен тези на писаря, нямало.

Климент им каза да изхвърлят боклуците, които бяха събрали, и да влязат да се стоплят. Самият той, следван от Йосиф, продължи да търси иконома.

Намери Филимон да се кара на един от послушниците, който беше дълбал по дървената рамка на леглото си с ножче. След като го наказа да каже десет пъти молитвата „Отче наш“, Филимон пусна провинилото се момче.

- Трябва да ги държа изкъсо, иначе се отпускат и създават сума ти неприятности - въздъхна той. - Не им е лесно на тази възраст. Повече ги гонят игрите и закачките, а на сърцето им са мечове и битки, вместо кръст и покаяние.

- Всички момчета са еднакви - съгласи се Климент. - Дай им една пръчка в ръка и ще са много по-доволни, отколкото да държат перо или четка.

- Понякога направо ги съжалявам. Повечето не идват по своя воля, а ги водят бащите им. Искат да се харесат на Борис или да имат свещеник в семейството, който да им помогне да се издигнат. Но едва ли си дошъл при мен, за да обсъждаме тези неща.

- Така е - усмихна се Климент. - Питах се дали можеш да ми покажеш килията, в която е живял Докс.

- Разбира се - монахът извади от джоба си връзка с ключове и погледна Йосиф. - И той ли ще идва с нас?

Климент сви рамена.

- Горкият нещастник! - Филимон тръгна по коридора. - Брата на княза имам предвид. Да го сполети такава ужасяваща смърт. Откак дойде при нас, животът му не беше много весел. Приличаше ми на послушниците, за които ти говорих преди малко, все пак падна от високо. Беше пълководец, свикнал да му се подчиняват, да размахва меча и да препуска на коня, а му се наложи да стои затворен между четири стени, да се моли и да търси прошка.

- Това беше леко наказание за опита му да свали Борис - твърдо каза Климент, който беше разкрил заговора на Докс. - Князът постъпи благородно, като му подари живота.

- Разбира се! Разбира се! - веднага се съгласи Филимон. - Исках само да кажа, че в началото и на него не му беше лесно. Вечно беше мрачен и умислен, не говореше с никого. Хранеше се в килията си. Но постепенно се промени. Намери Бог. За това пък му завиждам! - монахът се усмихна неловко в сумрачния, студен коридор. - Мнозина търсят Господа, преди той да слезе в сърцата им. Аз самият съм още търсач. Но Докс го намери. Поне така казваше. Но промяната беше очевидна. Силите му се върнаха, очите му блестяха, походката му пак стана напета, осанката му горда... - Филимон поклати глава - жалко, че трябваше да умре по този начин - повтори той.

Монахът спря пред една от вратите, мушна ключа, който държеше, в ключалката, превъртя го и отвори.

- Това е - посочи той с широк жест. - Тук живееше братът на княза.

Климент кимна и огледа килията от прага. Прост сламеник, вълнено одеяло, маса със стол, кана, леген за вода и ракла съставяха обзавеждането на стаята. На стената висеше разпятие, което изглеждаше странно самотно в тихия студ. Миришеше така, както миришат помещенията, в които дълго не е живял никой. На прах, вар и спарено. Във въздуха се усещаше нещо, което подсказваше, че тук отдавна не е влизал никой. Прозорчето беше малко и с решетки, през него едва ли би могло да се провре и дете.

Климент постоя още миг на прага, след което бавно пристъпи в стаята на убития.

- Намерихме го точно под прозореца - веднага обясни Филимон. - Беше паднал по лице и да ти кажа право, по-добре да не го бяхме обръщали. Лицето му беше най-страшното нещо, което съм виждал през живота си! Очите му бяха изхвръкнали, езикът висеше на една страна, по врата му имаше засъхнала кръв. Но най-страшно беше лицето - застинало в ужасяваща гримаса. Преди да умре, Докс е видял нещо ужасно!

- Какво ли е видял? - попита Климент, докато опипваше сламеника в ъгъла и се озърна за новия си приятел. Не му се искаше Йосиф да се разстрои отново от думите на иконома. Но от расофора нямаше и следа.

- Имам своя версия за това, което се е случило. Споделих я с игумена, но той не се отнесе сериозно - монахът изглеждаше недоволен. - Това, че Докс беше паднал по лице към прозореца, едва ли е случайно! Сигурен съм, че е видял там нещо ужасно! Нещо, което толкова го е уплашило, че сърцето му не е издържало и се е пръснало! Тогава не е имало нужда никой да влиза в стаята му. Така трябва да е станало!

Климент спря за миг и учудено погледна монаха. В това, което казваше, имаше смисъл.

- Може и да си прав - замислено каза той. - Но това не обяснява следите от ухапване по врата.

- Мислих за това - веднага отговори Филимон. - Възможно е да са получени по-рано, преди Докс да се заключи в килията си.

- Наистина е възможно - съгласи се писарят, - но ако е така, значи е бил нападнат. Логично е след подобна случка да потърси помощ, не да се заключи сам.

- Е, не мога да имам отговор на всички въпроси - намусено каза събеседникът му. - Вероятно е имал свои причини да крие за нападението.

- Ами Севар?

- Какво Севар?! - все още раздразнено попита Филимон. -Дойде, разпита всички, държа се грубо. И той като теб искаше да огледа килията на Докс. Доведох го, отключих и го оставих. Бави се около час. Какво толкова търси, така и не можах да разбера. Между тези стени няма нищо!

Климент кимна неопределено и продължи да оглежда. Побутна легена, провери съдържанието на каната, огледа вратата и кожените й панти, отвори раклата, но освен валма прах не намери нищо друго.

- Къде са нещата на Докс?

- Прибрах ги - нацупено отговори монахът. - Но нямаше кой знае какво. Няколко ката бельо, две раса, колан и плетена шапка. Струва ми се, че това беше всичко.

- Е, все пак искам да ги видя. Нямаме повече работа тук - обяви писарят и двамата излязоха в каменния коридор.

Вещите на Докс бяха такива, каквито ги описа Филимон. Климент ги огледа една по една, но не намери нищо, което да му подскаже защо е бил убит братът на княза.

Небето се беше схлупило още по-ниско, сивите облаци, тежки като оловни капаци, заплашваха да смажат земята, вятърът злобно виеше по ъглите. Всеки момент снегът щеше отново да завали, но засега въздухът бе чист, макар и леденостуден.

Климент придърпа наметалото си по-плътно около тялото и уверено закрачи в снега. Имаше намерение обстойно да огледа двора на манастира и да си представи ясно кое къде се намира, на какво разстояние, колко време трябва за придвижването от едно място до друго.

Разговорът със слабоумния монах не му излизаше от главата. Дали Йосиф наистина беше видял жена в двора, или тя беше плод на фантазиите му? Старият йеромонах също твърдеше, че в светата обител влизат жени - нещо, което толкова раздразни Пацик. Реакцията на игумена беше разбираема - на него едва ли му беше приятно княжеският пратеник да мисли, че не управлява достатъчно добре поверения му манастир. Но ако Йосиф беше прав и в манастира наистина влизаха жени, нещата можеха да се окажат съвсем различни.

Криещ се от вятъра, Климент обходи целия двор надлъж и шир. Мина покрай църквата, спря се на гробището, обиколи работилниците, централното здание, градините, конюшните и оборите. Небето се смрачи още повече, започна да прехвърча сняг. Накрая стигна до старата кула, която за малко не стана причина за смъртта му. Желаейки да забрави страховете си, той спря и скептично огледа постройката. Нима само преди няколко часа щеше да умре на върха й?

Климент доближи отворената врата и подтикван от любопитство и желание да види мястото, където за малко не бе загинал, влезе вътре. Стълбите му се видяха мрачни и стръмни, от твърд черен камък, покрити с лед и скреж. Покарай тях минаваше потъмнял от времето парапет, счупен на места, стърчащ като зъби в мрака.

Страхът внезапно се завърна, прониза го като нож, кожата на ръцете му изтръпна, коремът му се преобърна, главата му се завъртя, мислите му внезапно се изпълниха с ужас. Искаше му се да се обърне и да побегне с всичка сила далеч от ужасното място, но вместо това опита да пребори внезапно обхваналата го паника, пристъпи напред, хвана се за перилото и дълбоко пое въздух.

Допирът на твърдото дърво го успокои. Страхът се притъпи, но остана там някъде - скрит под повърхността, готов отново да изскочи и да го стисне за гърлото.

„Това е само една обикновена стара кула“ - каза си писарят. - „Постройка от камъни, хоросан и дърво. Няма нищо, което да ме заплашва, в нея. Страхът ми е реакция на това, което се случи през нощта.“

Доволен, че е намерил логично обяснение на станалото, той бавно тръгна нагоре по стълбата. Въпреки това страхът остана, свит като огнено слънце точно под пъпа му, слънце, което пускаше тънките си лъчи из цялото му тяло.

Изкачи се бавно до върха, като внимаваше да не се подхлъзне. По средата на стълбите отново подмина заключената врата. Спря пред нея, разклати тежкия ръждясал катинар, но той не помръдна. Опита се да погледне през някой процеп, но вратата така добре лягаше върху каменната стена, че не можа да види нищо.

Вятърът на върха за малко да го изненада. Силен и студен, той духаше сякаш от всички страни едновременно и на писаря му се наложи да приклекне и да се хване за една от подпорите на камбаната, за да се удържи. В камбаната, вместо език, кротко спяха ято прилепи. Това обясняваше какво се бе случило през нощта. Явно по някакъв начин ги беше раздразнил, а те в лудешкия си полет за малко не станаха причина за смъртта му.

Усети как си отдъхва, а част от напрежението се свлича от рамената му. За станалото имаше обяснение, точно както беше предполагал - просто и смислено, без в него да е намесена зла сила.

Огледа заледените камъни, намери следи от стъпките си в замръзналия сняг, ясно личеше къде се е хлъзнал след атаката на прилепите. Внимателно се надвеси над перилата и погледна надолу - пред него се беше ширнал целият манастир. Наблизо беше мястото, където бе намерен Севар, вляво се виждаше магерницата, вдясно оборът и няколко други постройки. Съборната църква се падаше почти пред него, килиите зад гърба му. Климент погледна още веднъж през парапета и въздъхна. Нямаше и капка съмнение - щеше да е мъртъв, ако не се беше вързал през нощта и беше паднал.

Придържайки се с ръка за парапета и внимателно местейки крака по заледения под, той тръгна обратно. Не бързаше за никъде. А и един инцидент му беше повече от достатъчен. Нямаше да рискува отново на върха на тази кула, която го плашеше и за малко не стана причина за смъртта му.

Снегът се беше усилил, валеше плътно на талази, а вятърът го подемаше, завихряше и хвърляше в очите му. Като изгубени души, бързащи да се скрият на завет, между неясните очертания на сградите притичваха послушници и монаси.

Климент наведе глава срещу вятъра, придърпа качулката си по-плътно, за да се предпази от снега и закрачи към главната сграда. Искаше да обмисли това, което беше научил.

Наближи гробището и за по-пряко тръгна направо между кръстовете. Докато вървеше, нещо привлече вниманието му. Носени от вятъра, във въздуха се въртяха малки черни петна. Други се събираха около каменните основи на гробовете или прехвърчаха между тях.

Заинтригуван, Климент приближи, приклекна и по тялото му пролазиха тръпки. В краката му, трептяща на вятъра, имаше малка купчинка черни, лъскави пера.

8

Силен порив на вятъра духна перата, поде ги във въздуха и ги отнесе. В същия миг се разнесе драскане, същото, каквото Климент беше чул през нощта, което надвиваше дори воя на виелицата.

Все така приклекнал, писарят посегна да извади меча си, но той не беше на мястото си. Когато излизаше по-рано сутринта, не предполагаше, че ще има нужда от оръжие.

Проклинайки глупостта си, Климент се сниши зад близкия кръст и се опита да различи нещо в бялата пелена. Зад един от гробовете се надигна черна сянка, тъмни крила се устремиха към небето.

- Ела тук, добиче проклето!

Гласът на брат Герасим прозвуча неочаквано близо и миг по-късно монахът изплува през снежната завеса, теглейки след себе си инатящо се кафяво теле.

- Да измръзнеш ли искаш бе, говедо! - не спираше да нарежда той. - Не виждаш ли каква виелица е, какво си се запънало като магаре на мост?!

Монахът видя приклекналия Климент, спря учуден на място и присви очи.

- Ти пък какво дебнеш тук? - попита той, а погледът му бързо се стрелна на всички посоки.

Писарят стана, изтупа дрехите си от снега и без да отговаря на въпроса помогна на монаха да отведе телето в обора.

Вътре беше топло и уютно.

Миришеше на кожа, спарена слама, животински изпражнения, кръв и дим, но въпреки това помещението се видя на писаря светло и сигурно.

По стените висяха оглавници, юзди, седла и подкови, между тях бяха подпрени дървени гребла и лопати, по ъглите имаше купчини слама и стари кофи.

В задната част на помещението се намираше конюшнята, вляво и вдясно бяха настанени кравите, които обърнаха големите си очи към новодошлия, бавно преживяйки.

Атмосферата му напомняше за собствения му обор, който бе оставил далеч отвъд реката. Споменът за дома изпълни с печал и без това натежалото сърце на писаря и го накара за сетен път да съжали, че се е заел с поставената от Борис задача. Вместо да е тук, можеше да е в своята конюшня, а жена му и синът му да го чакат съвсем наблизо, можеше...

- Какво искаш? - грубо го изтръгна от мислите му Герасим. Монахът стоеше прав в една от клетките, беше завързал телето, което невъзмутимо дъвчеше сено от наръча пред него. Монахът влезе при близкия кон и вдигна крака му, за да огледа подковата. - Зает съм, нямам време да се занимавам със сплетни и клюки. Животните трябва да се подковат, пироните понякога падат от студа. Добре че мога да се справя и сам с това, баща ми ме научи! Нямаше друг ковач като него! - Той плю на земята. - След това трябва и да се изкарват, за да се поразтъпчат. Ако стоят много на едно място, може да се разболеят.

- Не те ли е страх, че нещо може да те срещне във виелицата? Не те ли е страх след всички тези убийства?

Високият монах се засмя и потупа расото си с мазолестите си ръце.

- Не вярвам в демони! Но и да има, нека ми дойдат! Ще ги посрещна с това! - той повдигна дрехата си, под която се видя дръжката на кинжал.

- Мислиш ли, че ще ти помогне? Севар също е бил въоръжен - отговори му писарят.

Герасим не каза нищо, само поклати глава и започна да разпределя храната на животните.

- Разкажи ми какво знаеш за убийствата! - настоя Климент. - Ти се грижиш за животните, би трябвало пръв да си забелязал изчезването им. Нещо не ти ли направи впечатление?

Конярят махна с ръка.

- Какво очакваш да ти кажа?! Да, имаше изчезнали животни. За всичко съм докладвал на игумена. Видя манастира - голям е, не мога да следя всичко непрекъснато. Ако някой иска да открадне кокошка или гъска, може да го направи спокойно. Отначало мислехме, че са селяни или ратаи, но след това се оказа, че грешим...

- Би трябвало да си по-развълнуван от смъртта на стоката си! Или не те интересува особено.

Герасим се обърна и заплашително стисна вилата, с която разхвърляше сламата.

- Ти какво, обвиняваш ли ме?

- Не обвинявам никого. Засега! Просто изтъквам фактите.

Впил поглед в писаря, монахът пристъпи напред, но спря, сякаш се колебаеше какво да направи.

- Какво ли знаеш за животните пък ти!? - каза накрая той и ядно хвърли вилата встрани. - Господар от града, който не е помирисвал обор!

- Бъркаш! - студено му отговори Климент. - Може да ти изглеждам градски човек, но от няколко години съм земеделец. Живея в имение до Филипополис и точно преди Борис да ме прати в преславния ви манастир израждах теле! Така че знам достатъчно за животните, за да мога да различа кога някой го е грижа за тях и кога не!

Герасим откачи от стената един оглавник, седна на дървено столче и започна да го поправя. Конярят присви очи, лицето му се осея с дребни бръчици.

- Питаш ме за убитите животни? - той стисна ядно коравите си ръце. - Едно ще ти кажа: Ако ми падне този, който им причинява това, демон или не, човек или не, ще проклина мига, в който се е родил! Може и да съм монах, но и Божието милосърдие има граници! Разбирам да убиеш, защото си гладен, защото няма какво да ядеш. Но да убиеш по този начин... Отдавна гледам животни. И мога да ти кажа, че в някои отношения са много по-добри от хората. Не искат нищо друго освен малко любов, а в замяна са готови да ти дадат млякото, вълната, яйцата, дори месото си! Няма да те предадат, няма да те излъжат, няма да ти направят зло! Ти си княжески, важен човек, голяма работа. Казваш, че си израждал теле и разбираш от тези неща. Хубаво! Но тогава направи така, че този, който убива животните, да си получи заслуженото.

- И ти не можеш да ми помогнеш с нищо?

Монахът завъртя глава.

- Нощем не спя. Дебна и чакам. Залагам капани, поставям клопки. Слухтя като бухал. Непрекъснато съм нащрек. Нищо! Убиецът е много предпазлив! Не съм намерил дори следа от него.

- Може би защото не оставя следи - тихо каза Климент и си спомни разговора в скриптория и летящите демони. - Откъде си, братко?

- Роден съм в едно от селата до Средец. Често ходехме на пазар в града. Това има ли значение?

Климент вдигна рамена.

- Ами Докс и Севар? - попита той. - За тях какво знаеш?

- Нищо повече от това, което ти каза игуменът. Занимавам се с животните и това ми стига. Не си завирам носа, където не ми е работа. Гледах да стоя далеч от брата на княза. Не обичам големци. Пък и напоследък той прекарваше повечето време в библиотеката. Там също не обичам да ходя. Що се отнася до Севар, той умря прекалено бързо, за да мога да ти бъда полезен. Питай Агапий. Той го намери.

- Вече говорих с него. Но искам да знам какво мислят и останалите. Ще разпитам всички.

Герасим не отговори, а само вдигна рамена и продължи съсредоточено да оправя оглавника.

* * *

Преписвачът Агапий нахлупи ниско качулката си и огледа двора. Не се виждаше нищо. Вихрушката скриваше всичко от погледа, сградите се виждаха като неясни силуети.

Така беше още по-добре. Никой нямаше да му досажда с излишни въпроси.

Агапий бързо се огледа и се гмурна в снежната пелена. Щеше да докаже на останалите, че не е толкова лекомислен, за колкото го смятаха. Щеше да блесне и пред княжеския пратеник с ума и логиката си. Пък после кой знае - писарят можеше да спомене името му и пред самия Борис. Монахът беше чул, че владетелят има нужда от личен писар. Е, той с удоволствие щеше да поеме този пост.

Въпреки студа Агапий се засмя. Сам щеше да изкове бъдещето си! Нямаше по цял ден да се свива в скриптория, докато очите му изтекат и се наложи някой от послушниците да го води за ръка до клекалото на клозета.

Беше си спомнил нещо, което можеше да се окаже важно, макар сам да не беше още сигурен докъде точно ще го изведе. Едно знаеше - убийствата, които плашеха всички, не бяха такива, каквито изглеждаха.

Затова имаше среща с един от братята, с когото искаше да размени няколко думи.

Преписвачът се усмихна при мисълта колко лесно се беше съгласил той. Агапий беше избрал удобно място, където да не ги безпокоят. Една изоставена барака зад останалите сгради, съвсем до стената.

Въпреки това трябваше да внимава! Не искаше да го намерят с разбита глава и дупки на шията.

Агапий потрепери и бръкна под расото. Допирът до кокалената дръжка на дългия нож му подейства успокоително. Беше готов.

Преписвачът внимателно си проправи път между сградите, подмина ковачницата, зави покрай конюшните, плъзна се покрай стената и се озова пред бараката.

Вратата й зееше отворена, вътре беше тъмно. Агапий съжали, че не е взел фенер или факла, извади ножа и бавно пристъпи в мрака.

Нещо в задната част на бараката се размърда и той веднага застана нащрек. Нечий силует се очертаваше върху тъмната стена.

- Ти ли си, братко? - попита преписвачът и тръгна между нахвърляните на земята боклуци.

Очите му свикнаха с полумрака и когато наближи края на помещението, видя, че това което бе взел за човек, е нечие расо, окачено на стената.

- Хей! Има ли някой тук? - извика той и се обърна, усетил движение зад гърба си.

В следващия момент в главата му избухна неописуема болка, нещо тежко се стовари върху дясното му слепоочие.

Агапий изпусна ножа и се свлече със стон на земята. Последното, което усети, преди мракът да го обгърне завинаги, бе как два твърди като стомана зъба се впиват в гърлото му.

* * *

Снегът блъсна Климент в гърдите и напълни очите му, щом отвори вратата на конюшнята. Той заслони лице и бавно си запробива път през виелицата. Вдясно изникна неясен силует, носещ нещо на рамо, който също се движеше с труд през снега. Стори му се, че е Беримир и го извика по име, но вятърът отнесе думите му и след миг магерникът изчезна в снега.

„Сигурно е взел продукти от склада“ - каза си Климент и бързо се вмъкна в черквата.

Както бе казал на Герасим, имаше намерение да говори с всички главни монаси. Може би отнякъде щеше да излезе нещо, някой щеше да си спомни друго, което да го насочи в правилната посока.

Завари Игнатий да подрежда хора на втория етаж. Дългото лице на монаха, белезникавите му очи и тънкият остър нос, осеян с червени пъпки, рязко контрастираха с гарвановочерната му коса. Духовникът имаше лукав вид като на човек, който знае много неща, но няма да ги каже.

Така и се оказа.

Климент разпита водача на хора надълго и широко за смъртта на Докс и Севар, както и за обезобразените животни, опита се да разбере вярва ли в демони, но така и не научи нищо съществено. Монахът се придържаше стриктно към официалната версия и не искаше да се ангажира със собствено мнение. Единственият, за когото каза нещо по-различно, бе чигатът Севар.

- Дойде тук и започна да души, не спазваше никакво благоприличие. Пъхаше си носа навсякъде, все едно си е у дома и всичко му е позволено. Прекъсваше службата, за да задава въпроси, не се съобразяваше с никого, дори с игумена. Идва и при мен да ме разпитва за Докс. Казах му всичко, което знам, а той ме гледаше, подсмихваше се и клатеше глава, като че ли го лъжа. Въпросите му звучаха така, сякаш аз съм убил брата на княза. Все едно мога да минавам през стени и заключени врати! Крайно неприятна личност. Няма да си кривя душата - всички изпитахме облекчение, когато го намерихме със счупен врат.

Това беше всичко, което Игнатий имаше да казва. Монахът се извини, върна се при певците и скоро към тавана на църквата се понесе песен, чиста и свята, все едно излизаща не от гърлата на хора, а на ангели.

Климент поклати глава, разтърка ръце, за да се стопли и се зачуди как е възможно Бог да даде такъв глас на човек като Игнатий, който не вижда по-далеч от носа си.

Излезе от черквата и свърна към скриптория. Герасим беше казал, че преди да бъде убит, Докс е прекарвал много време в библиотеката. Интересно какво ли бе правил там братът на княза, който, преди да бъде затворен, се присмиваше на книжовниците и писарите. Трябваше да поговори за това с Велизар.

Завари преписвача Неофит и миниатюриста Тихон, които му кимнаха разсеяно, надвесени над масите си. Другият преписвач Агапий не се виждаше никъде. Нямаше го и библиотекарят Велизар.

Климент бавно тръгна между лавиците, докосвайки с върха на пръстите наредените по тях пергаменти, свитъци и подвързани книги. Гледаше преписващите послушници и се запита какво ли чака тези младежи от тук нататък. Навремето той също се бе потил над пергамента и внезапно си даде сметка какъв късмет беше извадил. Ако не беше покойният кавхан Дукум, днес можеше да седи прегърбен в някой скрипторий, да се взира с все по-късогледите си очи в пергамента пред себе си и да преписва сметки, каталози със стоки и военни отчети. Животът му щеше да се развие по съвсем друг начин, имаше да срещне Корсис и Невестулката, нямаше да срещне Ирина. Нямаше да има син, нито имение до Филипополис, нито...

Писарят потрепери и махна с ръка.

Сега не беше време за подобни мисли. Може би някой от младежите, които се трудеха над преписите, щяха да станат като него, дори да го надминат! Те имаха шанс, много по-добър от този на повечето си връстници, по-добър дори от този, който беше имал той. Борис предвиждаше за тях живот, който щеше да им даде много възможности, стига да имат желание да се възползват от тях. Книгите и проповедите им щяха да обиколят цялата страна, да стигнат до мнозина и да преобърнат живота им завинаги. Щяха да се превърнат в основата на нещо ново и велико, което да надживее и тях, и него, и княза.

Нещо, което да остане завинаги!

Климент поклати глава, внезапно осъзнал колко важно и голямо е това, което прави Борис и как ще промени, не!, как променя живота на поданиците си.

Зад една от етажерките неочаквано се появи Велизар, съсредоточено прелистващ някаква книга. Той се стресна, когато писарят го повика по име, подскочи и разроши с ръка къдравата си коса.

- Какво правиш тук? - попита библиотекарят. - Обикновено не пускам никой да влиза сам в библиотеката!

- Защо? Някаква тайна ли криеш?

- Какви тайни? - тросна се Велизар. - Не искам братята и послушниците да се мотаят между рафтовете. Вземат и разместват, каквото им падне, след това иди го търси! Този препис на Светото Евангелие например - той потупа книгата, която носеше - трябваше да е на предните рафтове, а кой знае защо се е оказал чак отзад. Търся го повече от час! Но ти едва ли си дошъл да си говорим за книги - махна с ръка той.

- Всъщност точно за това съм дошъл. Разбрах, че преди да бъде убит, Докс е прекарвал много време в библиотеката. Чудех се защо ли?

- Ах, това ли? - поклати глава Велизар. - Не мислех, че е важно. Докс идваше често в библиотеката, да. В началото искаше богословски книги. Нали ти казах, внезапно стана много набожен. След това започна да се интересува от история. Четеше всичко за Гърция и Рим, дори хрониките за станалото по нашите земи. Напоследък се беше запалил да разбере каква е била разрушената църква на мястото, където сега е построен манастирът. Можеше да чете и на гръцки, и на латински, което му даваше широки възможности. Караше Агапий да му помага в пречертаването на разни карти, налагаше ги една върху друга, но не знам да е постигнал нещо с това.

- И това е всичко?

Библиотекарят въздъхна.

- Знам ли? Докс непрекъснато се разхождаше наоколо, особено през последните месеци, откакто му беше разрешена повече свобода. Имаше и посетител. Един от старите му приятели, който най-накрая се престраши да дойде да го види. Затвориха се в килията му и си говориха цял ден.

- Помниш ли как се казваше?

- Има си хас! Беше от великите боили. Курт! Чух, че наскоро се е покръстил.

- Чакаше до последно да види накъде ще задуха вятърът. Говореше се дори, че е участвал в бунта на Иратаис, но като видял, че князът ще надделее, минал на негова страна. Така и нищо не се доказа. Чудно за какво ли са си говорили двамата?

Монахът сви рамена.

- Едва ли някой може да ти каже.

- Къде е Агапий? - попита Климент. - Не го видях в скрипториума. Искам да поговоря с него за тези карти.

- И аз бих искал да знам къде е! - ядоса се библиотекарят.

- Излезе преди час и не се е връщал. Работата му стои непипната и се трупа. Обикновено не постъпва така. Пацик много ще се ядоса, ако разбере, че се шляе, вместо да изпълнява нарежданията му. Напоследък имаме много за наваксване.

Климент понечи да отговори, но не успя. Някъде отдалеч се чу вик, приглушен от стените на библиотеката, но все пак лесно различим. Някой крещеше от страх.

- Какво беше това? - попита писарят, опипа кръста си, там където обикновено висеше мечът му и отново съжали, че е излязъл невъоръжен. Макар и манастир, „Свети Архангел Михаил“ се оказа много опасно място.

- Някой вика! - отговори пребледнелият Велизар и бързо се прекръсти. - Господ да ни е на помощ! Дано не ни е сполетяло още някое нещастие.

В скриптория настъпи бъркотия. Послушниците наскачаха от местата си и започнаха да се блъскат около прозорците. Неофит и Тихон безуспешно се опитваха да ги успокоят, всички викаха, ръкомахаха и говореха едновременно.

Без да губи време, писарят грабна наметката си и хукна навън.

Снегът намаляваше, вятърът почти беше утихнал. Виковете се носеха от източната част, там където бяха градините, няколко монаси тичаха в същата посока. Докато бързаше пред тях, Климент разпозна гласа на брат Еремия. Какво ли беше станало, та лечителят крещеше така?

След това ужасът от предишния ден се повтори, този път още по-страшен.

Под една суха лозница, облегнат на стената в снега, все едно си почива, лежеше преписвачът Агапий. На бледото му като платно лице беше застинала маска на изумление, страх и ужас, очите му бяха изхвръкнали от орбитите, устата му зееше широко отворена, от нея се подаваше надебелял тъмен език. Снегът плавно падаше върху главата и рамената на монаха и се трупаше върху разбития му череп по бузите, носа и устните му. Ръцете на убития бяха разтворени встрани, расото му беше разрязано, а отдолу се виждаха разтвореният му гръден кош и корем, стърчащите ребра и черва, бялата му долна риза и вълнен панталон, потъмнели от кръв. Единият крак на Агапий стърчеше нелепо нагоре, като че ли се опитва да стане, другият беше затънал в почервенелия сняг.

Страшен беше и вратът на монаха. Кожата беше разкъсана и висеше на парцали, отдолу стърчаха сухожилия и парчета посивяваща плът, цялата в синини и отоци. Няколко дълбоки дупки зееха в месото, белезникави и безкръвни, сякаш хищно животно се беше хвърляло, хвърляло и хапало многократно нещастния преписвач.

Брат Еремия стоеше втренчен до трупа, устата му беше отворена като за вик, но от нея вече не излизаше звук. До него, закрил лицето си с ръце, несигурно пристъпяше магерникът Беримир.

Събирайки цялото си хладнокръвие, Климент се обърна към прииждащите монаси, вдигна ръце и тръгвайки към тях извика:

- Спрете! Никой да не приближава!

Недоумяващи, духовниците забавиха крачка, викайки един през друг, но Пацик, зачервен и с изцъклени от напрежение очи, доближи писаря и се опита да го отмести от пътя си.

- Махни се оттук! - нареди игуменът. - Искам да разбера какво става!

- Брат Агапий е мъртъв! - отговори му високо Климент, така че и останалите да го чуят. - Бил е жестоко убит! Никой да не доближава трупа!

- Трябва да видя! - извика Пацик и избута писаря, който го хвана здраво за ръката. До тях дотичаха Корсис и Невестулката, които объркано гледаха ту господаря си, ту игумена на манастира.

- Задръжте останалите! - нареди им Климент и те се втурнаха да възпрат уплашените монаси.

Пацик спря близо до поругания труп на преписвача и закри лицето си с ръка. От гърдите му се изтръгна стон, той стисна още по-силно жезъла си и се олюля, но успя да се задържи на крака.

- Ужасно зверство! - простена славянинът и се прекръсти.

- Господ е отвърнал очи от нас!

- Това престъпление може да ни даде шанс - бързо каза Климент. - Цел ден вали, снегът е още пресен. Можем да намерим в него следи, които да ни отведат до извършителя на това гнусно злодеяние! Но трябва да отведеш оттук всички, преди да са заличили това, което е написано в снега.

- Не! - игуменът отвърна поглед от мъртвото тяло. - Трябва да приберем трупа и да се погрижим за него!

- Не разбираш ли?! Това е шанс да заловим убиеца!

- Няма да оставя един от монасите си да лежи по този начин в снега! Аз съм игуменът на този манастир! Аз решавам какво да става в него! Елате! - извика той на останалите.

Климент бързо пристъпи напред и вдигна високо дясната си ръка.

- Това - каза той - е пръстенът на княза. Аз съм негов пратеник! И ви заповядвам да се оттеглите, докато не завърша огледа си! Който откаже, ще наредя да го арестуват!

Монасите недоволно зашумяха, но никой не посмя да продължи напред.

- Добре! - извика Пацик. - Ще отидем в черквата! Там ще се молим за душата на брат Агапий! А след това ще пиша на Борис! - закани се той.

Климент изчака монасите да се разотидат и внимателно огледа мястото. Интересуваха го следите около трупа, които ясно личаха в натрупалия сняг. Опитваше се да не гледа към поруганото тяло на преписвача, макар от миризмата на кръв и вътрешности да му се повдигаше, а по гърба му да лазеха студени тръпки.

Мястото на престъплението беше добре избрано. От едната страна го скриваше ковачницата, а от другата - чупка в оградата. Точно отпред растяха няколко плодни дръвчета, наистина без листа и с голи клони, но така вплетени едно в друго и отрупани със сняг, че зловещата гледка не се виждаше дори от няколко крачки.

Какво ли беше правил Агапий тук?

Защо му е било на преписвача да се крие по ъглите?

И какво беше накарало Еремия да дойде на това място?

Писарят се намръщи. Билкарят му се беше сторил открит и честен човек, но може и да бъркаше в преценката си.

Трябваше да побърза. Не оставаше много до залеза, а схлупеното небе и падащият сняг правеха работата му още по-трудна.

Освен собствените им следи в белите преспи личаха още две дири. Писарят се доближи, приклекна до тях и почувства как сърцето му започва да бие учестено. Стъпките бяха човешки!

Стана и се насили да огледа трупа.

Зловещо поруганото тяло го изпълваше с ужас и мъка. Извади кърпата си и изтри лицето на мъртвеца. Само преди няколко часа беше говорил с него, беше се смял на шегите му, слушал историите му и се бе впечатлявал от войнствената му начетеност. А сега всичко, което Агапий знаеше, всичко което можеше, красивият му почерк, изящните му заглавни букви, всичките му знания за света и хората, цялата му любов, надежди и мечти бяха изчезнали. Срещу него вече не беше веселият преписвач, а просто парче месо, сухожилия и кости, ледено и студено като смъртта, в която беше изчезнал монахът.

Нямаше съмнение, че преписвачът е бил убит с удар по главата. Някой го беше халосал с нещо тежко, най-вероятно изненадвайки го в гръб. Климент се надяваше смъртта на клетника да е настъпила по този начин и да е бил изкормен след смъртта си, а не все още жив.

Вратът на жертвата наистина изглеждаше ужасно. Ниско под ухото, малко над голямата вена, ясно личаха няколко дупки, от които се стичаше засъхнала кръв. Отстрани плътта беше смачкана и разранена, с грозен, черен оттенък.

Климент внимателно претърси джобовете на расото на мъртвеца, но не намери нищо интересно. Накрая стана и внимателно покри трупа с наметалото си. Това беше всичко, което можеше да направи за него засега.

Върна се при следите и повика с ръка Невестулката и Корсис.

- Вижте! - посочи на помощниците си той. - Стъпките, които отиват към трупа, са по-дълбоки от тези, които тръгват от него.

- Убиецът е пренесъл Агапий до тук?!

- Точно така! Престъплението е извършено другаде! Станало е така: убиецът е издебнал преписвача отзад, ударил го е и му е строшил черепа. След това го е изкормил. За това трябва време. И място, където да го направи, без да бъде притесняван. Накрая го е пренесъл до тук, където е можел да дойде необезпокояван, без никой да го види.

- Което значи, че дрехите му трябва да са целите в кръв! - възбудено отбеляза Корсис.

Климент кимна.

- Съберете всички монаси и послушници. Внимателно огледайте дрехите и ботушите им. Ако по някого има следи от кръв, го арестувайте. Пратете и да приберат тялото на преписвача. През това време аз ще видя накъде водят следите.

Без да чакат втора подкана, помощниците му хукнаха да изпълняват поставената им задача.

Писарят се подвоуми за миг по кои следи да тръгне. Тези, които се отдалечаваха от трупа, може би щяха да го заведат до убиеца. Другите щяха да му посочат къде е извършено престъплението. Климент потърка замръзналия си нос и тръгна след по-плитките стъпки. Ако това беше начинът да намери убиеца, нямаше да го пропусне.

За жалост остана разочарован. Следите стигаха до средата на двора, където се губеха сред тези на останалите монаси.

Проклинайки лошия си късмет, писарят се върна обратно при трупа. Наведен над снега, забърза в падащия мрак, притеснен, че ще загуби следите.

Този път имаше късмет.

Стъпките бяха дълбоки и личаха ясно, около тях снегът беше разровен, защото този, който ги беше оставил, беше бързал. Убиецът се беше движил почти плътно до оградата. Така оставаше незабелязан от двора и без особен риск можеше да пренесе зловещия си товар. На няколко места се виждаха капки и по-големи петна кръв, тук-там личеше, че убиецът е спирал да си почива и е поставял в снега нещо обло с полепнали по него слама и пръст.

„Толкова за демоните и вампирите! - доволно си каза Климент. - Това са следи на човек и аз ще го открия!“

Стъпките минаваха покрай градината, промушваха се между ковачницата и тухларната, завиваха съвсем далеч, където стената правеше чупка, и стигаха до малка, запусната барака, която се ползваше за склад на ненужни вещи.

Писарят внимателно отвори вратата и бавно пристъпи напред. Искаше му се да има факла или някаква друга светлина, защото в бараката беше тъмно. Постепенно очите му свикнаха с мрака и той различи струпаните на камари ненужни предмети и боклуци.

Климент вдигна парче летва, намота около него стар парцал и се опита да го запали с огнивото си. Успя чак на петия опит вдигна импровизираната факла високо над главата си и като внимаваше да не се препъне, внимателно тръгна сред боклуците. Миришеше на гнило, мръсно и прашно, а над всичко това се носеше тежкият дъха на мърша. Най-вероятно някое животно беше умряло между боклуците.

Някои от тях бяха преместени, така че да се отвори малка пътечка, водеща към задната част на помещението. Личеше, че някой скоро е бил там. За разлика от останалата част там нямаше нищо, освен ръждясала стара кофа, най-вероятно паднала от близката купчина, а земята на пода беше много тъмна.

Климент застана в средата на разчистеното място и с погнуса сбърчи нос. Миризмата на мърша тук се усещаше още по-силно. Огледа се, очаквайки да съзре трупа на плъх, котка или дори лисица, но не видя нищо такова.

Наведе се и опипа тъмния пръстен под. Вместо да усети драскането на камъчета и клечки, по дланите му полепна нещо мокро и студено.

Вдигна ръката си към пукащата факла и замръзна.

Дланта му беше червена от кръв.

9

Монасите се бяха преместила в столовата и стояха по масите с мрачни лица. Зад тях, насядали по пейки покрай стената, се свиваха послушниците. Пред всички, издуващ зачервените си бузи, седеше Пацик, който нервно барабанеше с единия си крак, обут в старателно лъснат черен ботуш от агнешка кожа. Корсис и Невестулката седяха до бумтящото огнище.

Климент влезе, затвори врата и се облегна на нея. Един поглед към помощниците му беше достатъчен, за да разбере, че не са открили нищо по облеклото и обувките на монасите.

Главата му се въртеше, усещаше как му се повдига. Дрехите му бяха пропити с миризма на пот, кръв и пушек, очите го сърбяха от дългото взиране в тъмния склад, осветен от пламъка на димящата факла. Беше разгледал внимателно следите около бараката. Освен тези на убиеца, личаха още едни, най-вероятно на преписвача. Явно престъпникът бе примамил жертвата си в склада, където я беше убил. Но защо Агапий се бе съгласил да отиде там? Той беше достатъчно разумен, за да знае, че това може да е капан. Или убийците бяха двама?

Пацик скочи от мястото си и се нахвърли върху него.

- Това е кощунство! Това, което правиш, е немислимо! Не си ли даваш сметка, че остави трупа на Агапий да лежи там - в тъмнината, а снегът да го засипва!? Как не те срам!? - развика се игуменът, а монасите замърмориха одобрително.

- Вашият брат е мъртъв и за него е все едно дали ще полежи малко повече или по-малко в снега. - Климент вдигна ръка, за да пресече гневния изблик на Пацик. - Разберете ме правилно - не искам да омаловажавам смъртта на Агапий или да се отнасям непочтително към тялото му. Но съм сигурен, че той щеше да одобри това, което правя, за да намеря и заловя убиеца. И понеже виждам, че мнозина от вас не разбират за какво става дума, ще го кажа съвсем ясно: Този, който е отговорен за ужасните престъпления, които се случват в този манастир, в момента е в тази стая!

Монасите шумно запротестираха, някои от тях размахаха юмруци към писаря, други започнаха да го обвиняват, но имаше и такива, които замислено клатеха глави и оглеждаха изпод вежди събратята си.

- Как си позволяваш?! - Пацик скочи на крака и тръгна към Климент със свити юмруци. Корсис погледна господаря си, но той само поклати глава. На крачка от писаря славянинът спря и плюейки думите на пресекулки продължи. - Как смееш да обвиняваш някой от нас?! Помощниците ти вече се държаха достатъчно нагло! Показахме им дрехите и обувките си. И защо? Те не откриха нищо! Ако си дошъл тук да ни се подиграваш, независимо дали си пратеник на Борис или не, това няма да ти се размине! Както не се размина на Севар! Да се подиграваш на нас, означава да се подиграваш на Господа!

- Вие ли убихте чигата? - тихо попита Климент. - И сега ме заплашвате със същото, така ли? - игуменът пребледня и отстъпи назад, но писарят продължи да го притиска. - Кой уби Севар? Хайде, отговори ми, Пацик! - извика той. - Така ще приключим всичко веднъж завинаги! Ти ли беше? Или прати някой да ти свърши мръсната работа?

- Не... не... - запелтечи славянинът. - Разбрал си ме погрешно! Не исках да кажа, че някой от нас има нещо общо със смъртта на чигата. Просто... не може да се държиш по този начин!

- Ти си гузен, Пацик! - гласът на писаря проехтя под свода на притихналата столова. - Вие всички сте гузни! - той посочи монасите, които се свиха на местата си. - Сред вас има убиец! И аз подозирам, че знаете много повече от това, което ми казвате! Струва ми се, че не разбирате - убит е братът на княза! Без значение в какви отношения бяха Докс и Борис, те са братя. Можете само да благодарите на Бога, че вместо да дойде тук и да ви избеси по дърветата наоколо, Борис праща хора като мен и Севар да разследват престъплението. И какво получаваме в отплата? Помощ? Разбирателство? Подкрепа? Не! Получаваме половинчати отговори, скрити намеци и заплахи! Трябва да ме разберете съвсем ясно - ако аз се проваля, и вие се проваляте заедно с мен! Ако не успея да открия убиеца, тогава ще го направи Борис. Следващият, който ще дойде тук, ще е Еспор! И той няма да пита кой е виновен и кой не! — писарят се облегна с две ръце на масата пред себе си и изгледа мрачно смълчаните монаси. - Казвате, че в манастира има демон! Вампир, който извършва убийствата. Съгласен съм с вас! Но ще ви кажа и друго! Този дявол, за когото говорите, не е безплътен, той не излиза изпод земята и не се връща после пак там. Той е в душата на някой от събралите се в тази стая и го кара да убива! - Климент замълча за миг, за да могат монасите да осмислят думите му. - Огледах внимателно снега около трупа на Агапий. Този път убиецът не извади късмет и стигнах там преди следите му да бъдат изпотъпкани. Затова ви накарах да не приближавате трупа. Не за да ви обидя. Проследих стъпките и видях къде е станало убийството. Видях и следите на Агапий, който е бил подмамен в една паянтова барака, скрита близо до стената. Преписвачът е имал доверие на убиеца си. Иначе никога не би го последвал доброволно. Агапий може и да беше арогантен и самовлюбен, но не беше глупак! Той би отишъл там само с някой, когото добре познава. С някой от вас!

Монасите зашумяха отново, но този път никой не посмя да се противопостави на писаря. Дори Пацик се върна на мястото си, седна намусен на стола и съсредоточено започна да оглежда монасите, сякаш се надяваше, че виновникът няма да издържи на погледа му.

- Разгледах стаята на Докс. И мога да ви уверя, че това, което се е случило там, не е толкова невероятно. Засега не знам кой и как е убил брата на княза, но разбрах по какъв начин е влязъл в килията му. - Климент отново вдигна ръка, за да предотврати надигащите се въпроси. - Станало е съвсем лесно. Убиецът е направил следното. Почукал е на вратата, Докс е погледнал през прозорчето, познал го е и го е пуснал да влезе. Което впрочем потвърждава тезата ми, че убиецът е в тази стая. Престъпникът е извършил кървавото си дело, след което е заключил вратата отвътре.

- Но как е излязъл тогава? - обади се миниатюристът Тихон. - В килията на Докс нямаше никой.

- Излязъл е лесно - обясни писарят. - Откачил е вратата от кожените й панти, измъкнал се е навън, след което я е закачил отново. Ходих в килията на Докс. Пантите на вратата са много халтави. Освен това, ако знае какво да търси, човек ще забележи пресните следи по кожата, когато убиецът ги е закачил обратно.

- Вярно ли е това?! - викна Пацик и плесна с ръце. От предишния му яд не беше останал и помен. - Вярно ли е?

Климент кимна с глава.

- Това е добра новина! - доволно извика игуменът и победоносно изгледа скупчените монаси. - Няма нито вампир, нито демон. Само някакъв ловък хитрец!

- И кой е той? - провикна се някой от монасите.

Писарят сви рамена.

- Това не знам. Но знам, че видях убиеца да носи жертвата си във виелицата. Бях излязъл от оборите на брат Герасим, когато видях във вихрушката тъмен силует, понесъл нещо на рамо. Заприлича ми на брат Беримир, нарамил чувал, но сега разбирам, че съм сбъркал.

- Е, това поне показва, че аз нямам нищо общо със станалото - грубо се засмя Герасим, но думите му бяха прекъснати от магерника Беримир, който разбута монасите и застана пред писаря.

- Нима искаш да кажеш, че аз съм този, който извършва тези ужасни неща? - попита той, а горната му устна трепереше.

- А ти ли си? - не му остана длъжен Климент и преди да получи отговор, продължи. - Вече казах, че се обърках. Помислих, че съм видял теб, но явно съм се заблудил.

- Чухте ли?! Чухте ли това? - извика Беримир и се обърна към останалите, но те се отдръпнаха от него. - Какво? - попита магерникът. - Ако мислите, че аз съм убил Агапий и останалите, значи не сте с всичкия си!

Никой не му отговори и монахът ядно махна с ръка.

- Я вървете по дяволите! - извика той и излезе, тръшвайки силно вратата след себе си.

- Той ли е? Той ли е убиецът? - веднага попита Пацик, а останалите му запригласяха.

- Винаги ми се е струвал подозрителен - обади се Неофит.

- Пък и има достатъчно ножове в магерницата. Знае как да удари и не се страхува от кръв - добави икономът Филимон.

- Дали няма да ни отрови? Повече няма да вкуся от манджите му! - зарече се Игнатий.

- Казах ви, че се обърках. Не знам дали видях него в снега! Може да е бил всеки от вас!

- Но ти каза, че убиецът ти е заприличал на Беримир! - припомни му собствените му думи Пацик. - Ще му наредя да не излиза от килията си, докато не стане ясно замесен ли е в убийствата, или не! Дотогава могат да ни хранят и помощниците му!

- Беримир не може да е убиец! - плахо се обади Йосиф. - Той ми дава ябълки и мляко винаги когато го помоля. А Велизар ме бие! Той е виновен! - обяви слабоумният.

Останалите монаси се разсмяха.

Напрежението спадна, духовниците изглеждаха доволни, че има заподозрян. Писарят въздъхна тежко и клатейки глава седна пред огнището. Заради прибързаните му думи един човек беше несправедливо обвинен. Или наистина беше видял Беримир във виелицата?

Климент отново поклати глава и се загледа във весело играещите пламъци. Не беше ли казал Йосиф, че е намерил близо до трупа на Севар лъжица с дълга дръжка? Каквито имаше в магерницата? Това не беше ли нова улика срещу Беримир?

- Утре - обяви тежко Пацик - ще извършим литийно шествие и водосвет. След сутрешната молитва ще обиколим двора, пеейки псалми, понесли свещените икони, отправяйки нашите молитви към Бога, за да ни избави от това зло, което се е настанило между стените ни. Тази вечер ще постим, а аз цяла нощ ще се моля на Господ да ни споходи светлата Му благодат и да отпъди от нас всяко зло! Забранявам който и да било да излиза след мръкнало на двора! А всички врати да се заключват здраво! Имате още два часа да привършите делата си за деня, след това се приберете по килиите си, отворете сърцата си към Исус и се помолете за душата на брат Агапий. - Монасите с прекръстиха, а игуменът стана, погледна този път благосклонно Климент и се разпореди: - Брат Еремия ще измие тялото и ще го приведе в достоен за погребение вид. Утре вечер, след като изчистим манастира от всяко зло, ще направим бдение за нашия преобичан брат преписвач, дано Господ се смили над душата му!

- Амин! - отговориха останалите и тръгнаха да излизат.

Тежко пристъпяйки, Пацик се отправи към покоите си. Игуменът беше притеснен, сърцето му се свиваше. Съвсем доскоро се смяташе за един от най-влиятелните хора в държавата, а сега това, което беше постигнал с толкова труд, беше на път да се изплъзне от ръцете му.

И то заради нещо, което не можеше да разбере. Дали Господ не му даваше урок, не му даваше знак, че се е възгордял прекомерно?

Пацик въздъхна и отключи една врата в източната част на сградата, където живееше. Разполагаше с повече удобства от останалите. Вместо обикновена килия имаше три стаи - кабинет, спалня и дневна. И трите бяха пищно обзаведени с тежки брокатени завеси, дебели килими, резбовани маси, сандъци и кресла. По стените бяха закачени икони със златен и сребърен обков, красиво разпятие висеше над широка, облицована с мрамор камина.

Веселото припукване на огъня не оправи настроението на Пацик. Славянинът придърпа тапициран стол пред камината, наля си чаша вино, седна и замислено се загледа в пламъците.

Да, нещата не вървяха на добре. И което беше по-лошото, за първи път не знаеше кого да вини за това. Ситуацията се изплъзваше от ръцете му, а той нямаше какво да стори. Беше отговорен за този манастир. И за лошото, и за доброто, което ставаше в него. Ако не можеше да защити живота на обитателите му, как можеше да се разчита на него?

Кой знае как му се присмиваха в Плиска, подигравайки го, че не може да опази дори собствените си кокошки!

Пацик гневно стисна юмруци, когато на вратата се почука и без да дочака отговор, Климент влезе в стаята.

- Защо си дошъл? - намусено каза игуменът, без да си прави труда да става. - Да ми покажеш още веднъж пръстена на Борис и да ми напомниш, че ставам все по-незначителен в собствения си манастир?

- Не искам да се караме, Пацик! - бързо отговори Климент. - Повярвай ми, нямам никакво желание да оспорвам властта ти, нито да прекарам и ден повече тук, стига да можех да си тръгна. Колкото по-бързо разбера какво става, толкова по-добре и за двама ни! Затова ти предлагам да обединим сили и да действаме заедно.

- Какво искаш?

- Ако става дума за човек, аз ще го открия - самоуверено каза писарят. - Но ако тук има нещо друго - зла сила, демон, вампир, ще ми е необходимо познанието и вярата ти.

- Сипи си вино и ми прави компания - покани го Пацик. - Напоследък се чувствам объркан. Започнах да се съмнявам в себе си и това кое е правилно и кое не - той въздъхна. - Изненада всички ни със заключенията си преди малко. Наистина ли Докс е бил убит по този начин?

Климент вдигна рамена.

- Не знам как и защо точно е бил убит, но този, който го е направил, е заключил вратата и е откачил пантите. Дело е на човек, не на демон.

- Дано си прав! Но се боя, че дори да е човек, това не значи, че не е бил обсебен. Както знаем, демоните нямат плът и кости и най обичат да действат, като влизат в телата на хората - игуменът замълча. - Мислех, че тук ще получа това, което заслужавам. Почит и уважение в служба на Бог. Сам знаеш, че се покръстих много преди останалите, преди Борис. Винаги съм вярвал в Христос, в неговата безкрайна любов и във възкресението. Очаквах работата ми да е спокойна и да отговарям само пред Бог. А виж какво се получи... - монахът замълча и разклати чашата си. - Не мога да повярвам, че Господ е отвърнал лицето си от мен, че ме е изоставил в този труден час. Или ме подлага на изпитание? Каквото и да направя, се оказва погрешно. Каквото и да предприема, се оказва неправилно. Вече се страхувам да изляза в собствения си двор, да отида в собствената си църква. Страх ме е от това, което може да срещна в коридора, магерницата или скриптория...

- Не трябва да се поддаваш на страха! Той няма да ти помогне.

Игуменът кимна.

- Молихме се! Всяка сутрин и всяка вечер. И продължаваме да се молим. Но Бог не чува молитвите ни! Страх ме е, Клименте! Страх ме е! - повтори той. - Казах ти - не знам как да постъпя. Не знам дали мога да се преборя с това, срещу което съм се изправил. Но повече няма да стоя и да гледам как монасите и животните ми загиват по такъв ужасен начин! Няма да оставя това, което съм съградил с толкова труд, да бъде унищожено. Без значение дали го прави човек, или зъл дух! Утре ще поведа шествието, ще направя водосвет и ще прогоня тъмната сила, която се опитва да оспорва властта ми! А сега ме остави! Чака ме дълга нощ!

Климент кимна, допи виното, остави чашата на полицата над камината и излезе. Преди да затвори вратата, погледът му отново падна върху загледания в пламъците Пацик.

Климент се върна в килията си, препаса меча и викна Корсис и Невестулката. Искаше още веднъж да огледа мястото, където бяха намерили Агапий. Може би щеше да открие нещо ново, което да му е от полза.

Времето беше студено, но ясно. Звездите светеха ярко в тъмното небе, луната къпеше с лъчите си покрития със сняг двор, беше съвсем тихо.

Писарят тръгна през двора, заслушан в скърцането на снега под краката си. След него вървяха помощниците му, понесли маслени фенери. Нищо не помръдваше. Луната осветяваше белия сняг, карайки го да искри като елмаз.

Климент спря в притихналия двор и впери очи в небето, което му се стори безкрайно красиво. Тишината, звездите и снегът го изпълниха с възторг, който бързо премина в печал, че не може да ги сподели с Ирина. Тихо произнесе името на любимата си, което излезе като пара от устата му и се разтвори във въздуха.

Мислеше да продължи нататък, когато нещо привлече вниманието му. Зад прозорците на скриптория проблясваха светлинки.

- Господарю! Виж! - Корсис също сочеше към библиотеката.

Тримата извадиха мечовете си и забързаха към скриптория.

Вратата на сградата беше отключена, от втория етаж се носеше неясен шум и говор. Все така, без да говорят, Климент и помощниците му бързо се изкачиха по стълбите, блъснаха вратата на библиотеката и влетяха вътре.

Завариха странна гледка.

Около безразборно запалени свещи седяха няколко монаси. Те изненадано извикаха, когато писарят, Корсис и Невестулката влязоха в помещението. Някои от братята се опитаха да скрият ръцете зад гърбовете си, други гледаха смутено новодошлите.

- Какво искате? Дошли сте да ни шпионирате ли? - пръв от групата се окопити Герасим. Високият кокалест монах изглеждаше леко на градус, очите и носът му се бяха зачервили. - Само неприятности ни донесе, откак си дошъл!

- Видях светлина - сухо каза писарят. - Затова дойдох да проверя какво става.

- Е, видя! Събрали сме се да отдадем последна почит на брат Агапий.

- С чаши вино?

- Във виното няма нищо лошо! В писанието се казва, че виното радва сърцето на човека, а свети Павел в посланието си до Тимотей пише: „А употребявай малко вино, поради стомаха си“. Така че няма какво да ни съдиш. И най-добре си върви!

- Почакай - обади се лечителят Еремия. - Той има остър ум и бърза мисъл. Добре е да чуем какво мисли за убийствата.

- Откъде знаеш, че после няма да изтича при Пацик да му разкаже какво правим? - тросна се Герасим. - Не съм го канил да идва тук! - монахът предизвикателно надигна чашата си, по брадата и мустаците му се стече вино.

Климент затвори вратата зад гърба си и се облегна на нея с усмивка.

- Еремия е прав - подкрепи лечителя библиотекарят Велизар и кой знае защо се изчерви. - И бездруго обсъждаме смъртта на бедния ни брат. Климент може само да ни помогне.

- Освен това, така или иначе, вече ни видя - изхили се Тихон и Климент осъзна, че миниатюристът е пиян.

- Вземете си чаши и сядайте - с широк жест покани новодошлите преписвачът Неофит.

Климент приближи, взе една от чашите, напълни я с вино и отля малко от него на земята.

- Бог да прости Агапий - каза той. - Не го познавах добре, но ми се стори добър човек. Нека там, където е сега, Господ да се смили над душата му и да не го съди много строго, както няма да го съдим и ние!

- Че и проповедник се извъди! - измърмори Герасим, но никой не му обърна внимание. Останалите последваха примера на писаря и отляха част от виното си на земята.

- Устат негодник беше! - каза Неофит и се усмихна криво, а очите му се напълниха със сълзи. - Устат, но честен и с добра душа. Ще ми липсва!

- Ще липсва на всички ни! - подкрепи го Велизар. - Беше добър преписвач и учител, послушниците го харесваха. Научи мнозина да четат и пишат.

- Кой ще го замести сега? - попита писарят.

Библиотекарят вдигна рамена.

- Пацик трябва да реши. Но трудно ще намери някой толкова ерудиран и начетен като него.

Монасите се умълчаха и надигнаха чашите си.

- Чудя се кой ли може да го е мразил толкова много, за да му причини подобно нещо - замислено каза Тихон и обърса брадата си с ръка. По китката му като кръв се стекоха няколко капки вино, монахът тръсна ръка и те полетяха към пода.

- Защо му е на някой да го убива по толкова жесток начин?

- Чухте какво каза пратеникът на княза - ехидно подметна Герасим, - че в този, който го е направил, се е вселил зъл дух!

- А не е ли така? - попита писарят. - Не бяхте ли вие тези, които до вчера твърдяхте, че в манастира ви се е настанила зла сила, която е погубила Докс и Севар?

- И животните! Не забравяй животните - добави Герасим и този път в гласа му нямаше и капка ирония.

Монасите отново се умълчаха, заслушани в припукването на свещите. Пламъчетата им хвърляха причудливи сенки по тавана, които се извиваха като змии и изчезваха в тъмнината на нощта.

- Всеки знае, че демони има! Мисля, че няма какво да се убеждаваме по този въпрос - каза Велизар и отново надигна чашата си.

- Така е - съгласи се и Неофит.

- Чакайте, чакайте да ви разкажа аз какво знам - махна с ръка Еремия, за да привлече вниманието към себе си. - Навремето живях в Средец - започна той. - И там се разказваше за една жена Нона, обладана от демон, която можела с негова помощ да омагьосва враговете си и да им навлича всякакви неприятности. Та в тази същата голяма хубавица беше се влюбил един от тамошните боили. Госпак ли беше, Гатак ли беше, забравил съм му името. Той живееше извън града и не знаеше с какво се занимава Нона. То никой не знаеше, в името на истината, след това се разбра. - Лечителят надигна чашата си, но тя се оказа празна. - Я подайте каната! А така! - монахът отпи дълга глътка. - Боилът я прелъсти, поживя известно време с нея и я остави. Тя твърдеше, че му се отдала, защото й обещал да се оженят, но къде ти благородник ще се жени за обикновено момиче. Малко по-късно Госпак наистина се ожени. За дъщерята на боритаркана, ако не се лъжа. И тогава започнали мъките му. Три години не можел да направи нищо с жена си - бил безмощен. Какво ли не опитвали, къде ли не ходил, но си останал безсилен и това си е!

- Ха-ха! - високо се изсмя Герасим. - Да имаш млада булка и да не можеш да я оправиш.

- Сигурно е била някоя грозотия - вметна и Тихон. - Чувал съм, че...

- Първа красавица беше - прекъсна го Еремия. - С дълги черни коси и очи като звезди. Кръстчето й беше тънко като игла, а гърдите й пищни и големи.

- Само ако ни чуе брат Захарий! - засмя се Неофит. - Пак ще ни чете проповеди за жените!

- И ще е прав! Всяко зло идва от жената. Така се оказа и в този случай - продължи разказа си Еремия. - Един ден, три години по-късно, боилът дошъл в града и случайно срещнал бившата си любовница. Седнали и се разговорили и тя го попитала как е семейството, как се чувства с жена си. Госпак не искал да й признае истината и й отговорил, че са много добре, много се обичат и вече имат три деца. Жената не могла да повярва, изпуснала се и казала: „Значи ме е излъгал демонът!“. Като чул това, Госпак я арестувал, предал я на местния чигат и двамата я разпитвали, докато не си признала всичко. Нона разказала, че след като била изоставена от боила, поискала помощ от демон. Той я научил да направи любовника си безмощен, като хвърли гърне с няколко от космите му в кладенеца на имота му. Като чул това, Госпак я оставил и препуснал към имението си. Там наредил да пресушат всичките му кладенци и наистина - в един от тях намерили гърне, пълно с коси. Боилът го хвърлил в огъня и скоро след това жена му наистина забременя.

- А какво стана с вещицата? - попита Климент.

- Какво да стане? - Сви рамена Еремия. - Удушиха я.

- Така, така - съгласи се Тихон. - С демоните не може да се постъпва по друг начин. В нашето село пък имаше един касапин, който беше много лют. На никого не цепеше басма за нищо. Груб, ама груб! Веднъж минавал по моста и срещнал един старец. Касапинът минал и понеже моста беше тесен, блъснал дядото, който за малко щял да падне във водата. Дори го нахокал, че не му е направил път. Старецът също се ядосал и му казал: „Внимавай, това няма да ти се размине безнаказано!“, но месарят само се засмял, наругал го и си продължил по пътя. Да, обаче след няколко дни внезапно се схвана от кръста надолу и не можел да прави нищо без чужда помощ. Дори да отиде да се изпикае горкият. Живя така три години, докато старецът, който го беше омагьосал, не умря и едва тогава се избави от мъките.

- Аз знам следното - обади се и Неофит. - Разказа ми го един старец, който твърдеше, че го видял с очите си. Като бил по-млад, в неговото село също имало жена, обладана от демон, макар че никой не подозирал за това. В селото непрекъснато ту някой боледувал, ту друг умирал, животните също били покосявани от зарази. Един ден някакъв младеж вдигнал сватба. И не поканил въпросната жена, заради което тя много се разлютила. За да си отмъсти, викнала демона и му казала какво й се е случило и поискала да си отмъсти. Той се съгласил да й помогне и я вдигнал във въздуха. Вещицата прелетяла над отходните ями, вдигнала всички нечистотии от тях и ги изсипала като потоп върху сватбата!

- Ха-ха! - засмя се някой. - Чудничко ги е омацала всичките.

- Не само това - продължи Неофит, - но и направила така, че да започне да духа силен вятър, който не давал на сватбари-те да се приберат по къщите си. Накрая, като се уморила, избягала, защото всички видели какво е направила и се уплашила да не й отмъстят!

- Това е нищо! - обяви Велизар. - Закачки за децата! Истински злият демон върши много по-лоши неща от това да залива хората с мръсотия или да отнеме мъжката мощ на някого. Знам различни случаи - той се огледа и зашепна, а останалите се приведоха напред, за да чуват по-добре - за един евреин, който си продал душата на дявола. В замяна Сатаната му предоставил демон, който непрекъснато бил на негово разположение. Евреинът го пращал да убива най-богатите хора в града и да взема парите им. Демонът им прегризвал гърлата и им избождал очите - Велизар замълча за миг, сенките, хвърляни от свещите, играеха по лицето му. - Евреинът забогатял неимоверно, никой не смеел да го закачи, защото го застигала смърт. Станал толкова богат, че нямало къде да държи парите си. И един ден, както си седял под асмата и пиел изстуден шербет, в къщата му влезли четирима черни мъже, които го наобиколили и му казали да тръгва с тях. Евреинът не искал, но те го сграбчили и въпреки че той пищял и викал, го отнесли, а никои не посмял да му дойде на помощ!

- Точно като при нас! - плесна с ръце Еремия. - Чудя се кой ли е продал душата си?

- Ами Гилу? - попита писарят. - За нея какво знаете?

Монасите се смълчаха и надигнаха чашите си. Дългите им черни сенки се заизвиваха по стените като змии.

- По-добре да не говорим за това - каза накрая Тихон. - Дори разговорите за нея са опасни!

- Гилу се вселява в някого и го превръща в убиец - тихо добави Велизар. - За нея няма прегради, пречки, затворени врати и ключалки. Те пие кръвта на враговете се и пирува с телата им! Няма по-голямо зло от нея!

- Стана късно! - Герасим пресуши чашата си и шумно се оригна. - Трябва да вървя да нагледам животните.

Останалите също се надигнаха да си ходят.

Накрая до отрупаната с чаши маса останаха само Климент и Велизар.

- Вярно ли е всичко това, което разказаха братята? - попита писарят. - За демоните и всичко останало? Ти вярваш ли, че някой от братята е обсебен?

Библиотекарят сви рамена и започна да разчиства празните чаши и кани.

- Ние сме монаси, хора като всички останали, обрекли се на Бог - каза накрая той. - И ние чуваме и виждаме разни неща, не сме защитени от нищо. Всеки е чувал подобни истории. Това не значи нищо! Просто неща, които се разказват вечер. Можеш да ги чуеш във всяка кръчма.

- Разкажи ми за Агапий - настоя писарят. - Всички си тръгнаха толкова бързо, не успяхме да поговорим за него.

Библиотекарят въздъхна и спря, както си беше с няколко чаши в ръка.

- Какво повече мога да ти кажа? Агапий дойде няколко месеца след мен. Учил е в Моравия при Ротимир. Беше забавен, образован, с много познания, знаеше няколко езика. Не беше замесен от тестото, от което стават добрите монаси. Духът му беше буен и необуздан. Няма да си кривя душата - затварях си очите пред лудориите му. Беше ми необходим тук, в скриптория, за да обучава останалите. Въпреки че беше буен, имаше безкрайно търпение в писането. Можеше с часове да учи някой послушник как да изписва красиво буквите и да го кара да се упражнява, докато не постигне успех - библиотекарят въздъхна. - Затова се правех, че не забелязвам, когато нарушава правилата. И той, и Неофит. Млади мъже са, имат нужда понякога да се забавляват.

- Водеха ли жени в манастира?

- И да са водели, не знам нищо за това. Усещах ги понякога нощем да се измъкват от килиите си, но къде ходят и какво правят, наистина нямам представа.

- Ами ти? Виждал ли си жени в манастира?

Велизар спря и облиза устни.

- Стана късно. Трябва да лягаме - каза той и духна свещите.

10

Климент и помощниците му се върнаха през смълчания двор и се прибраха в централната сграда. И тримата бяха уморени от емоциите през деня, но писарят искаше да свърши още нещо.

- Тази нощ няма да спим. Поне не много - думите му предизвикаха отчаяната въздишка на Корсис и негодуването на Невестулката. - Нощем в този манастир става нещо и аз искам да разбера какво. Монасите ходят, където си поискат, тайнствени жени обикалят между сградите, оставяйки след себе си пера от птици, зла сила е обсебила някой от духовниците. Ще изчакаме всички да заспят и ще излезем в двора. Тук най-интересното се случва през нощта и мисля, че е крайно време и ние да се включим. Починете малко и се пригответе. След час тръгваме!

Без да обръща внимание на протестите на помощниците си, Климент ги остави и се прибра в килията си. Седна на твърдия сламеник и се загледа в часовата свещ, запалена на перваза на прозореца. Оставаха още два часа до полунощ.

Мангалът в ъгъла гореше, но не разпръскваше кой знае каква топлина. Той стана и разбута въглените с върха на меча си, но от това килията само се изпълни с пушек. Ругаейки зимата, студа, убиеца, Борис и Пацик, който можеше да му намери по-удобна стая, писарят отвори прозореца да се проветри. Докато местеше оловната рамка, нещо в двора привлече вниманието му. Неясен силует се мярна в снега, но в следващия миг изчезна, преди да успее да го огледа.

Климент скочи, грабна наметалото и меча си и припряно влетя в килията на Корсис и Невестулката.

- Бързо! - извика той. - Някой ходи из двора. Трябва да го хванем!

И без да чака помощниците си, хукна по коридора.

Леденият въздух ощипа лицето му, от устата му излязоха валма пара, но той не обърна внимание. Продължи да тича към мястото, където бе видял силуета, и стигна до една от страничните постройки. Дръпна вратата й, но тя беше заключена.

Писарят трескаво огледа снега за стъпки, но не откри нищо.

Ядосан, тръгна обратно.

Пое си дълбоко въздух и се опита да се успокои. Нямаше смисъл да се ядосва. Гневът само замъгляваше разума му и му пречеше да прецени трезво обстановката.

- Владей страстите си, за да не те владеят те - припомни си той Епиктет[26], пое дълбоко въздух и тръгна да пресрещне помощниците си. Миг по-късно, дишайки учестено, те се появиха въоръжени до зъби. Корсис носеше меч и къс кинжал, Невестулката беше преметнал лък и колчан със стрели, в колана му бяха затъкнати два къси ножа, на гърдите му висеше разпятие.

- Това пък за какво ти е? - посочи го Климент и се усмихна.

- Тръгнали сме да гоним демон, нали така? - сериозно му отговори Невестулката. - Не знам дали ще можем да го сразим с човешко оръжие, но Божието със сигурност ще свърши работа.

- Съвсем вярно! - съгласи се и Корсис, разтвори наметката си, под която също висеше дървен кръст. - Ти също трябва да имаш, господарю!

- Имам! - Климент извади сребърна верижка, на която се полюшваше кръстчето, подарено му от Ирина. - Но добре че сте се сетили. Сега ще се чувстваме по-спокойни.

Горд от похвалата Невестулката изду устни и попита:

- Какво ще правим?

- Ще се скрием и ще чакаме. Ще отидем там - писарят посочи група дървета до средата на източната стена. - Оттам ще виждаме добре целия двор. Придържайте се към сенките и вървете тихо, без да говорите. Никой не бива да ни забележи. И не изпускайте от поглед кулата и църквата. Имам чувството, че ако ще става нещо, ще стане там.

Движейки се близо до стената, те стигнаха до групата дървета и се скриха в сенките им. Дворът беше като на длан пред тях. Не се виждаше само вътрешният двор между църквата и монашеските килии, но ако някой искаше да влезе или излезе оттам, трябваше да мине съвсем близо до скривалището им.

Много скоро измръзнаха. Краката им се вкочаниха, ръцете също, носът на Невестулката стана толкова червен, все едно е изпил кана вино. Въпреки това никой не се оплака.

Стояха така около час, тихо потропващи от крак на крак или разтривайки се с ръце, колкото да не се вкочанят съвсем. Толкова бяха измръзнали, че отначало никой не забеляза появилата се в магерницата светлина. Тя проблясна за миг в един от прозорците, мътна и неясна като нощен дух, след което изчезна, за да се появи след миг отново.

- Господарю, вижте това! - пръв се обади Корсис и побутна измръзналото рамо на писаря. - В магерницата има някой!

Тримата бързо тръгнаха покрай стената. Бяха по средата на пътя, когато светлината внезапно изчезна.

Наложи се писарят да тича за втори път тази нощ. Той и помощниците му се втурнаха през двора, но когато стигнаха до магерницата, вратата вече беше заключена, а капаците на прозорците плътно затворени. Който и да беше влизал вътре, вече го нямаше.

- Кой беше това? - попита Невестулката. - Дали Беримир не се разхожда през нощта като таласъм? И защо?

Климент нямаше отговор. Все повече въпроси се трупаха около монаха. Дали по-рано през деня беше видял него? Дали Беримир се беше върнал в магерницата, за да прикрие някакви следи? Писарят изруга наум. Трябваше по-рано да провери магерницата.

Докато се чудеха какво да предприемат, отнякъде се чу силен шум. Нещо изтропа, метал стържеше по метал.

- Натам - прошепна Корсис и посочи ковачницата в левия ъгъл на манастира. - Шумът дойде от там.

Този път не се втурнаха право към постройката. Климент тръгна наляво, помощниците му надясно. Искаха да са сигурни, че този, който е в ковачницата, няма да им се изплъзне.

Срещнаха се пред вратата, която отново се оказа заключена. Отвътре не се чуваше нищо.

- Някой си играе с нас! - ядоса се Климент. - Някой ни се подиграва!

Писарят внимателно огледа снега около ковачницата, но не откри нищо. Който и да беше вдигал шума, беше изчезнал, без да остави следа.

Продължиха бавно покрай стената, търсейки с поглед нещо, което да им подскаже кого бяха преследвали. Снегът искреше на лунната светлина, стъпките им хрущяха, всичко беше застинало, като че ли времето е умряло и никога няма да се съживи.

Минаха покрай една от конюшните, когато Корсис се подхлъзна. Помощникът на Климент размаха рязко ръце, опита да се задържи за нещо във въздуха, не успя и се облегна тежко на дървената врата. За изненада и на двамата тя неочаквано се отвори и Корсис се стовари върху мръсната слама, с която беше застлан пръстеният под.

- Добре ли си? - Климент се наведе и помогна на помощника си да стане. - Удари ли се?

Корсис кимна, че всичко е наред и изтупа полепналите по дрехата си боклуци. След това двамата се спогледаха. Защо конюшнята беше отключена?

Пристъпиха в огряното от луната помещение и се огледаха. На бъчва до стената беше поставен маслен фенер. Писарят го взе, запали фитила и затвори стъклото. Конюшнята се обля с мътна, слаба светлина.

Разбудени от шума и неочакваните посетители, няколко коня се размърдаха. Някои изпръхтяха, други показаха глави над преградите, оглеждайки късните гости.

- Защо конюшнята е отворена? - изрече Корсис въпроса, който си задаваше и Климент. - Не трябваше ли всички сгради да са заключени, както нареди игуменът?

Писарят кимна. Някой беше нарушил заповедта на Пацик, Но защо? И къде беше отишъл?

Не беше забравил какво му се случи миналата нощ на върха на старата кула. Този път нямаше да остави да го изненадат Писарят изтегли меча си, металът застърга ножницата и шумът разкъса нощната тишина.

- Да огледаме! - каза Климент. - Може би този, който е отключил вратата, все още се спотайва някъде тук.

Корсис кимна и заедно с Невестулката последваха господаря си.

Двамата бавно запристъпяха покрай стената, държейки оръжията пред себе си. Отместиха внимателно един паднал на земята чул, надзърнаха зад няколко прегради, разбутаха с мечовете си високата купчина слама. Не откриха никого.

Подразнени, че са нарушили спокойствието им, конете ставаха все по-шумни. Ако продължаваха да цвилят и тропат, щяха да разбудят целия манастир.

За да усмири неспокойните добичета, писарят напълни една кофа с просо и започна да обикаля клетките. Сипваше по малко от зърното в яслата на всеки, потупваше животното по врата и му говореше успокоително. Тактиката му даде резултат. Доволни, че получават извънредна порция храна, конете бързо се усмириха, заети да поглъщат неочакваната вечеря.

Последната клетка се оказа празна. Писарят сигурно не би обърнал внимание на това, ако не забеляза мокър отпечатък точно пред вратата. Очевидно конят, който я обитава, наскоро е бил изведен, а преди това кракът му е стъпил във водата за поене.

Климент смръщи чело, влезе в клетката и я огледа внимателно. Не изгледаше така, както би трябвало да изглежда една необитавана клетка. По земята се търкаляха зърна просо и ечемик, миризмата беше силна, в ъгъла се виждаше купчинка съвсем пресни изпражнения.

Все така намръщен, Климент приклекна и опипа мръсната слама. Тя все още беше топла.

- Откри ли нещо, господарю? - главата на Корсис се показа на вратата на клетката.

- Мисля, че доскоро тук е лежал кон - отговори писарят. Сламата е топла, в яслата има прясна храна. Виждаш ли - той вдигна високо фенера и посочи следата на земята - това е отпечатък от копитото му.

Сега беше ред на Корсис да се намръщи. Той пъргаво се шмугна в клетката, започна да опипва стените й и да трие слама от пода между пръстите си.

- Така е - обяви накрая той. - Тук доскоро е имало кон! Но къде е отишъл?

- И кой го е извел? - допълни Невестулката.

- Ами снегът? - не се отказа Корсис. - Няма ли стъпките на коня да личат в снега навън? Този, който го е извел, едва ли е предполагал, че толкова бързо ще открием липсата му.

- Съмнявам се отговори Климент и разтърка уморено очи. Пред вратата е почистено. Едва ли ще открием нещо.

Въпреки това излязоха и засланяйки фенера от вятъра, огледаха земята пред конюшнята. Колкото и да се взираха, не намериха следи, които да им подскажат в каква посока е тръгнал конят.

- Животното няма как да е отишло далеч - каза Невестулката. - Колкото и да е голям, манастирът не е безкраен, за да може да се скрие нещо такова като кон.

- И какво предлагаш? - тросна се Корсис. Носът му беше замръзнал, бузите червени от студ. - Да обикаляме из двора, докато не открием проклетото добиче?

- Не! - махна с ръка Невестулката. - Нека просто помислим къде биха могли да отидат конят и този, който го е извел от конюшнята.

- Разбира се! Разбира се! - обади се Климент. - Животното не може да е излязло през вратата, защото пазачът щеше да го види. Едва ли е в църквата, в килиите на монасите, в трапезарията или в кулата. Остава да е някъде в двора, но ако беше там, щяхме да го видим. Значи остават помещенията покрай оградата - ковачницата, може би магерницата и останалите постройки.

- Но защо ще му е на някого да води кон там? - попита Корсис.

- Нямам представа - отговори Климент. - Но като има предвид всичко, което се случва в този манастир, това, че някой извежда коне посред нощ, въобще не ми се вижда странно.

- Ами ако това е работа на вампира? - Невестулката се огледа предпазливо и бързо се прекръсти. - Ако той го е отмъкнал и го е убил?

- Точно така! - щракна с пръсти писарят. - И дори знам точно къде е направил това!

Помощниците му го погледнаха учудено.

- После ще ви обясня - каза писарят и хукна през двора, държейки фенера пред себе си. - Трябва да побързаме! Дръжте си очите отворени, а мечовете под ръка!

Минаха покрай черквата, заобиколиха спалните помещения и свърнаха към източния ъгъл на манастира. Подминаха ковачницата и магерницата и свиха към обраслия с дървета и храсти ъгъл, където по-рано през деня Климент откри изоставената барака.

Малко преди да стигнат до нея, писарят забави ход и сложи пръст пред устните си. Корсис му показа снега - ясно се виждаха следите от конски копита, а до тях - стъпки на човек.

Вратата на бараката зееше отворена - черна и мрачна като паст на демон.

Невестулката спря и подуши въздуха.

- Мирише на прясна кръв! - прошепна той и отново се прекръсти. - Какво е това място?

- Вратата към ада! - отговори Климент и тръгна напред с изваден меч.

Сърцето му думкаше в гърлото и той неочаквано си припомни как веднъж, още като дете, заедно с още няколко момчета бяха слезли в подземията на двореца в Плиска, където измъчваха затворниците. Ноздрите му различиха същия мирис на кръв, пот и изпражнения, коремът му се сви на топка, усети как космите по врата му настръхват. Тогава всичко беше завършило с малко уплаха и бързо бягане. Как щеше да завърши сега?

Стигна до вратата, побутна я с върха на меча и се прикри в сенките. Паянтовите панти се люшнаха назад, но врата се отвори плавно и тихо, очертавайки върху пода правоъгълник светлина.

- Има ли някой, господарю? - нетърпеливо попита Корсис, но Климент бавно пристъпи напред, без да му обръща внимание.

Фенерът хвърляше мътни отблясъци по стените и той с мъка различи или по-скоро усети движение в задната част на бараката. Нещо изскърца, все едно нокти стържат по камък, понесе се тихо стенание, леко като последна въздишка, чу се шумолене.

Следван от помощниците си, писарят пристъпи още няколко крачки напред и замръзна на място.

Полегнал на една страна, в дъното на бараката лежеше конят. По светлата му кафява кожа бяха полепнали сламки и кал, гривата му беше отметната напред, точно над големите, вперени в тавана мъртви очи. Гърлото на животното беше прерязано и от него бавно и плътно, като струя на чешма, течеше кръв.

Писарят дълго нямаше да забрави тази сцена. Въпреки че беше виждал и по-жестоки неща, заради тишината на нощта, падащата бледа светлина, влизаща през прозореца, и мъждивите сенки, които хвърляше фенерът, конската муцуна с кървавите й зъби и опулени очи щеше дълго да го преследва в сънищата му и да го кара да се събужда облян в пот.

Над трупа на коня се бе надвесила гротескна черна сянка, която държеше в ръка дълъг, почернял от кръв нож.

При вида на писаря и помощниците му съществото нададе рязък писък, който отекна в стените, метна ножа по новодошлите и без да чака и миг се хвърли към задната стена на бараката.

Климент се втурна напред, прескочи трупа на мъртвото животно и последва беглеца. Изненадващо задната част на бараката се оказа пуста и празна. От черния призрак нямаше и следа.

В първия миг писарят се обърка, но докато помощниците му надаваха ужасени възклицания и се кръстеха, започна да удря по дървената стена. На третия удар част от нея поддаде и се отвори навън като врата.

Без да губи и миг, той се хвърли напред и видя беглеца, който тичаше през двора към старата кула.

Климент пусна фенера на земята и се втурна с всичка сила след черната фигура, която комично подскачаше върху снега.

„Има ли крака, или се носи над земята?“ - проблесна за миг в главата на писаря, но в следващия момент облак закри луната и дворът потъна в мрак.

Въпреки това Климент не спря да тича.

Стигна до кулата, заобиколи я, но не видя нищо. Миг по-късно към него се присъединиха и помощниците му.

- Какво беше това? - попита Корсис и се подпря на колената си, за да си поеме въздух. - Къде отиде?

- Не видя ли!? - задъхано му отговори Невестулката, чиито зъби тракаха. - Беше демон! Вампир, който изчезна!

- По-скоро монах в черно расо - отговори Климент, докато се озърташе трескаво. - Вижте - каза той и посочи земята, осветена от отново изгрялата луна. - Стъпките му свършват точно пред кулата.

- Да влезем да проверим - предложи Корсис и тръгна напред, но писарят го спря.

- Няма нужда да бързаме. Нека преди това се уверим, че не греша. Невестулке! Остани пред входа и пази. Ние с Корсис ще претърсим от двете страни.

Обиколиха в кръг около кулата, но не откриха нищо подозрително в пухкавия сняг. Този, когото бяха преследвали, или се беше скрил вътре, или беше изчезнал като призрак.

Върнаха се обратно пред вратата и огледаха внимателно. Камъните на входните стъпала бяха замръзнали, обвити в лед. И да беше минал някой по тях, не беше оставил никакви следи. Корсис побутна вратата и тя леко се отвори, все едно ги подканяше да влязат. С извадени мечове Климент и помощниците му бавно пристъпиха в старата кула. Фенерът им освети началото на извитото стълбище и основата на кулата.

Бавно тръгнаха нагоре. Може би този, когото преследваха, се криеше в заключената стая или се спотайваше на върха на кулата.

Стигнаха вратата, но големият ръждив катинар все така висеше на нея. Невестулката го разклати, колкото да се увери, че е заключен, след което продължиха нагоре.

Изкачването се стори на писаря много по-бързо отколкото предишната нощ. Присъствието на помощниците му го успокояваше и му вдъхваше кураж. Ако се случеше нещо, Корсис и Невестулката щяха да му се притекат на помощ.

Площадката на върха на кулата изглеждаше точно както я беше запомнил. Подът беше скован от лед, част от дървените перила липсваха. Нямаше никой.

- Внимавайте с камбаната! - предупреди Климент и бързо огледа пустия двор. - Пълна е с прилепи.

- Опасни ли са? - попита Невестулката и придърпа по-плътно наметалото около себе си.

- Не са по-опасни от врабче - присмя му се Корсис. - Стига да не напълниш гащите от страх!

- Трябваше да си видиш лицето одеве, когато онова нещо изпищя - не му остана длъжен бившият джебчия. - Не съм виждал по-уплашен човек през живота си!

Корсис понечи да отговори, но Климент го изпревари.

- Стига сте се препирали! Трябва да известим Пацик какво се случи.

Бавно тръгнаха надолу, провериха отново катинара на вратата, но той си оставаше все така заключен. Когото и да бяха преследвали, той просто се беше разтворил във въздуха.

11

Върнаха се обратно на двора, когато отнякъде дочуха стъпки и гласове. Три облечени в черно силуета, понесли запалени фенери, се показаха иззад черквата. При вида на хората, излезли от кулата, те замръзнаха на място и се скупчиха.

- Кои сте вие?! Какво правите тук?! - Климент пристъпи напред, а мечът отново се озова в ръката му.

Човекът срещу него свали качулката си и Климент разпозна Герасим.

- Хванах тези двамата да се промъкват на гробището! - той посочи спътниците си. - Кой ги знае какво са намислили! Свалете си качулките, де! - подкани ги той. - Не се крийте от княжеския пратеник!

Две смутени лица на момчета се показаха изпод качулките. Послушниците гледаха уплашено, очите им не се отделяха от извадения меч на писаря.

- Нищо не сме направили - каза единият от тях. - Само искахме да видим къде е бил убит Агапий!

- На друг ги разправяйте тия! - сопна се Герасим и сграбчи послушника за ръката. - Ами конят? Той къде е?

- Не знам нищо за никакъв кон! - извика момчето и се дръпна встрани. - Пусни ме! Боли!

- Искали сте да пояздите, знам ви аз! - развика се Герасим.

- Само глупости са ви в главите, нямате страх от Бога! Казвайте къде е конят, преди да е станало по-лошо! - той вдигна ръка да ги удари.

- Чакай! - хвана го Климент. - Знам къде е конят и тези двамата нямат нищо общо с това. Вървете да спите - отпрати той послушниците, но след това промени намерението си. - Не! Първо идете и събудете игумена. Кажете му да дойде в източната част на двора.

Облекчение се изписа по лицата на двете момчета, които кимнаха и хукнаха да изпълняват поставената им задача.

- Защо ги пусна? - недоволно изсумтя Герасим. - И какво има в източната част на двора? Вече търсих там и не намерих нищо!

- Не си знаел къде да гледаш, братко - отговори му писарят. - Но се подготви за най-лошото. Конят е мъртъв!

Стон се изтръгна от гърдите на монаха, Герасим закри лице с дългите ръкави на расото си и се преви на две, сякаш внезапно нещо го беше ударило.

- Предчувствах го! Предчувствах го, още като видях празната ясла - изстена той. - Кое е това зло, което посяга на животните? Коя е тази прокълната душа, която коли тези безсловесни твари? - монахът отново вдигна качулката си и тръгна след Климент и помощниците му. - Какво се подсмихвате - озъби се той на Невестулката. - Нима мислите, че конете, птиците и кучетата нямат души? Не сте чели внимателно Светото писание! Там това ясно е упоменато. В Библията е написано, че животните имат жива душа, а житията на светците ни дават много примери за животни, които се държат като хора! Ами враните, които носели храна на свети Илия, както пише в трета книга на „Царства“? Или гладните лъвове, които не изяли пророк Даниил, когато мидийският цар Дарий го хвърлил в рова им? Или свети Герасим и неговият лъв Йордан, който той излекувал и който след това...

Така и не се разбра какво точно е станало с лъва на свети Герасим, защото стигнаха до бараката, Климент бутна вратата и влезе.

- В дъното е! - посочи той, а монахът като обезумял се хвърли към лежащия на земята кон.

Герасим приклекна, опипа тялото на животното и силно изруга. След това се наведе, вдигна главата му в скута си и започна да я милва и да й говори като на малко дете, без да обръща внимание на кръвта, която попиваше в расото му.

Климент също приближи и отново огледа трупа. Сега имаше повече светлина и той с тъга се взря в мътните очи на коня в блестящата му грива и в благородно заострените му уши. Макар и обезобразено, животното продължаваше да изглежда силно и красиво, а черната кръв бавно се съсирваше под тялото му. Приклекна до Герасим. Монахът ридаеше, оплаквайки мъртвия си приятел, но не това интересуваше писаря. Той бавно прокара пръсти по врата на убитото животно, вдигна фенера и го приближи, след което опипа коня и от другата страна. Макар изкормен и обезобразен, конят просто беше заклан, а по врата му, за разлика от останалите жертви, нямаше следи от ухапване.

Който и да беше убил животното, се бе задоволил само с това. Всъщност не беше точно така. Неочакваната поява на писаря и помощниците му бяха попречили на убиеца да пие от кръвта на коня.

Вратата на бараката рязко се отвори и прекъсна мислите му. Отвън повя студен вятър, който раздвижи пламъка на фенерите и сенките по стените затрептяха.

Застанал на прага, облечен надве-натри, с червено от гняв лице, стоеше Пацик. Игуменът се опитваше да запази благоприличие и достопочтеност, но личеше, че е изключително ядосан. Зад него, развълнуван и притеснен, надничаше единият от двамата послушници, както и повечето монаси.

- Какво става тук?! - прогърмя гласът му. - Аз съм игуменът на този манастир! Искам обяснение!

Преди да отговори, Климент огледа новодошлите. Нямаше нужда да бърза. Не казваше ли Аристотел, че „Добре започнатото е наполовина свършено“? Може би щеше да извлече повече полза от появата на игумена, отколкото бе предполагал. Ако беше вярна максимата, че убиецът винаги се връща на мястото на престъплението, може би този, когото търсеше, не беше устоял на изкушението да види как се приема творението му и сега също беше в бараката.

Ето, братът преписвач Неофит изглеждаше прекалено развълнуван, а по лицето му не личаха следи от сън. Точно обратното - миниатюристът Тихон беше силно пребледнял и криеше лицето си в шепи. Икономът Филимон дишаше тежко, като че ли наскоро беше тичал. Магерникът Беримир беше единственият напълно облечен. Върховете на ботушите на библиотекаря Велизар бяха мокри. Водачът на хора Игнатий единствен не се интересуваше какво точно има в задната част на помещението. Нима знаеше за трупа на коня? Брат Еремия притискаше към себе си треперещия Йосиф и се опитваше да го успокои, а каноникът Захарий беше червен може би не само от студа.

- Пак питам! Какво става тук!? - гласът на Пацик мощно прогърмя и откъсна Климент от мислите му.

- Някой е убил Мойсей! Заклал го е като прасе! - отговори вместо писаря Герасим и отново зарони сълзи над мъртвото животно.

- Това виждам и сам! - строго отговори игуменът. - Искам да знам кой е направил това и защо! - Пацик се завъртя на пети и посочи монасите. - Молех се, призовавах Господ и Светата Дева на помощ, когато бях безцеремонно изтръгнат от уединението си - той потрепери. - Студено е, няма нужда да стоим тук и да мръзнем. Едва ли Божията промисъл е да се разболеем заради този убит кон! Помогнете на брат Герасим да погребе животното и да почисти - игуменът се обърна към писаря.

- А теб, Клименте, ще помоля да ме последваш в килията ми. Трябва да разменим няколко думи. Но ела сам. Помощниците ти могат да помогнат тук.

Без да изчака отговор, дебелият славянин тръгна напред, а монасите услужливо се отместваха от пътя му. Писарят вдигна рамена и го последва.

Настаниха се отново пред камината, но този път Пацик не предложи вино. В помещенията миришеше на тамян, няколко свещи върху дебели сребърни свещници разпръскваха ярка светлина.

- Както казах, се молих - поде игуменът и уморено разтърка лицето си. - Но и мислех. Мислех за това, което става, и за това, което трябва да направя. Разказах ти как Докс намери Бог при нас. Аз открих друга истина. Между тези стени разбрах колко тленно е човешкото тяло. Разбрах, че истинските богатства се крият в душата, не в това, което притежаваме. Разбрах, че вместо слуга на Господа, съм на път да се превърна в слуга на собствените си желания, които ме тласкат в грешна посока - Пацик се наведе напред и подпря лакти на колената си. - За жалост днес мнозина се възползват от положението си не за да просветляват обикновените хора, а за да се възползват от тях и да трупат богатства. Знаеш ли, Клименте, Калистен[27] пише, че когато разбрал, че идва смъртният му час, великият пълководец Александър Велики пожелал да го погребат с длани обърнати нагоре. Така искал да покаже на всички, че дори и той - Великият, си отива от този свят, без да може да вземе от него нищо в смъртта. Тази книга, макар и писана от грък езичник, беше откровение за мен. Осъзнах, че борбите, в които се бях впускал в Плиска, интригите, сделките, в които бях участвал, за да се добера до повече власт, пари и злато, погубват душата ми и не ми носят нищо добро - славянинът разпери ръце. - Това място също ми помогна. Тук е много по-лесно да откриеш Бог, отколкото в столицата. Тук най-после намерих покой!

- Радвам се да го чуя - отговори писарят. - И съжалявам, че той е бил прекъснат по толкова кървав начин.

Пацик скръсти ръце на гърдите си, точно под големия златен кръст, който висеше на врата му.

- Не искам да ме разбереш превратно, Клименте - каза след кратко мълчание той. - Това, че съм прозрял някои неща, не значи, че искам манастирът ми да тъне в бедност, монасите ми да са голтаци, а аз самият да нямам нищо. Колкото по-богат е манастирът, толкова по-надалеч ще можем да разпръснем Божието слово! Казах ти всичко това, за да разбереш, че съм се променил. И точно затова искам манастирът да продължи да върши дейността си - да величае Бога и да помага и на други да го величаят. Ти ми обеща да намериш това зло, което избуява между стените, да го намериш и изкорениш! - игуменът и вдигна ръка, за да спре отговора на писаря. - Но вместо това то продължава да броди, а мощта му да набира сила!

- Така е - отвърна писарят, - но открих някои неща, които ме приближават до истината. Не мога да прозра всичко отведнъж, а и имам нужда от помощ. Сам Бог не е могъл да сътвори всичко за един ден, а му е била нужна седмица. И на мен ще ми трябва поне толкова.

- Клименте, Клименте, недей да богохулстваш! - Пацик поклати глава, все едно поучава малко дете. - Сравняваш това, което правиш, с извършеното от Бога и смееш да се наричаш добър християнин. По-добре по-малко да говориш, а повече да работиш! Тогава ще постигнеш това, което искаш.

- Не мисля, че обиждам Бог - защити се писарят, - като го давам за сравнение. В Светото писание е казано, че няма срамна работа, стига да се изпълнява с чисто сърце и любов. Просто исках да кажа, че ми е нужно повече време, докато разбера какво точно става тук. И искам да видя какво има в стаята на старата кула.

- Време! Време! - плесна с ръце Пацик. - Не виждаш ли, че нямаме никакво време? Не виждаш ли, че докато си играеш на умозаключения, злото расте и укрепва?!

- Ти какво предлагаш да направя? Не мога да разреша всичко с едно щракване на пръстите!

Пацик замислено поклати глава.

- Може и да си прав! Може би това наистина не е по силите ти, а прославената ти находчивост е силно преувеличена. Иди, огледай кулата. Ключът от вратата е у брат Филимон. Но както казах и преди, аз отговарям за това място не само пред княза, но и пред Бог! Не мога да допусна повече убийства! Нито на животни, нито на хора. И ако ти не успееш да разбереш какво се случва до два дни, ще бъда принуден да потърся помощ!

- Каква?

- Утре ще отслужим литургия и ще направим шествие. Може това да помогне. Може би ще успеем да прокудим злата сила, демона, настанил се между тези стени. Отдавна трябваше да го направим, още след като убиха Докс. Но ако и това не помогне, ще потърсим помощ. Казах ти, молих се и мислих. И реших! Ще пиша на Борис да прати някой, който може да реши проблема.

- Това значи да предадеш манастира и монасите си в ръцете на някой като Еспор!

- Нима мога да направя друго? - тежко въздъхна Пацик. - На всичко това трябва да се сложи край. И ако това е начинът няма да се поколебая да го направя!

* * *

Климент спа лошо. Стряскаше се в съня си и дълго лежеше със затворени очи, напрягайки слуха си. И най-малкият шум го караше да подскача, а сърцето му да започва да бие учестено. Дали среднощният му посетител нямаше да се върне?

Няколко пъти става, за да добавя въглища в изстиващия мангал, но така и не успя да се пребори с пронизващия студ, лъхащ от стените. Накрая се уви плътно в одеялото и наметката си и заспа.

Събуди се с натежала глава от биенето на камбаната, която приканваше монасите за утринната служба. Слепоочията му пулсираха, зад челото му се движеше прорязваща болка, едното му око сълзеше. Мангалът беше загаснал окончателно, килията беше ледена.

Климент стана, натопи върха на пръстите си в каната, оставена в единия от ъглите и изруга. Водата беше замръзнала. Размаха ръце напред-назад в опит да се стопли, раздвижи схванатия си врат и разтърка длани. Чувстваше тялото си вкочанено и замръзнало, а главата му все така пулсираше.

В килията на Корсис и Невестулката се оказа неочаквано топло. Двамата му помощници хъркаха като заклани, блажени усмивки се бяха настанили на лицата им, а трите мангала, довлечени кой знае откъде, разпръскваха приятна топлина.

Климент ядно дръпна Корсис за крака, разбута Невестулката и докато двамата все още сънени се чудеха какво е предизвикало гнева на господаря им, им нареди да стават по най-бързия начин, след което, фучейки, излезе от стаята.

Все така в лошо настроение отиде в магерницата и поиска топло мляко, пресен хляб, сирене и сушени маслини. Докато се хранеше, седнал пред силно бумтящата печка, най-после се стопли, макар главата да продължаваше да го боли.

Закуската му се услади и го засити. Особено му хареса хлябът, дъхав и топъл, замесен с билки, които му придаваха аромат.

Докато закусваше, службата свърши и част от монасите нахлyxa в кухнята, тропайки с крака и духайки в шепите си, наобиколиха бумтящата печка и протегнаха длани напред, да се сгреят.

- Понякога и тялото заедно с душата се нуждае от грижи каза брат Захарий. - Макар във всеки от нас да гори Божественият пламък, плътта също трябва да се уважава! Иначе човек ще се поболее и няма да може достойно да възхвалява Бога.

Климент кимна в знак на съгласие, дръпна за ръкава билкаря Еремия и поиска да му даде нещо срещу главоболие. Монахът кимна и поведе писаря към лечебницата. Ранобудните послушници бяха напалили огън в малкото огнище, стаята беше топла и ухаеше на билки.

Еремия настани пациента си на един от плетените столове и заоглежда рафтовете на стената, подръпвайки долната си устна.

- Да видим, да видим - мърмореше си той, докато сваляше едно след друго различните бурканчета, отваряше ги и миришеше съдържанието им. - Щом те боли челото, това може да е от синусите, които от своя страна може да са настинали в студа. В такъв случай препоръчвам джинджифил. Той ще те загрее и ще премахне простудата, а и ще укрепи тялото. Най-добре е да се намажеш леко с това - той подаде на писаря малко гърненце, пълно с белезникав мехлем. - Или пък е по-добре да ти предложа чай от върба? Или коприва? Вратигата също е подходяща, но тя е за по-тежки случаи. Мисля, че става дума за измръзване - обяви накрая лечителят. - Обикалянето в студа не ти се е отразило добре. Затова някои от течностите в тялото ти са изстинали. Я изплези език! Ха, така! Станал си студен и сух. Следователно, ако следваме предписанията на Гален, за които говорихме миналия път, трябва да направим така, че да станеш по-топъл и влажен. Бих препоръчал гореща вана, но не и по-това време на годината. След нея почти сигурно ще се поболееш още повече в студа. - Еремия ловко отвори две от бурканчетата си и отмери в калаена кана по лъжица и половина.

- Ще ти сваря кора от бяла върба и коприва, точно както казах. Ще направя цяла кана и ще я оставя на огъня, да не изстива. Когато можеш през деня, минавай и пий по една чаша. Ще сгрее тялото ти и ще го овлажни. Преди това намажи леко скулите си с мехлема от джоджен. Това трябва да изгони болката - продължи да нарежда лечителят и скоро Климент се оказа намазан с крема от джоджен, а в ръката му вдигаше пара пълна чаша с гореща отвара от върба и коприва. Мехлемът се оказа лют, изпаренията влизаха в очите му и ги насълзиха, а отварата беше блудкава и безвкусна, но той почувства как се изпотява, а главоболието го напуска.

- Вече съм по-добре - бодро заяви той и погледна с признателност Еремия. Ти наистина си разбираш от работата.

- Благодаря - засия от похвалата билкарят и посочи към тавана, където под гредите, сред другите неща, висяха и няколко плитки чесън. - В такова време, като сегашния студ, те съветвам да ядеш повече люто и чесън. Те запазват топлината, унищожават микробите и държат главата бистра и свежа. Ще те предпазят както от главоболие, така и от настинка.

- И ще ухая приятно. Поне няма да говоря дълго с Пацик. Едва ли ще издържи дълго дъха ми - засмя се писарят. - Не се ли гонеха вампирите с чесън? Наистина може да имам нужда от него!

- Чесънът наистина е Божие чудо - отговори сериозно билкарят. - Той лекува раните и пази от загнояване, сварен, е незаменим помощник за астма. Помага при кашлица, черен дроб, жлъчка, лекува втвърдяването на артериите, проказа и висока температура. Яж редовно чесън и никога няма да имаш глисти. Сокът от чесън пък действа благотворно на целия организъм, пази сърцето и мозъка и разтваря секретите в синусите и белите дробове. Да не говорим, че помага на храносмилането, добър е за очите и изхвърля отровите в тялото през порите на кожата. И всичко това на цената на малко по-лош дъх. Който идва от съдържащата се в него сяра, която е много лечебна!

- Това е миризмата на дявола! Не ни ли учат светите мъже, че там, където мирише на сяра, е минал нечестивият? В една хроника съм чел за поклонници, които се загубили в мъглата и, след като дълго се лутали, усетили мирис на сяра. След това мъглата се вдигнала и пред тях се изправил Антихристът.

Билкарят махна с ръка:

- Измислици, които нямат нищо общо с билките и техните свойства! Мнозина, които не разбират от наука, са готови в невежеството си да отхвърлят всичко, само и само да не излязат глупави, а дано покажат, че и те струват нещо! Не ми говори за тези неща! Познавам Светите писания! В Библията никъде не се казва, че дяволът мирише на сяра!

- Съгласен съм с теб - усмихна се Климент, - но в името на спора бих добавил, че има много препратки, които ни подсказват, че там, където има зло, в което е замесен дяволът, мирише на сяра. В псалмите например е казано: „Над нечестивите ще завали огън и сяра, а чашите им ще бъдат пълни с горещ вятър“. А когато Лот излиза от Содом и Гомор, не пада ли от небето жупел и сяра, които унищожават двата града?

- Но кой праща унищожението? Не е ли това сам Бог?

- Добре - не се даваше Климент, - има и други примери. Казано е в Откровението на Йоан за коне с глави на лъвове, от чиито усти излиза пара, дим и сяра. И нима пак там не пише, че една трета от хората на земята са били унищожени от огън, дим и сяра? Кой е направил това, ако не Сатаната? И пак там е казано: „И дяволът, който ги мамеше, беше хвърлен в езерото от огън и сяра, където са и звярът, и лъжепророкът и ще бъдат мъчени денем и нощем в цялата вечност“.

Еремия се почеса объркано по главата.

- Аз съм билкар и лечител, не съм учен като теб - каза той и се намръщи. - Макар да не разбрах как стигнахме от лечебните свойства на чесъна до дявола.

Писарят се изправи и приятелски тупна монаха по гърба. Беше се стоплил, коремът му беше пълен, главата вече не го болеше.

- Прав си, така е! Говорихме за съвсем други неща. Колко полезен е чесънът. И дали може да послужи срещу зли сили, което, честно казано, ми се струва невероятно. Освен ако дяволът и легионите му не са с чувствителни носове.

- Не бързай да говориш така - поклати глава билкарят. - Доказано е, че много билки помагат в борбата с Антихриста! Не кадим ли тамян, за да прогоним нечестивия? Не помазваме ли с миро, за да измолим Божията помощ? Кои сме ние, за да знаем каква е неговата промисъл? Мислим си, че знаем всичко, че познаваме нещата, но далеч не е така!

- Съгласен съм! - кимна Климент. - Днес мнозина бъркат това, което им се иска, с това, което е в действителност. И може би тези, които казват, че вампирите бягат от чесън, имат право. Но се надявам да не ми се налага да проверявам на практика дали е така.

Еремия кимна и също се засмя.

- Радвам се, че не си тесногръд. Човек трябва да може да вижда цялата гора, а не само дървото пред себе си. Има време за молитва, време за наука и време за борба със злите сили. И за всяко от тях е нужен различен лек!

- Така е - съгласи се писарят, - но я ми кажи, братко Еремия, къде си научил толкова много за билките? Не искам да те обидя, но познаваш Гален, Парацелз и Хипократ по-добре отколкото Светите писания.

- Ха! Така е! - разсмя се отново лечителят. - Роден съм в Мизия, но ми се наложи да бягам оттам. Животът ми беше труден. Мъжете в селото винаги бяха на война, а тези, които се връщаха, най-често се прибираха сакати. Баща ми също пострада в една от битките. Кон му премаза крака, но за щастие костта зарасна без възпаления. Бяха я наместили накриво и ходилото му беше изметнато. Тогава за първи път си помислих, че, ако лекарят бе имал по-добри познания, животът на баща ми, а и на всички нас, щеше да е различен. Но такъв ни бил късметът - монахът замълча за миг. - После ни нападнаха печенеги и кумани. Знаеш как става - обикаляха наоколо, докато се убедят, че сме беззащитни, след което влязоха в селото и избиха всички - Еремия въздъхна. - Така загубих майка си и двамата си братя. Ние с баща ми оцеляхме случайно - същия ден отидохме в града да продаваме последната коза, която ни беше останала. След това дълго скитахме. Тръгнахме на юг, където е по-топло, а нощем зимите не са толкова студени. Обикаляхме много, захващахме се с всякаква работа - малко тук, повече там. Трудно си изкарвахме прехраната, никой не искаше да наеме куц мъж и малко момче - лечителят въздъхна отново. - Накрая стигнахме до остров Кос. Там се влюбих в две неща - в медицината и Христос.

- На добро място си попаднал - съгласи се писарят.

- Така е. Там още може да се види голямото светилище на Асклепий, а казват, че и Хипократ е бил от Кос. Както и да е - махна с ръка билкарят. - Няма да те отегчавам с подробности. Исках да помагам на хората. След това, което се случи със селото и баща ми, вярвах, че, ако човек знае достатъчно, може на спаси събратята си. Както тялото, така и душата!

- Със сериозна задача си се заел, братко.

Еремия вдигна рамена.

- Важното е, че попаднах на добри учители. Те ме въведоха в тайните на медицината. После обиколих малко из Северна Африка. Трябва да знаеш - арабите са невероятни лечители! Те гледат на човека по друг начин. Не търсят общото, а различното.

- В какъв смисъл?

- Ами, например, ако те заболи гърлото, лекарят ще реши, че си настинал и ще ти предпише сироп за гърло, нали така? И на всички ще даде един и същ.

Климент кимна в потвърждение.

- Арабският лекар няма да направи така. Той ще те прегледа най-обстойно и за едно и също може да предпише на различните хора различно лекарство. Защото, макар и да сме Божии чада, всеки от нас се различава с нещо от останалите. Затова харесвам Гален. Той препоръчва същото отношение. Първо да се установи какво липсва в човека - дали е прекалено сух, или прекалено студен, или прекалено горещ. И в зависимост от това какво няма да предпише от него. Защото и студеният, и топлият може да имат проблеми с гърлото, но причините за това да са различни! И съответно лекарствата трябва да са различни.

- Така е - съгласи се писарят. - Но как лекар като теб е попаднал от Северна Африка и Кос толкова далеч на север?

- Тук настина е доста по-студено, отколкото в Александрия - засмя се Еремия. - Както казах, на Кос освен тялото научих как да лекувам и душата. Станах ревностен християнин. Баща ми също, Бог да го прости - билкарят се прекръсти. - Накрая се пропи и колкото и да се опитвах, не можах да му помогна. Но това са стари неща... На Кос срещнах и други българи. Повечето бяха избягали от преследванията християни. След като ми разказаха на какви гонения са подлагани последователите на Христос, реших да не се връщам в България. Заминах за Африка, но после хан Пресиян умря, Борис се качи на престола и се покръсти - монахът замълча, потънал в собствените си спомени. - Отначало не можех да повярвам. Но сърцето ми беше останало там - в Мизия. Колкото и да беше хубаво и на островите, и в Африка, не можах да забравя родните равнини. Затова реших да рискувам и да се върна. Първо отидох в Берое, след това в Средец. Там се запознах с Велизар - мисля, че беше преди три години. Той тъкмо беше постъпил в манастира и беше дошъл в града да търси ръкописи за новата библиотека. Търсеше и лечител. Като разбра, че съм такъв, много се зарадва. Не му трябваше много време да ме убеждава да се подстрижа и да го последвам в „Свети Архангел Михаил“. Братята ме харесаха, лесно се вписах сред тях. Доверяват се на уменията ми, а аз на техните. Нито веднъж не съм съжалил за решението си, докато не започнаха убийствата. Но и сега не се оплаквам! Господ ни изпитва като Йов и иска да провери твърдостта ни!

- Ами останалите - попита Климент. - Откъде са останалите братя?

- Някои идват отдалеч било заради уменията си, било заради библиотеката, която манастирът започва да събира. В нашите земи още няма подобно чудо и мнозина искат да видят книгите. Случвало ми се е да съм в скриптория, когато идват възрастни християни, които падат на колене пред Библията, Евангелието и житията на светците и плачат с глас от радост като малки деца. Това, че виждат вярата си изписана в книгите, за тях е потвърждение, че всичко, на което са ги учили, е вярно.

- Все пак откъде са братята? - меко повтори въпроса си писарят.

- Не знам - отговори билкарят. - Някои са като мен, заблудени души, намерили тук своето призвание и пристан. Други цял живот са се стремили към Бог. Но откъде са - монахът вдигна рамена. - Нямам представа. Ако искаш да разбереш повече за това, питай вратаря Безмер. Той е живял в селото, което се е намирало в ниското под манастира. А сега трябва да бързам. Шествието ще започне всеки момент.

Климент благодари на Еремия за грижите, които беше положил за него, увери го, че главата му вече е съвсем добре и излезе на двора.

Макар да беше рано, слънцето грееше и той с удоволствие се разходи по тъмните плочи, излагайки лицето си на топлите му лъчи.

Пацик беше прав!

Трябваше да разреши мистерията колкото се може по-бързо, или да признае, че не може да се справи. Може би животът в имението до Филипополис беше притъпил разума му и вече не беше толкова проницателен, колкото преди.

Откъм църквата се понесе песнопение и той разпозна думите на шестия псалм Давидов.

Господи, в яростта Си не ме изобличавай,

нито ме наказвай в гнева Си.

Помилуй ме, Господи, понеже съм немощен,

изцели ме, Господи, понеже треперят костите ми.

И душата ми твърде се смути; а, Ти Господи, докога?

Върни се, Господи, избави душата ми,

спаси ме, заради твоята милост,

понеже никой в смъртта не ще Те помни;

и в Ада кой ще ти благодари?

Песента се понесе към небето, свежа и чиста, окъпана в светлина и, докато Климент слушаше с наслада, камбаните на църквата забиха, а вратите й се отвориха.

Както беше обещал, Пацик водеше литийно шествие.

Начело на процесията вървеше послушник, облечен в поръбен със зелено и сребърно филон, който носеше на висок прът като знаме платно, подлепено с кожа, с извезаните образи на Богородица с малкия Христос на ръце. Божията майка сияеше под утринното слънце, а ореолът й, изтъкан от златни нишки, светеше със своя собствена светлина.

Следваха двама монаси, също тържествено облечени, които държаха пред себе си големи икони на Христос Вседържател и на патрона на манастира свети Архангел Михаил. След тях със златна корона на главата и извит жезъл в ръка бавно крачеше Пацик, благо се усмихваше и правеше кръстни знаци във въздуха около себе си. Следваше го водачът на хора Игнатий, който потапяше китка здравец в сребърно менче, пълно със светена вода, и ръсеше на всички страни.

Останалите монаси бавно пристъпяха след тях и подеха нов псалм:

Душо моя, хвали Господа!

Ще възхвалявам Господа, доде съм жив;

ще пея Богу моему, докле съществувам.

Не се надявайте на князе,

на син човешки, от когото няма спасение.

Пеейки, монасите спряха и започнаха да си подават светената вода и да ръсят един след друг около себе си. След това шествието продължи отново, все така пеейки, и се изви по мръсния лед и сивия сняг като дракон с огнена глава и черно тяло.

Очарован от песните и действията на братята, Климент остана да ги гледа прехласнат. Групата бавно заобиколи църквата, спря отново и отново тръгна.

Слънцето огряваше все по-силно двора, сякаш сам Бог пращаше своята прошка и подкрепа на молещите го за това. Песента се надигна още по-силна и мощна, отекна между стените и изпълни двора с усещане на смирение, благост и надежда.

Изведнъж, нечий писък отекна между стените. Веднага към него се присъединиха и други викове и крясъци, сякаш земята неочаквано се бе отворила и от дълбините се бе показъл Адът.

Монасите се разбягаха на всички страни, някои паднаха на колене, закрили лицата си с ръце, молещи, плачещи и треперещи от страх, като че сам дяволът, Червеният изтръгвач на души, да бе скочил отгоре им. Послушникът изпусна хоругвата, която носеше, падна върху нея и напразно се опитваше да стане на крака, скован от ужас. Пребледнял, но все още пазещ достойнството си, Пацик стоеше като онемял, сред разпадащото се шествие с вдигната, застинала във въздуха ръка.

Без да разбира какво става, Климент хукна към игумена.

- Какво има, Пацик? Какво се случи? - извика той на един дъх.

Славянинът бавно вдигна черните си очи, в които се четеше ужас, и отговори с треперещ глас:

- Ние сме обречени! Господ се е отвърнал от нас и Сатаната като тигър ще разкъса душите ни! Светената вода се превърна в кръв!

Медното менче, което само преди минута бе блестяло като звезда, сега се търкаляше в краката на Пацик, а кишата около него беше червена.

12

- Вярваш ли в съдбата, Клименте? - Пацик седеше прегърбен на стола, хванал главата си в ръце, която не спираше да се тресе, пищният му филон беше захвърлен на топка в ъгъла.

След ужасяващия край на литийното шествие игуменът беше показал твърдост, достойна за уважение. Макар и треперещ, той извика обратно разбягалите се монаси, нареди им да почистят снега, върху чиято девствена белота червеното петно на кръвта искреше като богохулство, като знак на дявола, каквото най-вероятно и беше.

След като снегът беше изринат и изнесен извън манастира, игуменът нареди на братята случилото се да се пази в строга тайна, за да не се плашат излишно миряните и послушниците. Мярка, макар и похвална, напълно излишна, защото мълвата за това как светената вода се е превърнала в кръв, вече се разпространяваше като светкавица. Монасите, изплашени и бледи, с лица облени в сълзи, се хвърлиха в краката на игумена, очаквайки да ги благослови и питайки защо Господ е отвърнал очи от тях. Държаха се за ръце като малки деца и се оглеждаха, все едно очакваха всеки момент отнякъде върху тях да връхлети Сатаната със своите пълчища от демони и да разкъсат плътта им.

Макар гласът му да трепереше, Пацик даде благословията си, след което нареди братята да се върнат към задълженията си, като на всеки кръгъл час коленичат и горещо молят Бог да ги избави от злото.

Накрая, следван от Климент, той се прибра в покоите си, където изпи чаша вино и внезапно се разтрепери така, сякаш беше в епицентъра на някое земетресение.

- Кажи ми, писарю - повтори въпроса си Пацик, - вярваш ли в съдбата?

- Вярвам - внимателно отговори Климент, - че Бог ни дава възможност да избираме и от нас зависи по кой път да поемем.

- Някои от светите отци ни учат, че съдба няма - сякаш на себе си каза игуменът. - Че всичко е стечение на обстоятелствата и че за нещо се казва, че е част от съдбата ни само ако е било изговорено по-рано от някого. - Пацик замълча, изправи гръб и се облегна на стола. Лицето на игумена изглеждаше неочаквано състарено, под очите му личаха черни кръгове, челото му беше прорязано от дълбоки бръчки. - От друга страна Боеций[28] пише, че „съдбата е вложеното в подвижните неща разположение, чрез което провидението оковава всяко нещо в своите редове“. Следователно съдба има - игуменът замълча и загледа нахлуващата през прозореца светлина. - Самият аз вярвам - продължи след малко той, - че макар тук долу на земята някои неща да изглеждат като да стават по щастливо стечение на обстоятелствата или случайно, макар често да не можем да намерим причина за тях, то това не значи, че тя не съществува. Вярвам, че за всяко нещо си има причина, но по-висша и макар тя да не е известна на хората, е известна на Бог. Ако например пратя брат Еремия да донесе вино от избите, а в същото време изпратя и брат Захарий да донесе вино от избите, те двамата, без да знаят, че съм пратил всеки от тях на едно и също място, като се срещнат, ще решат, че това е случайно и че съдбата ги е събрала. И ще бъдат прави! Но аз, този, който съм ги пратил, ще знам, че това съвсем не е така и срещата им е по мое желание. Така и Бог ни праща различни неща, които за нас може да изглеждат случайни, но за него не са. С това искам да кажа, че зад всяко нещо можем да намерим Божията промисъл и макар да не я разбираме, не трябва да я отхвърляме с лека ръка.

Игуменът стана, наля си нова чаша вино и без да предложи на събеседника си се върна обратно на стола си.

- Аз вярвам в съдбата, Клименте! Вярвам в Божията промисъл и това, че той е отредил определен живот на всеки от нас, давайки му възможността да избере по кой път да тръгне. Дали по пътя на светлината и доброто, което значи да съблюдава Божиите заповеди и да се води от християнските добродетели, да живее в любов, молитва, нравствена чистота, послушание и почитане на Христовия закон, или да тръгне по черната пътека на дявола, която е пълна с проклятие. По пътя на вечната печал, пепел, смърт и безумие, по пътя, върху който ще намери само погубването на душата си!

- Защо ми казваш всичко това?

Преди да отговори, Пацик пресуши чашата си и облиза устни.

- Казвам ти го, защото вярвах, че Бог има по-добър план за мен. Че ми е отредил по-добра съдба, така както аз съм му отдал сърцето и душата си. Знам, ти и мнозина други мислите, че не съм достоен за този пост. И може би сте прави. Но никога не съм правил нищо против Божията воля, за да постигна всички тези неща. И ако се радвах на добър и охолен живот, то беше не защото съм го постигнал с меч, огън и печал, а защото съм бил ревностен пред Бог и той се е вслушал в молитвите ми. И сега неочаквано Той спря да им отговаря. - Пацик отново захлупи лице в шепите си, гласът му се накъса. - Той е отвърнал лице от мен, от това свято място, оставил е дявола и адския му легион да препускат на воля и колкото и да се моля, колкото и да се опитвам да Му угодя, Той остава глух за гласа ми. Нима това е била съдбата ми - да се издигна, за да падна още по-тежко? - рамената на игумена се разтресоха. Той ридаеше.

- Не мисля, че си прав - отговори Климент. - Сам си противоречиш, игумене! Каза, че Господ ни дава избор по кой път да поемем всеки ден и за всяко нещо. Така ставаме ковачи на собствената си съдба, а тя не обича тези, които хленчат! Сенека е казал: „На умния човек съдбата рядко препречва пътя“. И не е ли писано, че „Онзи, който се оплаква от съдбата си, има много повече причини да се оплаква от себе си“? Прав си, Сатаната наистина се е настанил между тези стени. Но с плач и вайкане няма да постигнем нищо! Нима свети Георги се е уплашил от змея и не се е борил с него, за да го убие? Нима ангелите не се сражават с демоните, а всеки от нас не се бори с греховете, за да ги надвие и постигне Небесното царство? Разкажи ми какво точно се случи на шествието.

Пацик премигна няколко пъти, сякаш се опитваше да проясни ума си и осмисли думите на писаря.

- Духът на всички беше приповдигнат - бавно започна той.

Събрахме се в черквата, облечени в най-красивите си филони и омофори[29]. Помолихме се, както изисква канонът, след това изпяхме сто и втория псалм. Благославяй, душо моя, Господа и цялата моя вътрешност да благославя Неговото свето име. Благославяй, душо моя, Господа...

- Да, знам го - прекъсна го Климент. - Какво стана след това?

- Послушниците донесоха светата утвар, подредихме се и тръгнахме пеейки. Излязохме от черквата и започнахме да обикаляме двора. На всеки няколко метра спирахме и ръсехме със светена вода. Всичко беше наред, докато... - гласът на Пацик притихна от отчаяние.

- Кой донесе водата?

- Това е грижа на брат Захарий. Той се грижи за светата утвар. Той донесе менчето!

- И всичко протичаше както е предписано?

- Да! Чувстваше се дух на ликуване, радост, че се изправяме срещу нечестивия, че се борим за Христа. Сърцата ни преливаха от смелост, душите ни бяха чисти и прозрачни. Дори слънцето се показа и запали още светлина в сърцата ни. Приехме, че това е знак от Бог, знак, че е чул молитвите ни и ще отговори. А вместо това... - Пацик отново покри лицето си с шепи, сякаш се боеше да каже какво се е случило.

- Видях, че, когато спирахте, си подавахте менчето със светена вода един на друг. Защо?

- Така щяхме да осветим повече земя. Иначе рискувахме да пропуснем мястото, където се е скрило злото. След всеки псалм спирахме, подавахме си менчето един на друг, докато обиколи цялата група. Този, у когото попадаше, се прекръстваше, казваше кратка благословия и ръсваше пред себе си със светената вода. Това е.

- Гледахте ли си в ръцете един на друг. Искам да кажа ти, примерно, виждаше ли през цялото време съда с водата?

- Разбира се, че не! Защо трябваше да го правя? В този момент не предполагах, че може да се случи нещо лошо. Стоях, наслаждавах се на слънцето, чувствах се лек и доволен и чаках да продължим.

- Следователно - заключи Климент - всеки от братята е можел да пусне нещо във водата, което да я оцвети в червено, без никой да забележи. Чудя се кой ли го е направил!

Лицето на Пацик се опъна още повече.

- Мислиш, че някой от монасите е превърнал водата в кръв?

- Съмнявам се, че е било кръв. Просто червена вода, която вие, заслепени в страха си, сте приели за това, което сте били готови да приемете. Но да, мисля, че някой от монасите е пуснал нещо в менчето.

Игуменът го изгледа продължително.

- Не бях помислил за това!

- Имаме работа с хитър противник. Хитър и пресметлив!

- И обладан! Това е работа на зла сила! - прекръсти се игуменът. - Господи,какво да правя?

- Като начало не трябва да униваш! Това, че веднъж ни е споходила несполука, не значи, че пак ще ни споходи! Трябва да сме твърди във вярата си, Пацик, и да вярваме, че с Божията милост всичко е постижимо!

- Така е! - въздъхна Пацик. - Но колко още можем да чакаме? Видя монасите, губя контрол върху тях. Повечето са нови във вярата и лесно могат да я изгубят. Ще побягнат и няма да мога да ги спра.

- Ще побягнат право в пастта на този, от когото искат да избягат! И ти трябва да ги спреш! Да ги спреш, да им го обясниш и да им вдъхнеш вяра.

За кой ли път игуменът въздъхна и избърса лицето си с ръкава на расото.

- Не знам - каза той. - Наистина не знам. Може би е по-добре да повикам Еспор!

- Това винаги може да се направи. Дай ми още малко време. Съвсем малко.

Игуменът поклати глава в знак на съгласие и отново се разтрепери.

- Страх ме е, Клименте! - каза той и за първи път погледна писаря в очите. - Страх ме е от това, което броди между тези стени, надсмива ни се със свинската си зурла и багри стените с кръв. Какво ще стане при следващото убийство? Как да го спра? Ами ако посегнат и на мен? Ако заедно с тялото вземе и душата ми? - игуменът надигна чашата си, но тя се оказа празна. Пацик дълго мълча, а когато проговори, гласът му беше натежал от горест и мъка. - Може би всички трябва да напуснем! Това място вече не е свято и в него се разпорежда Сатаната. Може би само огънят ще го пречисти.

- Предлагаш да напуснем манастира и да го запалим?! Ти чуваш ли се какво говориш?!

- Не знам, княжески пратенико - тихо отговори игуменът. - Наистина не знам. Знам само, че огънят пречиства всичко. И ако това е цената, се питам дали не трябва да я платим. След това можем да построим всичко отначало. Да, да, точно така - Пацик замислено кимаше с глава, черпейки сила от собствените си думи. - Ще вземем книгите и ще се преместим. Това е по-добре, отколкото да загиват хора и животни. Ще се преместим, а това място ще бъде очистено с огън и изградено отново. И после ще се върнем - чисти и свети и никога няма да позволим злото да се завърне пак!

- Ти не си на себе си! - извика Климент. - Не знаеш какво говориш! Готов си да се откажеш от всичко само защото си се уплашил! Нека нещастието, което ни е сполетяло, ни бъде учител и ни предпази да не изпаднем в още по-голяма беда заради него. Опомни се, Пацик! Събери монасите за молитва и отново опитайте да пречистите това място. Да се откажеш, значи да се признаеш за победен. Да признаеш, че лукавият те е измамил с хитростите си и е успял да победи вярата ти. Толкова ли вярваш, игумене? Не казва ли апостол Яков, че вярата е мъртва без дела? Сега е времето да покажеш своите!

Пацик замислено изгледа събеседника си, след което скръсти ръце на гърдите си.

- Стига толкова - уморено каза той. - Още е рано, а вече ни се струпаха толкова беди. Трябва да се помоля, с надеждата, че Бог ще ми върне част от своята благодат. А сега си върви! Трябва да се помоля и да помисля.

Разочарован и разгневен Климент напусна покоите на игумена. Излезе на двора и подложи лицето си под лъчите на яркото слънце. Надяваше се те да успеят да прогонят мрака, който се събираше в душата му.

Сякаш за да му се подиграе, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, леденият вятър беше изчезнал. Снегът по земята почваше да се топи, превръщайки се в локви кална киша, от покривите и стрехите капеше вода, която дълбаеше малки дупки, около които се събираха с весело чуруликане врабчета.

Въпреки това във въздуха се носеше усещане за горест, за неизказана тъга и страх. Монасите прекосяваха двора тичешком, свели поглед към земята, без да обръщат внимание на това дали краката им стъпват в локвите и се мокрят, или вървят по каменните пътеки. Послушниците се бяха събрали на групи, но за разлика от друг път не бърбореха весело, не се бутаха и блъскаха, а стояха мрачни и умислени, с пребледнели лица и стиснати устни. Дори миряните - работници, занаятчии и търговци, които друг път огласяха двора с глъчка, викове и ругатни, се бяха умълчали, мрачно надничащи изпод шапките си, сякаш монасите бяха виновни за нещастията, сполетели манастира.

Климент обиколи отново мястото, където шествието бе спряло за последен път, огледа внимателно земята, но проучването му се оказа безрезултатно. Същата картина го очакваше и извън стените на манастира - там, където братята бяха изхвърлили напоения с кръв сняг. Сега на земята имаше само киша, в която не можеше да се различи нищо.

Писарят ядно изруга и нарече сам себе си „глупаво магаре“, задето не бе съобразил по-рано да види дали върху снега има кръв или нещо друго.

След това, все така ругаейки недосетливостта си, се втурна обратно към покоите на игумена.

Завари Пацик коленичил пред разпятието, смирено събрал ръце пред себе си да мълви молитви, а очите му бяха затворени. Игуменът се обърна, бавно се отърси от вглъбеността си и след като разпозна в неочаквания си гост Климент, ядно попита:

- За какво идваш пак!? Казах ти, че искам да се помоля. Или се възползваш от това, че не заключвам вратата си, за да ме безпокоиш непрекъснато?

- Извинявам се, че те прекъсвам, твое високоблагородие, но заради собственото ми невежество трудно ще се избавим от бедите, в които сме затънали. Ако не се бях подлъгал по очевидното и бях потърсил пътя на логиката и тръгнал по пътеката на събитията и какво следва да произтича от тях, сега може би щяхме да знаем кой е обладаният монах.

- Говори! - заповяда Пацик. - Или се махай!

- Първо ми кажи имаше ли някой на шествието, който да носи ръкавици?

- Ти луд ли си? Това беше литийно шествие, не поход в планината. Всички бяха облечени според канона!

- Тогава искам само още едно нещо - каза писарят. - Да заповядаш всички, участвали в процесията, да се съберат в столовата. Ти може и да не идваш, отче - побърза да добави Климент, преди Пацик да успее да протестира. - Можеш да останеш тук и да се отдадеш на молитвите си, стига преди това да ми покажеш дланите си.

- Не знам какво целиш, но се надявам да знаеш защо го правиш. - Славянинът протегна ръцете си напред.

Климент ги хвана, след което ги огледа внимателно.

- Моля те да не се сърдиш, игумене - каза той. - Но ако не бях заслепен от собствената си глупост, щях да се сетя по-рано, че този, който е оцветил водата, е изцапал пръстите си. Твоите са чисти, което те изключва от списъка на заподозрените. Ще ми се да открия нещо по дланите на някой от останалите.

- Ще се разпоредя! - гневно отговори Пацик, на когото не хареса мисълта, че Климент не го е изключил от кръга на евентуалните извършители. - След четвърт час всички, които участваха в шествието, ще са в столовата. А аз ще се моля начинанието ти да се увенчае с успех и да донесе край на страданията ни.

Климент благодари на игумена и хукна да търси Корсис и Невестулката. Намери ги седнали на една пейка до стената да се приличат на слънце, доволни като лалугери. Писарят им обясни какво предстои да се случи и им нареди да наблюдават тайно килиите и баните.

- Искам да си отваряте очите на четири! - каза той. - И да гледате дали някой от братята, след като разбере, че е призован от игумена, няма да скрие нещо в килията си или да измие ръцете си.

- Но, господарю, престъпникът сигурно вече е свършил това - плахо възрази Корсис, а Невестулката кимна в знак на съгласие.

- Има много начини за постигане на истината - отговори Климент. - И понякога най-неочакваният може да се окаже най-кратък. Този път може би ще извадим късмет. Спомнете си! Миниатюристът Тихон се оплака, че не е успял да забърка добър цинобър, а му се е наложило, защото някой му е откраднал бурканчето с предишния. Тогава не обърнах внимание на думите му. Сметнах, че кражбата е за печалба. Знаете колко скъпи са боите и колко трудно се добиват. Но сега мисля друго. Този, който стои зад всичко това, се е подготвил предварително. Но не е помислил, че цинобърът за миниатюри е много силен и се чисти трудно. Да се надяваме, че е оставил следи по дланите и пръстите му. Не забравяйте - този, който е пуснал боята, е трябвало дълго преди това да я стиска в шепите си, изчаквайки подходящия момент. Така я е загрял и тя го е боядисала! Затова може да не е имал достатъчно време да се измие. Така че побързайте, но се крийте добре, за да не ви забележи.

Помощниците му скочиха на крака и се втурнаха да изпълняват поставената им задача. Доволен, писарят седна на освободената пейка и вдигна лице към слънцето. Дали щеше да извади късмет и да разкрие извършителя? Климент отправи гореща молба към Господ този път щастието да го споходи, отвори очи, присви ги срещу слънцето и започна да оглежда двора. Късмет или не, той трябваше да се потруди, за да го постигне.

Все още заслепен, мярна нечия сянка, която бързешком излезе от църквата, прекоси празното пространство и тръгна към старата кула.

Климент се напрегна, заслони очи с ръка и позна в бързащия магерника Беримир. Миг по-късно монахът се шмугна в кулата. Заинтригуван, писарят скочи на крака и го последва. Може би светлината го беше заслепила, но беше готов да се закълне, че монахът носи ръкавици.

С разтуптяно сърце той тръгна след магерника. Каква работа имаше Беримир в кулата?

Не намери монаха в преддверието, затова тръгна нагоре. Извади кинжала си и го прикри с ръкава си. Не искаше повече изненади. За два дни влизаше за четвърти път в кулата и вече знаеше колко опасна може да бъде тя.

Завари Беримир на върха, с гръб към стъпалата, стиснал здраво останките от парапета с дясната си ръка. Лявата беше вдигнал нагоре, като че ли се канеше да даде, или даваше сигнал на някого извън стените на манастира.

Климент изкачи последните стъпала, когато кракът му стъпи на парче лед под снега, което силно изхрущя. Стреснат от неочаквания звук, Беримир се обърна и свали ръката си.

- Какво има? - извика сърдито той. - Какво правиш тук?

- Ти трябва да ми кажеш това, братко! Защо си се качил толкова нависоко? Тук е студено и неприятно. Струва ми се, като да даваш сигнали на някого извън манастира. Дали това не е тайнственият демон, който толкова много тревожи мислите на игумена и останалите братя?

- Какъв демон? - премигна объркано в първия момент магерникът, но бързо се съвзе. - Нима мислиш, че имам нещо общо с тази история?

- Не знам, братко - отговори писарят. - Аз съм длъжен да съставям различни хипотези, да ги разгледам, да ги съпоставям с известните ми факти и ако между тях намеря такава, която да обяснява всичко случило се, да се придържам към нея. Затова князът ме е пратил тук. И затова игуменът ми е дал право да ходя навсякъде и да разпитвам всеки. Но я ми кажи защо си с ръкавици?

- Студено ми е! - сопна се Беримир. - Откога носенето на ръкавици е станало престъпление?

- Така е, прав си - съгласи се Климент. - Навън е студено, особено на върха на тази кула. Където ти така и не си ми казал още защо си се качил.

- Исках да огледам двора от високо. Това е! - отговори монахът и пристъпи към него.

- Не ме лъжи! - отговори Климент и отстъпи, извъртайки се така, че монахът да види кинжала в ръката му. - По каква причина на свят човек като теб внезапно ще му се прииска да оглежда двора на манастира? Нима няма по-подходящи места, където да отдаваш почитанията си на Бога?

- Това е моя работа! - грубо отговори Беримир и тръгна към стълбите. - Всеки сам решава къде да търси Господ. Отмести се да мина! Или ще ме намушкаш с ножа си?

- Доверието издига душата - отговори Климент и се отдръпна. - А аз вярвам, че твоята душа се е издигнала на върха на тази кула. Но преди да си тръгнеш, искам да те попитам още нещо: Ти ли пусна боя в менчето със светена вода, за да се превърне в кръв?

- Каква боя?! - Беримир изглеждаше искрено заинтригуван. - Не разбирам за какво говориш!

- Носиш ръкавици - гласът на писаря режеше като нож, също като вятъра, който се беше усилил. - Предполагам, че искаш да скриеш ръцете си, които са оцветени от боята. Откраднал си я от Тихон и, докато менчето със светена вода е било при теб, си я пуснал вътре незабелязано. Така водата се е оцветила и е заприличала на кръв. Но не си съобразил, че боята ще се затопли в дланите ти и ще ги оцвети. Затова си сложил ръкавици - да прикриеш червените петна.

- Това са безсмислици! Всеки би могъл да пусне нещо, докато освещавахме двора. Съдът с водата мина през ръцете на всички - монахът вдигна качулката на расото си. - Не знаеш за какво говориш! А сега искам да си вървя!

- Не и преди да ми покажеш ръцете си, братко! - твърдо каза писарят и вдигна кинжала си. - Нищо особено, просто си свали ръкавиците!

- Говориш глупости! - Беримир направи крачка напред. - Казах ти, имам си работа!

- Свали ръкавиците, монахо! Около теб се събраха много подозрения! - заповяда Климент и също пристъпи напред. - Не ме карай да те наранявам!

Беримир бързо се огледа, след което поклати глава и показа ръцете си. Дланите му бяха съвсем чисти.

- Доволен ли си?! - ядосано попита той. - Казах ти, че нямам нищо общо. А сега искам да си вървя! - той забързано тръгна надолу по стълбата.

Климент остави монаха да си отиде.

Приближи се до перилата, където бе стоял Беримир и огледа пода около тях. Макар камъните да бяха покрити с лед, по него имаше и много сняг, върху който се бяха запечатали като върху пергамент стъпките на монаха. Сега писарят трябваше да се опита да разчете тези знаци и да си направи съответните изводи. Щеше да действа точно както беше казал - да събира факти и да гради хипотези, докато намери такава, която да ги обяснява всичките.

Всъщност не беше толкова трудно. Следите на магерника личаха ясно по снега. Монахът се беше изкачил по стълбата, беше се отправил право към парапета, където бе стоял, пристъпяйки от крак на крак. По каквато и причина да беше дошъл Беримир на върха на кулата, много добре е знаел какво върши.

Климент отиде на мястото, на което беше стоял монахът, и се огледа. Дворът на манастира се беше проснал под него като бяла карта, която се очертаваше от стъпките на монасите, оставени в снега, и от пътеките, които беше нарисувал повтарящият им се ход. Виждаше се ясно и следата, очертана от злополучното шествие. Местата, където монасите бяха спирали за водосвет бяха по-широки и утъпкани. От мястото, където се беше случило произшествието, като крака на паяк започваха малки пътечки, които се втурваха натам, накъдето се бяха втурнали изплашените от превръщането на водата в кръв братя.

Климент потръпна и тръгна обратно по стълбата. Тук нямаше да узнае нищо повече.

Върна се обратно на двора, мина по пътя на шествието, внимателно огледа следите в снега. Процесията беше спирала три пъти, преди да стигне до злополучния си край. Огледа стъпките на монасите, доколкото беше възможно, но те не му подсказаха нищо ново.

Влезе в църквата, отиде в ризницата[30] и поиска да му покажат менчето, използвано при шествието. То беше малко, кръгло, красиво изработено от сребро, но нито отвън, нито отвътре имаше нещо, което да му подскаже какво се бе случило.

Поиска да му дадат и китката, ползвана за водосвета, но тя беше изхвърлена на боклука.

Климент въздъхна, намери Корсис и Невестулката и ги поведе извън манастира. Този път студът им дойде на помощ. Нахвърляните боклуци бяха замръзнали, миризмата им се разнасяше съвсем слабо.

Въпреки това им се наложи да ровят дълго, докато намерят малката китка здравец. Стръковете бяха смачкани, някои висяха накриво, но търсенето си заслужаваше.

Писарят разтвори листата и сърцето му заби учестено. Между две от смачканите дръжки, скрито между листата, се беше залепило малко, тъмно топче.

13

Както беше поискал Климент, монасите отново се бяха събрали в столовата. Тук беше и послушникът, носил хоругвата. Беримир изгледа писаря накриво.

Братята седяха по столовете, но не говореха както друг път един с друг, а всеки, навел поглед пред себе, изглеждаше вцепенен и уплашен, сякаш очакваше да чуе последните тръби на Страшния съд и списъка на греховете, за които ще бъде обвинен пред Божия престол.

В помещението беше мрачно и хладно, от игривите отблясъци на слънцето, озарявали доскоро двора и сградите, не бе останал и помен. Между стените отново се бяха настанили тъмнина, несигурност, ужас и страх.

Послушникът, който беше носил хоругвата - слабо момче на около петнайсет години, с покрито с лунички лице и тъмни черни очи, седеше сгушен на стола си, сякаш не знаеше как се е оказал между тези възрастни мъже, в които доскоро беше виждал пример за подражание и защита, но които изведнъж бяха загубили бляскавия си ореол на пазители на Божието слово и слава, и които не можеха да предпазят себе си, а следователно още по-малко можеха да предпазят него от страховитите нокти на дявола.

Монасите скочиха на крака при влизането на писаря и го засипаха с въпроси и гневни обвинения, искайки обяснение защо ги е събрал, вместо да ги остави да вършат работата си, а и сам той да свърши своята и да залови изчадието, което тормози тях и манастира. Най-разлютен беше магерникът Беримир, който, искайки да си върне за разигралата се на върха на кулата сцена, обяви, че заради приумиците на Климент няма да може да сготви обяда. Това предизвика нов взрив от недоволство и сърдити подмятания, защото, макар и отказали се от повечето блага на светския живот, монасите обичаха да се хранят редовно и добре.

Без да обръща внимание на недоволните братя, Климент ги накара да се подредят така, както в литийното шествие, като  постави най-отпред пребледнелия, готов да се разплаче послушник, а зад него един висок стол, вместо игумена Пацик. Братята не искаха и да чуят за нещо подобно, но след като писарят ги увери, че никой няма да излезе от столовата, докато не изпълнят искането му, а който не е съгласен ще отговаря за това пред игумена и княза и че колкото по-бързо свършат, толкова по-бързо ще могат да се върнат при работата си, недоволните братя започнаха да се събират около огнището, неохотно и със сумтене и скърцане на зъби, все едно не са свещенослужители, а плевелите на лукавия, които ще бъдат хвърлени от ангелите в огнената пещ заради греховете си.[31]Най-накрая се оформи следната картинка - монасите, все още мърморещи недоволно, застанаха в колона по двама. Веднага след стола, в ролята на игумена, следваха Атанас и Захарий, а след тях Филимон и Еремия, Беримир, Велизар и Герасим, Неофит и Игнатий, като накрая процесията се завършваше от миниатюриста Тихон.

Климент огледа групичката, отбелязвайки, че в нея влизат всички, с изключение на слабоумния Йосиф, след което поиска и Невестулката му донесе от кухнята менче, подобно на онова, което беше предизвикало паниката по-рано. Напълни го с вода, макар и обикновена и накара братята да си го предават от ръка на ръка, като в същото време разпръскват водата около себе си, както бяха правили по време на шествието.

Наложи се да извършат процедурата няколко пъти, преди писарят да се увери, че всеки от монасите е имал възможност да пусне боята във водата, без другите да забележат. Който и да бе направил това, бе имал достатъчно време и възможност да изпълни намисленото, без да поема никакъв риск. Залисани в песните, собственото си положение и най-вече от факта, че по време на водосвета всички гледат къде отива водата, а не откъде идва, никой не би обърнал внимание, ако някой пуснеше нещо в съда.

Накрая Климент поиска да види дланите и пръстите на всеки от групичката, което предизвика ново недоволство, но което беше по-лошото, след огледа се оказа, че ръцете на всички са чисти и по тях няма следи нито от боя, нито от някакво друго багрило.

Разочарован, Климент пусна сърдитите братя да си вървят, чудейки се дали извършителят се бе оказал достатъчно съобразителен и бе измил веднага ръцете си, или изводите му бяха напълно погрешни и водата е била оцветена не от някой от монасите, а от демона, за когото говореха всички.

За да провери това, той отля малко от водата в калаена чаша, пусна намереното между стръковете здравец топче и внимателно разбърка. Скоро водата се оцвети в прекрасен, наситен червен цвят, което показваше, че наистина не се е превърнала в кръв, а е била оцветена.

Доволен, че е разрешил поне тази загадка, той излезе на двора. Искаше да намери иконома Филимон и да вземе от него ключа за катинара от стаята в старата кула. Чувстваше, че ставащото в манастира е свързано с нея, че част от загадката се крие зад каменните й стени.

Дали демонът не се беше настанил в тази забравена от времето обител, откъдето изкушаваше някой от монасите, нахлуваше в душата му и го караше да извършва ужасни неща?

Скоро щеше да разбере. А след това да разпита вратаря Безмер, чийто разказ може би щеше да допълни картината.

Филимон излезе заедно с останалите монаси от църквата и забърза към един от складовете. Климент се опита да го спре, но монахът се извини, че има много работа, която трябва да свърши колкото се може по-бързо.

- Много време изгубихме в безполезни занимания тази сутрин - каза той и махна с ръка, намеквайки за действията на Климент по-рано в столовата.

Климент беше решен да настоява, когато покрай тях мина вратарят Безмер. Той носеше калаена кана, пълна с вино, внимателно стъпвайки по замръзналата земя, сякаш се страхуваше да не се подхлъзне и разлее скъпоценната течност.

Писарят остави Филимон и препречи пътя на Безмер.

- Искам да поговорим - каза той. - Интересува ме миналото на този манастир.

Вратарят погледна със съжаление към каната, погледна отново писаря и измърмори:

- Да поговорим, щом се налага. Но не тук. Нека влезем в къщичката ми до вратата и опитаме от това вино, което с толкова мъка успях да изкопча от Беримир. Скъпи му се, сякаш е негова лична собственост.

- Не се безпокой усмихна се Климент и сложи ръка на рамото му. - Преди да те последвам, самият аз ще отида при Беримир и ще му поискам кана вино. Съмнявам се, че ще ми откаже.

- Това се казва сериозна приказка на сериозен човек! - Вратарят се ухили и облиза устни. - Ще се радвам да си поговоря с вас, господарю. Нека магерникът ти даде от мизийското. Пази го като очите си, но се надявам, че на теб няма да откаже. Аз ще отида да напаля мангалите.

Четвърт част и няколко изпити чаши по-късно писарят и вратарят се чувстваха все по-близки. У Безмер Климент намери неочаквано приятен събеседник, който не криеше мислите дълбоко в душата си, а спокойно споделяше възгледите си.

- Вярвам, че на небето има нещо или някой, който направлява съдбата ни - обясняваше вратарят, докато наливаше поредната чаша. - И това ми е достатъчно. Дали ще наречеш този някой Христос, Тангра, Перун или с някакво друго име, е въпрос на избор. Всеки има право да вярва и се моли на този, който той реши, а останалите трябва да зачетат избора му. Не ме разбирай погрешно - продължи Безмер. - Виждал съм как старият хан гонеше християните и ги избиваше. Беше ужасно, повярвай ми! Сега виждам как князът преследва тези, които не са християни. И защо е всичко това? Нима можеш да накараш човек да вярва в нещо толкова важно като Бог насила? Това трябва да става внимателно и полека, търсейки път към душата, а не принуждавайки тялото му.

- Та ти си цял философ, братко! - засмя се Климент и отново напълни чашите.

- Ами, философ! - вратарят махна с ръка, сякаш гони муха. - Нагледал съм се на достатъчно безсмислено пролята кръв. Затова ми е добре тук на вратата - отварям и затварям, без никой да се интересува от мен и Бога, който почитам.

Двамата постояха известно време, без да говорят, като мълчаливо надигаха чашите си.

- Разкажи ми какво е било тук преди - наруши накрая мълчанието писарят. - Какво е било, когато старият хан е гонел християните, а те са се криели в кулата на хълма.

- Не беше точно така - Безмер избърса устата си с ръкава на дрехата и поклати глава, сякаш искаше да намести спомените в нея. - Кулата е много стара. Никой не знае кой точно я е построил и защо. Някои казват, че са християните, други, че са последователите на Тангра и Орфей, трети разправят, че била на някакво презморско божество с глава на котка - вратарят вдигна рамена. - Както и да е. След това дойдоха християните и се настаниха в нея. По това време аз бях момче в селото. Виждал си го надолу по склона, сега са останали само развалини. Християните бяха хрисими хора. Усмихнати и благи, винаги готови да помогнат. Живееха тихо и кротко, мисля, че и нас направиха по-добри. Търгувахме с овце, ечемик и вино, а понякога някой от тях идваше да проповядва в селото. Разказваше ни за Исус и неговите апостоли. Добри разказвачи бяха поповете - премлясна Безмер, - можех с часове да стоя и да ги слушам. Построиха си черква - малка, от сив гранит, с висок дървен кръст на върха. Не беше нещо особено, но да ме прости Господ и игуменът - вратарят бързо се прекръсти, - беше по-истинска черква от сегашната. Пацик може да се гордее с високите бели стени и искрящи кубета, но в предишната имаше... имаше... не знам какво точно беше, но когато човек влезеше вътре, се чувстваше пречистен и успокоен, мислите му се подреждаха, а сърцето и душата му укрепваха.

- Външната обвивка често може да се окаже лъжовна - съгласи се писарят.

Безмер кимна и разкърши рамена.

- Пръв дойде Василий. Заживя на хълма с кулата - странен човек с криви крака, дълъг нос и неспокойни очи. Въпреки това той беше този, който привлече останалите. Идваше най-често да проповядва в селото и държеше вярата високо като знаме пред останалите. Беше възрастен мъж, отдавна прехвърлил шейсетте, разправяха, че преди бил бирник, също като апостол Марко. Една вечер остана у нас и разказа на майка ми и баща ми историята си. Говореше толкова пламенно, че не можеше да не повярваш на думите му. Преди години се разболял. Разправяше, че тогава бил лош човек. Не зачитал никой бог, отнасял се презрително както към Тангра, така и към Христос. Душата му била пуста, нямал нищо, за което да се закрепи. Носел се като листо на вятъра. Черно листо, което бавно гниело, както сам се изрази. Пиел, играел комар, ходил по жени, участвал в сбивания. Обичал да мъчи длъжниците, които нямали пари да си платят налозите навреме. Сърцето му било твърдо като камък. Вярвал, че така върши по-добре работата си. Нямало значение дали взема последната риза на просяка, или малкото пари на бедна вдовица. Той просто си вършел работата! След което един ден се разболял. Болестта дошла неочаквано и бързо, била силна и тежка, съборила го на легло. Имал пари да вика доктори, те му предписвали да пие билки, мажели го с мехлеми, давали му всякакви цярове, но нищо не помагало. Една нощ Василий заспал и сънувал, че играе на зарове с черен етиопец, който бил самата Смърт. Стигнало се до там, че болният трябвало да хвърли три шестици, ако ли не, етиопецът печелел и щял да му вземе душата. Отчаян, Василий не знаел какво да прави. Тогава му се явил свети Симеон Юродиви и му казал: „Какво става, лудетино? Наистина е на косъм да те победи тоя черньо! Ама дай ми дума, че ще се обърнеш към Христа - аз ще хвърлям вместо теб и той няма да спечели! “ Василий се заклел в съня си, че ще стане християнин и светията начаса хвърлил трите шестици. Болният се събудил и открил, че вече е съвсем здрав. Станал, заплакал от радост, паднал на колене и започнал да се моли на светията и на Христос. Тогава къщата му забучала, всичко се затресло и той чул глас: „Хубави шестици хвърли, глупако! Вярвай ми, ако престъпиш клетвата си, оня черньо ще те затрие! “ Оттогава, разправяше Василий, той се отказал от работата си, продал къщата си, а всичките пари раздал на тези, които преди това тормозел. Покръстил се и усетил как постепенно светлината изпълва душата му, която намерила подслон в Божия храм и спряла да се лута и търси. - Вратарят цъкна с език. - Василий доведе и други, общо бяха дванайсет - смееха се, че са като христовите апостоли. Построиха си черква, направиха си землянки, в които спяха.

- Ами кулата?

- Напуснаха я! Василий казваше, че в нея има нещо зло. Нещо, което му напомня за най-лошите му години. Хубави времена бяха - вратарят притвори очи и бавно отпи от виното. - Може да бях беден, но бях щастлив. Скитах из полетата, играех с другите момчета, бях започнал да гоня момичетата. Помагах на баща ми на нивата и вкъщи с животните, храната беше проста, но имаше за всички. Монасите ни научиха да се молим, да гледаме в душите си. Помагаха на болните, подкрепяха старите. Наистина свети хора. Колко изкараха на хълма? Поне четири или пет години. След което един ден неочаквано всичко се обърна.

- Старият хан е гонил християните.

- Беше в края на лятото. - Вратарят чертаеше замислено с пръст по масата пред себе си. - Дните вече бяха почнали да намаляват, но все още беше светло до късно. Светло и топло. Оставах навън в здрача и ме обземаше някаква особена сладост. Знаех, че зимата предстои, но в същото време е далеч, че имам още време да се порадвам на слънцето. - Безмер скръсти ръце на гърдите си. - Тогава се появиха те - Тагрий и хората му. И ужасната му жена Вирна заедно с проклетите си кучета. Дойдоха привечер - черни сенки, които се открояваха на фона на залязващото слънце. Копията им стърчаха като смълчана гора, лъчите се пречупваха в железните им шлемове и брони. В тях имаше нещо красиво, но и страховито. Бяхме чули за отряда на боила. Старият хан го беше изпратил да търси християни. По това време Пресиян се беше променил. Вече не искаше да убива последователите на Исус, а само да си присвои богатствата им. Беше съвсем просто - повечето общности бяха богати и никога не се защитаваха. Затова се надявахме, че погледът му няма да се спре върху нас. Тагрий и хората му нямаше какво да ни вземат. Нито от свещениците на хълма. Въпреки това всички бяха неспокойни. Бяхме чули за палежи и убийства, за разрушени църкви и измъчвани свещеници. По съвет на старейшините по-малките деца бяха скрити в една пещера в скалите над селото. Редувахме се всеки ден да им носим храна и вода. След това там заживя един отшелник, Авакум мисля, че се казва. Отдал се е на пост и молитва отдавна, още преди да възстановят манастира. Пацик ходи при него преди две-три години, но той отказа да слезе при нас. - Вратарят махна с ръка. - И така, Тагрий дойде. Настани се в старата кула, веднага му хареса. Войниците му си направиха лагер около нея. Арестуваха свещениците и ги обвиниха, че религията им е нова, следователно лъжлива и нечестива, че са невежи фанатици, че са безбожници, понеже нямат изображения на богове, жреци и храмове. Че са тайно общество, опасно за държавата, че отказват да принасят жертва на хана, което е държавна измяна. Обвиниха ги, че се занимават с магии и са безнравствени хора, които на своите така наречени „вечери на любовта“ се отдават на разврат и нечувани оргии, а „свещените си тайнства“ извършват с човешка плът и кръв. Че са безполезни членове на обществото, които вредят, вместо да допринасят полза, че като отхвърлят признатите богове, се обявяват срещу светините.[32] Признаха ги за виновни и започнаха да ги разпитват и измъчват. Боилът мислеше, че имат скрито злато. Виковете им се носеха от кулата, изпълвайки нощите с ужас, страх и болка. Ние се свивахме в къщите си и се молехме виковете да престанат. - Вратарят се пресегна, вдигна каната и отново напълни чашите. - Никой не беше сигурен дали ще доживее утрешния ден. Тагрий оставяше хората си да плячкосват не само църквата, но и селото. Вярваше, че и ние знаем нещо за съкровищата на християните. Войниците му обикаляха, грабеха, каквото им хареса, биеха мъжете и опипваха жените. Най-лоша от всички беше Вирна. Казвам ти, това не беше жена, а демон! Обличаше се в черни кожени дрехи и броня, съвсем като мъж, носеше високи ботуши, косата й беше сплетена на дълга плитка. Появяваше се винаги нощем на фона на запалените факли, които пукаха и хвърляха искри, а тя не се пазеше от тях, сякаш самата е от огън, смееше се, когато искрите попадаха в косата й. Беше висока и слаба - истинска хубавица с налети гърди и яки крака, лицето й беше бледо и изпито, зъбите бели и остри като на хищно животно. Имаше шест кучета - черни и зли изчадия, които дресираше с бой и държеше гладни, за да нападат, когото им посочи. Вирна не се спираше пред нищо. Нито възрастен човек, нито дете можеха да предизвикат милостта или състраданието й. Виждал съм я да реже косите на стариците само за да се забавлява. Как нарежда да бият мъжете само за да слуша писъците им и да види кой от тях ще издържи най-дълго на ударите. Как насъсква кучетата си по сакатите за удоволствие. Когато те събореха човека на земята, започнеха да го ръфат, а той да крещи, смехът й заглушаваше всичко. И мога да ти кажа, княжески пратенико, че никога не съм чувал нещо по-ужасяващо от онзи неин смях - висок, продължителен и пронизващ, все едно не се смее човек, а пищи някое от изчадията на Сатаната! - Безмер потрепера, пресегна се и разбута въглените в единия от мангалите. - Но най-много мразеше жените! Не ме питай защо, нямам представа. Не пропускаше случай, когато види жена, да я удари или насъска подчинените си срещу нея. Доставяше й удоволствие да гледа как тези от нейния пол страдат. Не помагаха нито молбите, нито подкупите. Пък и какво толкова ценно можехме да предложим ние, простите земеделци, на ханския боил? Единственото, което ни крепеше, бе, че сме живи. Молехме се, молехме се всеки ден и всяка нощ, молехме се боилът и хората му да си отидат и всичко да тръгне както преди.

- Нямало е как да стане като преди, нали? - попита Климент.

Безмер поклати глава.

- Прав си! Нямаше. Но тогава не го знаехме. Надявахме се, че след като се убеди, че няма съкровище, Тагрий ще се махне. Имаше много по-богати общности от нашата. Чакахме да си отиде и да отведе войниците, злата си жена и кучетата й.

- Вратарят поклати глава. - Не знам защо ти разказвам това. Сигурно заради виното, което донесе.

- Или защото искаш да споделиш преживяното? Кажи ми, Безмер, никога ли не си разказвал за това, което се е случило, на Пацик и останалите.

Вратарят махна с ръка.

- Тях не ги интересува. Пък и кой съм аз - прост вратар, който хленчи пиян на врата им, припомняйки си миналото. Никой не се интересува от историите ми. Пък и защо да се интересува? Те имат по-важна работа - да преписват Божиите книги и да разпространяват вярата му. Сигурно са прави да мислят така.

- Какво стана после?

- После ли? После стана страшно! Една жена изчезна. Мъжът й каза, че отишла вечерта за вода и повече не я видял. Отидохме при Тагрий, все пак той представляваше закона, но боилът само ни се изсмя и ни каза да се махаме. Търсихме изчезналата навсякъде, но я открихме чак два дни по-късно. Лежеше под един бук с разкъсана шия и пречупен врат. Мъртва! След това започна ужасът. Всяка нощ някоя от жените изчезваше. Колкото и да се опитвахме да ги опазим, сякаш нещо ги отнасяше в черните си обятия. Обикновено ги намирахме няколко дни след това. Неизменно с разкъсани шии и счупени вратове. Тагрий само се надсмиваше над молбите ни и казваше, че така Тангра наказва тези, което са се отрекли от него. - Безмер изтри е длан потното си чело. - След това започнаха да се носят слухове. Заговори се, че Вирна е тази, която отвлича жените. Че не е човек, а демон, който разкъсва вратовете им, за да пие от кръвта им. Че в нея се е вселила злата сила Гилу и тя се е превърнала в сукуб, в демонично изчадие, което не може да бъде спряно! - Вратарят потрепери. - Тагрий непрекъснато беше пиян. Нямаше кой да спира войниците и жена му. А тя започна да пита къде са децата на селото. Не можело, казваше тя, да има толкова много млади мъже и жени, а да няма деца. Стана по-жестока отпреди. Насъскваше кучетата си срещу всеки, който й се изпречи на пътя. Аз също не успях да им се изплъзна. - Безмер оголи едното си рамо и показа дълбок, широк белег. - Това ми остана от тях, от Вирна и демоните й. После една нощ тя проследила този, който носеше храна на децата. Не знам как го е направила. Промъкваше се като хищник, беше се научила да се крие в сенките като паяк, а някои твърдяха, че може да вижда в тъмното като котка. Други твърдяха, че се е превърнала в прилеп, във вълк, който проследява мъжа по миризмата. Както и да е. - Вратарят махна с ръка, гласът му трепереше. - На следващата нощ взела неколцина от войниците на Тагрий и под прикритието на нощта се изкачили до пещерата, където криехме децата. Накарала да ги избият до едно, както Ирод избил младенците. Това преля чашата. Може и да бяхме прости земеделци, може и да бяхме мирни хора, готови да се подчиняват на заповедите на хана, но това, което се случи, нямаше нищо общо с човешките закони. Причакахме Вирна и хората й. Трябваше да минат през една клисура, докато слизат от планината. Там ги нападнахме. Всеки се беше въоръжил с каквото може - стари мечове, брадви, мотики, колове, ножове. Избихме ги всичките. Бяхме много повече, а и ги изненадахме. Изклахме ги като пилци, въпреки броните и щитовете им. Размазахме главите им, пронизахме сърцата им и прерязахме гърлата им. Изклахме и проклетите кучета, а докато траеше боят и около нея се плискаше кръв, Вирна се смееше с ужасяващия си смях, сякаш ставащото я забавляваше. Накрая някой я прониза с копие, друг я намушка в корема, но тя пришпори коня си и успя да избяга. Препусна към кулата, все така пищейки или смеейки се, а ние я последвахме. - Безмер замълча и този път мълча дълго. Когато проговори, гласът му беше натежал от печал. - Бяхме опиянени от победата, от убийствата, от това, че най-после въздадохме справедливост. Последвахме Вирна към кулата, крещяхме заплахи и обещания за смърт, искахме най-после да се разправим с тези, които ни бяха мъчили. В безредна тълпа с импровизираните си оръжия попаднахме на Тагрий и хората му. Нататък е ясно - последва неравна битка, в която бяхме разпилени. Уплашени от това, което бяхме направили, и това, което предстоеше, се залостихме в къщите си, готови да се браним до смърт. Но Тагрий не ни последва. Той не дойде или поне не дойде веднага, защото, както разбрах по-късно, искал да се погрижи за ранената си жена. Беше страшна нощ! А най-страшна от всичко беше тишината. Стояхме зад заключените си врати, стиснали оръжията си, и чакахме отмъщението на боила. Треперихме като листа или поне аз треперих, пот се стичаше по врата ми, секирата в ръката ми натежа, но вместо тропот на копита и команди над селото се разстла пълна, тежка тишина. И когато се надявахме, че всичко се е разминало, когато бяхме на път да повярваме, че Тагрий няма да ни връхлети и да мъсти, тишината беше разцепена от нечовешки вик. Някой крещеше, виеше с пълно гърло, пищеше така, все едно е загубил най-скъпото си, сякаш животът за него свършва и той гледа в очите на смъртта. Вирна беше мъртва, въпреки опитите на боила да я спаси. Тогава се стекохме в центъра на селото, събрахме малкото останало ни злато и сребро, всичко ценно, което имахме, дадохме го на старейшините да го отнесат в кулата и да откупят с него живота ни. Аз вече бях отраснал и заедно с още четирима бяхме определени да пазим просителите и със свити сърца тръгнахме към убежището на боила. Тогава нещо привлече вниманието на всички. Нещо ставаше на покрива на кулата. Тъмни сенки се мятаха и гърчеха като змии, понесоха се нови писъци и вопли, дрънчене на метал и команди. А след това, сякаш птици, макар и без крила, нечии силуети полетяха в нощта, стремително и безвъзвратно, удариха се в каменните стени и увиснаха като черни гроздове под покрива. Тагрий бесеше свещениците. В същия миг от кулата излетя отряд войници, предвождан лично от боила. Те дори не чуха какво казват старейшините, посякоха ги, оставиха златото да падне в калта, стъпкаха го и без да обръщат внимание на нищо поеха към селото. Аз получих тежък удар с боздуган, който ме захвърли в храстите с кървава глава и в безсъзнание. А когато дойдох на себе си, всичко беше свършило. Селото беше опожарено и разрушено, жителите му избити, мъртви бяха дори животните. В безумната си ярост Тагрий не беше пощадил никого. Останах да се крия в храстите. Боилът си тръгна след три дни. - Безмер пресуши чашата си и я удари в масата. - Така свърши всичко. След това се оказа, че има още няколко оцелели - деца, избягали от пещерата, преди Вирна да ги нападне, и неколцина, които не бяха в селото по това време. Разпръснахме се като листа на вятъра. Аз скитах дълго, хващах се на работа тук и там, станах наемник. Оказа се, че ме бива да въртя меч и започнах да продавам уменията си. Участвах в много битки, виждал съм какво ли не, но казвам ти, писарю, такъв ужас, какъвто изживях тук, не срещнах никога повече!

- Но си се върнал! Защо?

- Не знам - въздъхна вратарят. - В това място има нещо, което привлича. Нещо, което те кара да мислиш за него, да си го представяш и мечтаеш, без да знаеш защо. Все пак тук беше домът ми.

- Какво мислиш, че се случва в манастира? - попита писарят.

- Не знам! Не знам! - побърза да отговори Безмер. - Но ме е страх. Дори повече от останалите. Не мога да забравя как се смееше Вирна и крещеше, че не е подвластна на смъртта. Как дори да умре, ще се върне и ще изпие кръвта на мъчителите си. А сега се случва точно това. Страх ме е, княжески пратенико! Страх ме е, че Вирна, че Гилу, се е върнала и отново убива в този манастир!

14

Небето беше надвиснало ниско, плътни сиви облаци притискаха земята и скриваха слънцето с тежката си пелена. Тънка кора лед покриваше снега, студен и режещ като кинжал, земята стърчеше тук-там черна и корава, по-твърда от желязо.

Климент вдигна качулката на плаща си и забърза към общите стаи и трапезарията. Чувстваше се неспокоен от това, което беше чул от вратаря. Нима в думите му имаше истина и злата сила се беше завърнала отново? Сега повече от всякога искаше да намери Филимон и да вземе от него ключа от стаята в кулата. Трябваше да огледа мястото, където беше живял боилът Тагрий.

Зави покрай черквата и налетя на Йосиф. Слабоумният беше коленичил в снега, ровеше в него, а голите му ръце бяха посинели.

- Какво правиш, братко? - Климент спря до монаха, подхвана го под мишницата и го дръпна да стане. - Съвсем ще измръзнеш.

- Стори ми се, че долу има нещо - отговори Йосиф и се олюля, а от устата му се стече слюнка, - нещо като че ли блестеше, но не мога да го намеря.

Климент разрови с крак около себе си, колкото да се убеди, че монахът се заблуждава, хвана го под ръка и го поведе със себе си.

В трапезарията завариха Корсис и Невестулката. Двамата дремеха на столове до огнището, вдигнали крака на решетката пред тях. Като чуха, че влиза някой, те мързеливо обърнаха глави, но като видяха писаря скочиха на крака и го засипаха с оплаквания. Било им студено, нямало какво да правят на това забравено от Бога място, мърмореха те, искали да се връщат във Филипополис, вместо да стоят тук да мръзнат и да чакат демонът, обладал манастира, да ги разпори от чатала до брадичката и да изпие кръвта им. Дори от ентусиазма на Корсис не бе останало нищо и той също настояваше да се прибират колкото се може по-бързо.

Писарят избута помощниците си и настани премръзналия Йосиф по-близо до огъня. Слабоумният започна да се клати, обгърнал рамената си с ръце, припявайки си един от църковните псалми.

Климент разказа на помощниците си какво беше научил от Безмер. Невестулката пребледня, а лицето на Корсис се изопна.

- Възможно ли е думите на вратаря да са истина и злата Гилу да се е върнала? - попита бившият джебчия и се огледа, страхливо. - Не говореха ли за същото и монасите?

- Не знам! - отговори Климент, опитвайки се да прикрие собствените си страхове. - Но искам да се размърдате. Щом ви е скучно, сигурно ще се зарадвате да свършите малко работа. Идете в разрушеното село и огледайте останките.

- Но какво да търсим там? - недоволен, че го пращат в снега, попита Корсис.

- Нещо необичайно. Нещо, което не изглежда на мястото си или липсва. Като го видите, ще разберете какво е. Търсете следи в снега около селото и манастира. И бъдете внимателни. Не знаем какво и къде се спотайва. Видях Безмер на върха на кулата, струва ми се, че даваше знаци на някого. Затова си отваряйте очите на четири!

Сърдити и мърморещи, двамата му помощници закопчаха бойните си колани, покриха се с дебелите си наметала и намусени излязоха да изпълнят поставената им задача.

- Какво си мислят тези двамата! И аз искам да се прибирам, вместо да се свирам в това обладано от студ и злоба място. Искам да говоря с Ирина вместо с Пацик и Безмер, а вечер тя да топли леглото ми, вместо да мръзна в килията - измърмори писарят, след като вратата се затвори зад гърба на Корсис и Невестулката. - Но трябва да стоя тук и да изпълня поставената ми задача.

- Има ли наистина демон? - неочаквано попита Йосиф. - Някой рогат звяр с тяло на лъв и глава на дракон, който обикаля наоколо и избива животни и хора?

- Ще ми се да знаех - уморено отговори Климент. - Ще ми се да знаех какво всъщност преследвам - човек или нещо друго.

- Демоните не са толкова страшни - каза монахът и разтърка слепоочията си. - Нали са паднали ангели? Значи в тях има нещо ангелско, което ги доближава до Бога - Йосиф замълча, след което неочаквано попита: - Вярно ли е, че Борис има специално пръстенче, с което може да призовава царя на джуджетата?

- Откъде си чул това? - засмя се писарят. - Разбира се, че няма. И джуджета, доколкото знам, също не съществуват.

- Чувал съм да се говори за това - сериозно каза Йосиф. - Всеки знае, че князът има невидими слуги, които му помагат да се задържи на трона. Учуден съм, че човек като теб не го знае. Как може да вярваш в демони и ангели, а да не вярваш в джуджета? - монахът беше разочарован от невежеството на събеседника си. - Всеки знае, че джуджетата съществуват заедно с гигантите, русалките, малките феи на късмета и много други магически същества. Кажете ми, господарю, защо вие и останалите сте съгласни да повярвате в сукуби, инкуби, вампири и демони, но не вярвате в добрите? Нима човек възприема по-лесно лошото, отколкото доброто?

- Така е, Йосифе, прав си. Ние приемаме по-лесно лошото, отколкото доброто. Такива са хората - съгласи се Климент, стана и потупа монаха по рамото. - Но все пак да не забравяме ангелите, светците, мъчениците, апостолите и другите свети мъже, които ни дават упование и надежда. Ела, нека заедно потърсим брат Филимон, трябва да поговоря с него.

Но колкото и да търсеха иконома, не го намериха никъде. Накрая Климент, следван от Йосиф, се прибра в килията си. Писарят искаше да събере мислите си, да подреди задачите си и най-вече да успокои душата си, че това, което става в манастира, няма нищо общо с дявола или каквито и да са други зли сили.

Завари килията си приятно топла. В ъглите имаше вече два мангала, влажните стени най-после изглеждаха сухи.

Йосиф с интерес се втурна да разглежда вещите на писаря, припряно и без никакво притеснение бъркаше в дисагите му, вадеше от тях различни неща и искаше да знае за какво служат. Накрая се изпъна на леглото, заиграл се с един от печатите, и заспа, без да се притеснява от факта, че е в чужда стая.

Климент остави монаха да спи, зави го с одеялото си, извади ново перо, подостри го, приглади пергамента и седна под прозореца. Така умът му работеше най-добре - говореше сам на себе си и записваше това, което сметнеше за необходимо. Наложи му се да запали свещ, защото, макар и да беше едва около обед, килията беше потънала в сумрак точно както денят навън.

Първо. Убийствата. Нещо или някой убиваше жестоко животни и хора и както изглежда изпиваше кръвта им. Човек ли беше това или демон? Откакто пристигна, бяха убити магаре, кокошка и кон, както и преписвачът Агапий.

Второ. Кой и защо е убил Докс? Братът на княза е открит заключен в килията си, с лице втренчено в нещо ужасно. Какво е видял, преди да умре? На врата му има следи от ухапване, но тялото не е поругано. Вече е ясно как убиецът е влязъл в килията, но остава въпросът кой го е направил. Бил е човек, защото е откачил вратата от пантите й и после я е закачил, но това не значи, че в него няма вселен демон.

Трето. Боилът Севар, когото князът изпраща да разследва смъртта на брат му, е намерен мъртъв близо до старата кула. В снега има само негови следи. Възможно ли е Севар да е паднал от върха на кулата? Ако е паднал, защо има негови следи в снега? Какво е убило Севар, без да оставя стъпки? Защо боилът е трябвало да умре? Разкрил ли е нещо след пристигането си в манастира, или е станал жертва на демона?

Четвърто. Светената вода по време на литийното шествие се превръща в кръв, което хвърля монасите в ужас. Някой е

пуснал вътре част от боята, открадната от миниатюриста Тихон. Тази мистерия поне е разрешена, но остава въпросът кой о боядисал водата и защо?

Пето. Защо е убит Агапий? Има ли връзка смъртта му с появата на Климент в манастира? Казал ли е нещо преписвачът, което да поведе писаря по вярната следа, заради което е бил убит?

Шесто. Кой драска по вратата на Климент през първата му нощ в манастира и го подмами на върха на кулата, където се опита да го убие?

Седмо. Кокошки, кучета, котки, а след това магаре и кон са намерени разчленени и убити по жесток начин. На вратовете им има следи от зъби. Какъв е смисълът в това? Станали ли са жертва на демон, който пие кръв?

Осмо. Най-важният въпрос е възможно ли е някой от братята да е обсебен от зъл дух, който да го кара да извършва зловещите убийства? Монасите говорят за злата сила Гилу, за същото разказва и вратарят Безмер. Може ли тя да е обладала някой от братята, или обсебва само жени? Ако има обладан монах, защо молитвите не могат да изгонят демона?

Девето. Влизат ли жени в манастира? Какво означават твърденията на малоумния Йосиф и йеромонаха, че са виждали жени в манастира? Прав ли е Йосиф, като твърди, че след тях остават пера? Откъде се бяха взели перата на гробището, които намери Климент? Можеше ли зад това да стои жената, за която вече неколцина му бяха казали, че са виждали в манастира? И ако е била тя, вселила ли се е в нея злата сила Гилу?

Десето. Кой беше отшелникът Авакум, заселил се в пещерата, където навремето са били избити децата на селото от жената на боила Тагрий? Имаше ли той някаква връзка със ставащото в манастира? Защо бе отказал на Пацик да дойде в светата обител, а бе предпочел да остане в гората?

Единайсето. Защо конят е убит в барака до оградата на манастира, а не на двора както останалите? Защо по земята там имаше следи от засъхнала кръв?

Развълнуван, Климент скочи на крака и като продължаваше да си мърмори под нос, закрачи из килията.

Имаше нещо, което беше видял, нещо в бараката, което обясняваше защо конят е убит там, нещо, което можеше да даде отговор на някои от останалите въпроси. Но умът му, услужлив и пъргав, сега отказваше да му помогне, въртеше се като пеперуда около пламъка на свещ, но така и не намираше това, което търси. Климент разтърси глава и отвори прозореца. Може би леденият въздух щеше да изясни мислите му.

Остави студа да нахлуе в стаята и да обгърне лицето му.

Постоя така около минута, след това разтърка замръзналите си бузи, затвори прозореца и седна на леглото до спящия Йосиф. Опита да се съсредоточи. Спомни си как влязоха в тъмната барака, как внимателно пристъпиха към задната й част, как завариха черната сянка, надвесена над пресния труп, как се опитаха да я спрат и неуспешно я преследваха. Не! Не! Не беше тогава! Когато се върнаха по-късно, забеляза нещо, което още тогава му направи впечатление, но преди да осъзнае какво е, Пацик го беше прекъснал, настоявайки за отговори.

Писарят се опита отново да си представи мрачната сцена на убийството, натрупаната по ъглите мръсна слама, старите колела, подпрени на стените, разчистеното пространство в задната част на помещението, напоената с кръв земя и трупа на коня, до който имаше стара изкривена кофа с дръжка.

Точно така!

Той скочи на крака и мислите му, доскоро оплетени и неясни, сега започнаха да текат по-бързо от пълноводна река, намествайки всички парченца от тази част на загадката по местата им.

Беше съвсем просто. Този, който извършваше престъпленията, искаше да ги нагласи да изглеждат колкото се може по-страшни и зловещи, да уплаши до смърт тези, които ще се натъкнат на труповете, да поругае колкото може повече телата на нещастните си жертви. Той искаше те да са разчленени, да плуват в кръв, вътрешностите и главите им да всяват ужас, но не можеше да направи това насред двора. Колкото и да бързаше, за ужасния му ритуал му беше необходимо време, докато обезобрази труповете. Време, с което той не разполагаше. Макар и голям, дворът беше пълен с постройки с множество прозорци, които гледаха като очи към него, без да е ясно кой стои зад тях. Затова и убийствата бяха извършени на такива места, на които имаше съвсем малка видимост - зад църквата, в един от ъглите на стената. Но въпреки това убиецът не е искал да рискува. Страх го е било, че някой може да го види и тогава на тъмната му игра ще бъде сложен край. Затова той беше извършвал убийствата в бараката до стената, там и беше източвал кръвта на жертвите си. И след тази предварителна подготовка беше подреждал кървавото си представление като зловеща изложба от обезобразени трупове, отрязани глави и виещи се черва. А тях и кръвта беше пренасял със същата кофа, която се търкаляше на пода на тази импровизирана кланица.

Неочаквано и за самия себе си писарят се засмя, усети как от плещите му се свлича огромен товар, как на сърцето и душата му става леко.

- Това значи само едно - радостно каза писарят, а гласът му отекна между каменните стени. - Това значи, че убиецът не е демон, а човек!

Отговори му силното хъркане на Йосиф.

Внезапно Климент се почувства изморен. Не искаше да буди заспалия монах, затова примирен се настани върху сламата в нишата в стената. Макар мястото да му беше късо, а сламките да го гъделичкаха, писарят заспа веднага щом затвори очи.

* * *

Все още в лошо настроение, Корсис и Невестулката бавно се влачеха през двора на манастира. Разминаха се с няколко забързани монаси, група послушници с посърнали лица бавно вървяха след възпитателя си като на заколение и въртяха очи на всички страни, сякаш очакваха всеки момент отнякъде да изскочи тълпа демони, които да изпият кръвта им.

Корсис махна с ръка на задрямалия до вратата Безмер и с Невестулката напуснаха очертанията на манастира. Около стените беше навял сняг, дълги висулки лед се спускаха от стрехата над входната врата.

Наложи им се да газят в дълбокия сняг, защото единствената пътека водеше през гората към града, а не надолу към отрупаните развалини. Въпреки това в снега се виждаха следи от стъпки. Някой беше слизал до селото, след това се беше върнал обратно.

- Виж това! - Корсис приклекна в снега, където следите бяха най на гъсто. - Оттук са минали двама души. Един с големи крака, друг с по-малки.

- Което значи?

- Което значи, че трябва да бъдем внимателни! - тросна се Корсис. - Отваряй си очите на четири и бъди нащрек.

Невестулката измърмори недоволно, но извади меча и последва другаря си, оглеждайки се.

Започнаха бавно да се спускат надолу по хълма, като се хлъзгаха и ругаеха.

Накрая стигнаха до селото. Развалините бяха затрупани, на места снегът се издигаше над главите им, толкова големи бяха наветите преспи. Между къщите беше съвсем тихо, но в ледения въздух се усещаше напрежение, сякаш някъде се крие хищно животно, което преследват и което ги наблюдава от леговището си.

Усетил скритата заплаха, Корсис също извади меча си и двамата с Невестулката тръгнаха, плътно притиснати един към друг, готови да се защитят, ако ги атакуват. Водеха ги стъпките, които вървяха в една и съща посока, на места големите покриваха по-малките, на други вървяха успоредно едни на други.

- Не ми харесва това място! - каза Невестулката и облиза устни. - Мирише ми на смърт!

- Не е като да крадеш от немощни старици, а? - заяде го Корсис, но не откъсваше поглед от затрупаните стени около тях.

- Имам чувството, че отвсякъде ме наблюдават хиляди очи - без да се засяга отговори приятелят му. - Зли очи!

- Тогава да си свършваме по-бързо работата и да се махаме!

Двамата продължиха напред в снега. Следите се виеха между развалините, обикаляха покрай затрупаните със сняг дървета и накрая ги изведоха до една от къщите - по-голяма и по запазена от останалите.

Корсис коленичи на земята и внимателно огледа снега около вратата и следите в него.

- Някои са съвсем пресни. Виж! - Посочи с меча си той.

- Повечето са замръзнали, но тези не са. Погледни тези малките, които съвсем скоро са напуснали дома. Да ги проследим, да видим докъде ще ни отведат.

- Не е ли по-добре първо да надзърнем вътре? - предложи Невестулката. - Просто за да сме сигурни, че някой няма да ни се изплъзне под носа.

- Съгласен! - Корсис побутна изгнилата врата. - Но бъди внимателен!

* * *

Климент се събуди от блъскане по вратата. Сънен, търкайки очите си, на леглото седеше Йосиф и се оглеждаше, чудейки се къде се намира. Монахът изглеждаше зачервен след съня, на едната му буза се беше отбелязала гънка от възглавницата.

Климент стана рязко, удари главата си в камъка над нея, ядно изруга и затърси ботушите си.

- Господарю! - извика Корсис зад вратата. - Господарю, добре ли си?

- Добре съм - ядно отговори Климент, докато се обуваше. - Но ако спрете да блъскате, ще се почувствам още по-добре.

Той стана и отвори, а двамата му помощници нахлуха в стаята.

- Какво прави този тук? - попита Невестулката, сочейки все още сънения Йосиф.

Бузите и носовете и на двамата бяха червени от студа, по дрехите им имаше скреж, ботушите им бяха мокри.

- Придружи ме до стаята, след което заспа. Не можех да го изгоня, нали? - тросна се писарят.

-Господарю, господарю! - поклати глава Корсис. - Спал си, докато непознат човек е при теб, а вратата е заключена? Може ли да си толкова лекомислен?

- Хайде стига! Звучиш като Ирина, когато започне да ми опява. Това е Йосиф, какво може да ми направи? - защити се писарят.

Корсис не изглеждаше убеден.

- Звуча като Ирина, защото и двамата те обичаме и ни е грижа за теб! Господарката също не би одобрила постъпката ти! Да се заключиш с непознат, и то на място, където се разхожда убиец!

Климент махна с ръка, а сърцето му се изпълни едновременно с радост и болка. Загрижеността на помощниците му го трогна, но мисълта за жена му го изпълни с печал.

Писарят махна на помощниците си да седнат по-близо до мангалите, даде им по чаша вино, да ги ободри.

Получи се нелепа картинка - съненият монах с помощниците на писаря от двете му страни, стиснали нелепо чашите си.

- Хайде, нека не се караме! - засмя се писарят. - По-добре ми кажете намерихте ли нещо в снега.

Сбито и кратко Корсис му разказа за следите, които бяха намерили, и за къщата, към която водят.

- Вътре не намерихме никой, но личеше, че къщата доскоро е била обитавана. В единия ъгъл имаше сламеник, върху него скъсано одеяло. В огнището скоро е бил пален огън, открихме и очукана тенджера. По стените личаха следи, коминът също беше почернял - Корсис изпи виното си на един дъх и остави чашата на земята до себе си. - Проверихме следите, които излизаха от къщата, но те се губеха в гората, където не посмяхме да ги последваме.

- Чудовището ли се крие там? - попита Йосиф и гласът му потрепери.

- Честно казано се съмнявам — отговори писарят, а монахът го погледна с благодарност и се усмихна. - Чудовищата не оставят човешки следи.

- Е, аз тогава ще си ходя. Благодаря за гостоприемството - Йосиф скочи от леглото и пъргаво излезе.

- Понякога се държи като малко дете, а в следващия момент говори като възрастен - поклати глава Климент, след като монахът излезе. - Това, което сте открили, може да се окаже много важно! - продължи той. - И ни подсказва няколко неща. Първо, че в къщата се крие някой, второ, че той получава помощ от манастира, и трето, че криещият се е жена, ако съдим по стъпките, които е оставил.

- Нищо чудно малоумният да се окаже прав! - Корсис кимна към вратата, през която беше излязъл Йосиф. - Може би това е домът на демона. Злата Гилу, за която всички говорят, не се ли вселява в жени? И ето че намираме една съвсем близо до манастира.

- Ще трябва да проверим това - отговори Климент и потупа помощника си по рамото. - Добра работа сте свършили! Сега си починете и поспете, защото тази нощ пак ще ни се наложи да будуваме. Който и да се крие в тази къща, по някакъв начин е свързан с манастира. Но преди това ми се иска да огледаме още веднъж старата кула. Там също се крие загадка!

- Значи пак ще мръзнем - проплака Невестулката.

- Пригответе се. Вземете най-дебелите си дрехи и намерете мех с вино, което да ни сгрява - отговори му писарят.

- Това е друга работа! - ухили се помощникът му. - Ще намеря най-доброто! Ще си изкараме страхотно!

Климент поклати глава и излезе от килията.

Вятърът беше станал още по-студен. Режещ като нож, той се завираше през всяка пролука, минаваше през дрехите, вледенявайки всичко по пътя си. По двора като сиви сенки притичваха послушници и монаси, приведени на две, за да се предпазят от пронизващите повеи. Дори кучетата, които обикновено се мотаеха около сградите, бяха изчезнали кой знае къде.

Няколко мига след като излезе пред общите помещения, писарят усети как лицето му замръзва. Нахлупи качулката си, приведе глава срещу вятъра и забърза към църквата, като внимаваше къде стъпва по покритата с корав лед земя. Може би там щеше да намери иконома и най-накрая да получи ключа от катинара в кулата. Сигурен беше, че там се крие някаква загадка.

Филимон го нямаше нито в черквата, нито в складовете, нито из останалите постройки на двора. Климент се чудеше къде да търси иконома, когато камбаната извести за обяд и той свърна към централната сграда. Монахът със сигурност щеше да се появи там.

След студа навън в трапезарията му се стори неочаквано горещо и Климент усети как за момент му прималява. Голямото огнище бумтеше, разпръсквайки топлина, покрай стената бяха наредени нажежени до червено мангали. Под високия таван се стелеше тънък слой дим, към който монасите поглеждаха от време на време с боязън, точно както гледаха и към мрака, обвил доскоро мирната им обител. Челата на братята бяха потни и зачервени, по бузите им бяха избили петна от жегата, но те спокойно продължаваха да обядват в мълчание, докато Захарий четеше от Светото Евангелие от Йоан.

- И тъй, когато народът видя, че там няма Иисуса, нито учениците Му, влезе в кораби и преплува в Капернаум да дири Иисуса.

И като Го намери отвъд морето, рече Му: Рави, кога дойде тук?

Иисус им отговори и рече: истина, истина ви казвам: дирите Ме не за това, че видяхте чудеса, но за това, че ядохте от хлябовете и се наситихте.

Трудете се не за храна тленна, а за храна, която пребъдва до живот вечен и която ще ви даде Син Човеческий; защото върху Него е положил Своя печат Отец Бог..[33]

Климент тихо доближи масата и седна до лечителя Еремия, който му кимна и се поотдръпна да му направи място. Пацик вдигна за миг поглед, видя писаря и се намръщи, след което отново сведе очи, без да го покани при себе си или да му даде какъвто и да било знак. Един от послушниците донесе на Климент паница с топла зелева каша с печено в масло брашно и поръсена с пръжки, чаша гъсто вино и парче хляб, кораво като камък.

Писарят се прекръсти, изтри лъжицата си и бавно започна да се храни. Докато ядеше, той огледа нестройните редици на братята, търсейки с поглед Филимон, но не го видя на никоя от масите. Икономът трябваше да има наистина важна работа.

Монасите един след: друг привършваха с обеда, мълчаливи послушници обикаляха около масите и събираха празните чинии, в помещението цареше напрегнато мълчание, нарушавано само от тракането на приборите и монотонния глас на Захарий:

- Симон Петър Му отговори: Господи, при кого да отидем? Ти имаш думи за вечен живот,

и ние повярвахме и познахме, че Ти си Христос, Синът на Бога Живий.

Иисус им отговори: не Аз ли избрах вас дванайсетте? Но един от вас е дявол.

Говореше за Иуда Симонов Искариот, защото той, бидейки един от дванайсетте, щеше да Го предаде.[34]

Накрая четенето свърши. Монасите се надигнаха с „Амин“, прекръстиха се, избутвайки дървените пейки и столове, прекръстиха се и почнаха да се разотиват.

- Чакайте! - Климент скочи на крака и вдигна дясната си ръка, за да привлече вниманието на останалите. - Чакайте! - повтори той. - От сутринта търся брат Филимон. Някой виждал ли го е?

Всички енергично заклатиха глави в знак на отрицание, някои се обърнаха към Пацик, който гневно стисна юмруци.

- Търсих го в килията му, търсих го по двора, търсих го в черквата, но не го открих никъде. Тук също го няма. Трябва да говоря възможно най-скоро с него. Затова, ако някой го е виждал, нека ми помогне да го намеря.

- Да се молим за него и душата му да не му се е случило нещо - провикна се миниатюристът Тихон, а останалите започнаха да мърморят уплашено и да се кръстят.

- Какво може да му се случи? - разгневено попита Пацик. - Брат Филимон е внимателен и предпазлив човек!

Останалите поклатиха глави в знак на съгласие, но в очите им се четеше страх.

- Потърси ли го зад складовете? - попита магерникът Беримир. - Там има стаичка, в която той обича да работи и да си почива.

- Точно така! Филимон е там! - отсече Пацик, прочел по лицето на Климент, че не знае нищо за навиците на иконома.

- Сигурно е заспал, уморен от работа и тревоги. Няма нужда да се вдига толкова шум за нещо съвсем обикновено!

- Да отидем да го потърсим - предложи писарят и сподирен от останалите излезе.

Калта около складовете беше замръзнала изровена в твърди, криви буци. Стари следи на каруци и стъпки се сливаха в необяснима плетеница, хваната и запечатана от зимата в неочаквана картина. Въпреки студа миришеше на развалени зеленчуци, носеше се мирис на гнило.

Насочван от Тихон, Климент зави покрай дървените постройки, мина по тясната пъртина в снега и се озова срещу малка, залепена за задната част на складовете барака. Той натисна дръжката на вратата, но тя се оказа заключена.

- И тук го няма! - обяви писарят, докато останалите се бутаха около него.

- Вижте! - извика библиотекарят Велизар. - От комина излиза пушек.

И наистина, от малкия комин на барачката като сив конец към небето се точеше тънка струйка дим, почти неразличима на фона на схлупените облаци.

- Филимоне! Вътре ли си?! Отвори! - Пацик разтърси бравата, след което започна да удря с юмруци по вратата.

- Нищо не се вижда! - докладва преписвачът Неофит, който се опитваше да надникне през малкия прозорец. - Капаците са затворени отвътре.

- Разбийте вратата! - нареди Пацик, но под яростта в гласа му прозираше страх.

Монасите се огледаха, без да знаят какво да правят. Единствен брат Герасим доближи вратата и я удари с рамо. Кожените панти се разтресоха, дървото изскърца, но издържа.

Без да чака подкана, Климент му се притече на помощ. На третия удар вратата не издържа, едната от пантите се изметна настрани, отвътре лъхна на спарено и билки.

- Хайде още веднъж! - процеди през зъби Герасим и двамата с писаря дружно блъснаха вратата, която изскърца жалостиво и падна на земята.

Стаята беше малка, претъпкана с всякакви мебели и вехтории, пред затворените дървени капаци се спускаше мазно перде. По пода се търкаляха огризки и боклуци, точно пред падналата врата камъните бяха почернели, по ъглите имаше паяжини и прах. Огънят в огнището догаряше, около него имаше струпани дърва и въглени.

В ъгъла, полулегнал на леглото, беше Филимон. Лицето му беше бледо и сгърчено, очите излезли от орбитите, устата разкривена, като че ли монахът беше искал да извика, след като е видял нещо ужасно, но не е можал, а езикът му стърчеше грозно настрани.

Икономът беше мъртъв!

15

Монасите се бутаха в тясната стаичка, залитаха и се удряха в стените. Някои искаха да погледнат какво е станало, другите, които бяха видели мъртвеца, се клатеха като пияни, с пребледнели лица и ужас в очите, някои падаха още там, на място, върху мръсния дървен под, започваха да се кръстят и отправят молитви към Бог.

Със стиснати зъби, застинал като статуя, без да обръща внимание на ставащото около него, Пацик не откъсваше очи от тялото на мъртвия иконом. Игуменът стискаше с всичка сила жезъла си, кокалчетата му бяха побелели от напрежение, като че ли черпеше сила от обкованото със злато и сребро полирано дърво.

Климент бързо обходи малката стая. Провери прозореца, затворен с желязно резе, повдигна вратата и под нея намери ключ в ключалката й и строшена дъска, съвпадаща по големина с избитите метални шини на касата.

Върна се до леглото, наведе се над мъртвеца и внимателно завъртя главата му на една страна. Вратът на Филимон беше чист, без следи от ухапване. Трупът не беше почнал да се вкочанява, което сочеше, че престъплението е било извършено съвсем наскоро. Писарят вдигна чашата от дървената масичка с разкривени крака до леглото и внимателно я помириса. Повтори процедурата и с каната до нея, все още пълна до половината с вино, но не усети нищо нередно. Наведе се и започна да повдига расото на монаха, за да огледа трупа му, когато Пацик се обади.

- He осквернявай повече трупа на този, когото е грабнала смъртта, писарю! - с дрезгав глас нареди той. - Вдигнете брат  Филимон и го подгответе за погребение! След това нека всички да се молят до вечерня! Послушниците също! Без изключение!

Игуменът се завъртя, разбута монасите около себе си и като насън тръгна през замръзналия двор. Някои от останалите се втурнаха подире му.

- Не ни оставяй, отче игумене! - провикна се с жалостив глас библиотекарят Велизар и се опита да хвана Пацик за расото, но той рязко се дръпна и продължи да върви, без да обръща внимание на никого.

- И ти ли мислиш за същото? - попита Еремия и се наведе до Климент над трупа. - Отрова?

- Но как? - кимна писарят. - Виж! Вратата беше не само заключена, но и залостена с греда. Прозорците са затворени отвътре с кука. Отровата наистина изглежда най-логичната причина, но как е попаднала в тялото на Филимон? Във виното няма нищо, а икономът не се е хранил тук.

- Може да е ял или пил нещо преди това. Дошъл е в бараката, заключил се е, легнал е и е умрял!

- Възможно е. Но защо го е направил? Защо не е потърсил помощ, ако е усетил, че не се чувства добре? - почеса се по главата Климент и въздъхна. - Търся го от сутринта. Жалко, че не го намерих по-рано!

Тялото на иконома бе отнесено в стаята до лечебницата, където беше и трупът на Агапий. Той лежеше на една от каменните маси, милостиво покрит с черна ленена кърпа, която да прикрие ужасните следи от раните му. Тялото на преписвача беше готово за погребение, което трябваше да се извърши най-късно до вечерта на другия ден.

Климент получи разрешение да се присъедини към лечителя при огледа на тялото на Филимон. Задача тежка за душата и неприятна за тялото, но която можеше да донесе факти, които да се превърнат в знание и да му помогнат да разбере защо икономът е умрял по този ужасен начин.

Макар по-рано през деня да бе стигнал до извода, че зад престъпленията стои човек, сега, когато гледаше изкривеното от ужас лице на Филимон, писарят се питаше кой би могъл да предизвика такъв страх у иконома, да изкриви чертите на лицето му в такава гротескна маска, кой би могъл да го уплаши до смърт.

Какво беше видял монахът, преди да умре? И що за човек би трябвало да е той, за да причини смъртта му само с вида си?

Климент си припомни кончината на Докс - намерен по подобен начин в килията си - зад затворената врата с изкривено от ужас лице, мъртъв. Нима наистина имаше някакво същество, ужасен и страшен демон, зла сила, изпълзяла от Ада, чийто вид само бе достатъчен, за да причини смъртта на човек?

Той потръпна, опита се да прогони страха и се наведе над студения камък на масата.

Заедно с Еремия съблякоха трупа и внимателно го огледаха от всички страни. По тялото на Филимон нямаше следи от насилие.

Монахът беше едър, с дебели кости, масивни ръце и крака и голямо, стегнато шкембе. Приживе Филимон бе имал достолепен вид, но сега, когато душата му беше отлетяла и на земята бе останала само тленната му плът, бледа и изпъстрена с бенки, петна и косми, тялото му будеше по-скоро съжаление, отколкото възхита, и говореше за слабостите му и страстта му да си хапва и пийва.

- Надявам се сега да е на по-добро място - каза Еремия, докато оглеждаше дясната мишница на мъртвеца, преди да го обърне на една страна. - Колко безпомощна и скверна изглежда плътта, когато Божият дух я напусне. Но такъв е животът - това, което сме били вчера и днес, утре няма да бъдем вече.

- Не знаех, че си чел Овидий, братко - отговори Климент, докато двамата внимателно оглеждаха гърба на Филимон. - От какво мислиш, че е умрял?

Еремия въздъхна и с помощта на писаря върна трупа обратно по гръб. Отвори с мъка разкривената му уста, надникна в нея, обърна езика, повдигна клепачите, разтърка очните ябълки на изцъклените очи.

- Няма следи от удар или друго нараняване. Каквото и да е причинило смъртта, я е причинило отвътре, а не отвън. Червените петна и бързото изтръпване на крайниците сочат, че най-вероятно сърцето му се е пръснало.

- Възможно ли е да е станало вследствие на уплаха?

- Човешките същества са така устроени, че чувствата влияят на вътрешните им процеси - отговори лечителят. - Не ти ли се е случвало, когато си силно развълнуван, независимо дали от страх или радост, сърцето ти да започне да бие по-често?

Климент кимна замислено. Само мисълта за Ирина караше пулсът му да се ускорява. Но дали това беше достатъчно, за да предизвика смърт? Сладка смърт би било това, помисли си той и се усмихна. Нежелана, но сладка.

- Чел съм, че е възможно - продължи монахът - при силно вълнение сърцето да започне да бие толкова силно, че да не издържи на количеството кръв, което самото то изхвърля, и се пръсва! Бях чувал за подобни случаи, но никога не съм виждал такова нещо. До смъртта на Докс.

- Мислиш, че Филимон е бил уплашен до смърт?

- Съдейки по лицето му, едва ли се е радвал. - Лечителят поклати глава. - Икономът е видял нещо, което е накарало сърцето му да започне да бие силно и в добавка с излишните му килограми не е издържало на напрежението.

- Какво би могло да го уплаши толкова? Филимон нямаше вид на страхливец.

Лечителят повдигна безпомощно рамена.

- Кой би могъл да каже?

- Ами отрова? Сам спомена, че е възможно Филимон да е бил отровен.

- Така е - съгласи се Еремия. - Но, както ти казах и преди малко, как? Как е бил отровен икономът? Сам провери виното му - в него нямаше нищо. Не открихме и остатъци от храна. По тялото няма следи от убождане или нещо друго, което да прилича на отрова.

- Трябва да проверим какво е ял и пил, преди да отиде в стаята си - не се предаваше Климент. - Там може да открием отговора.

- Има и друго, което е важно - каза лечителят. - Няма следи по гърлото!

Климент кимна и отново се наведе над трупа. Вратът на иконома беше съвсем чист.

- Чудя се... - Климент замислено потърка брадичката си. - Чудя се дали нямаме работа с двама убийци. Един, който е така нареченият демон, и друг, който се възползва от ситуацията, за да си разчисти сметките с тези, които не харесва?

Еремия не отговори, а само вдигна рамена и започна да облича мъртвеца.

На двора цареше хаос. Селяни дърпаха натоварени коне и магарета, които цвилеха и се запъваха с крака в леда, други се караха с монасите, трети изнасяха от работилниците инструменти и сечива. Един послушник на муле, завързал зад себе си торба с багаж, препусна през двора, сподирян от викове, няколко други, нарамили денкове и вързопи и с лица, на които се четеше едновременно страх и решителност, крачеха след него.

Между сградите тичаха хора, носеха се викове и ругатни, съвсем непристойни за свято място като манастира, чуваше се тропот на копита, отнякъде се носеше пушек и дим. Пред вратата на централната сграда Пацик стоеше занемял, с вдигнати ръце, сякаш нямаше сила да понесе гледката пред очите си.

- Какво става? - Климент дръпна минаващия покрай него Игнатий. - Каква е тази бъркотия?

- Всички научиха за смъртта на Филимон! - задъхано отговори водачът на хора. - Настана паника. Всички напускат! Страх ги е да не станат следващата жертва на демона! Някои се опитват да задигнат каквото могат в суматохата. Братята също са много уплашени.

Монахът изтри очите си и понечи да се изскубне от ръката на Климент, но той не го пусна.

- Ами ти?! - попита го писарят и доближи лицето си до неговото. - Ти накъде си тръгнал, братко?

Игнатий се огледа страхливо, след което се дръпна отново, а лицето му се сгърчи.

- Какво те интересува!? - грубо отговори той. - Пусни ме! Причиняваш ми болка! Мога да ходя, където си искам!

Климент рязко пусна монаха, който загуби равновесие и падна на земята.

- Чуй ме внимателно, Игнатий! Князът иска това място отново да започне да работи и то ще започне да работи! Никой няма да бяга и да се крие, поне докато аз не наредя! Който пристъпи заповедите ми, ще бъде изправен на съд като предател! Знаеш каква съдба чака предателите, нали? - Монахът кимна. - Приберете послушниците в стаите им! Заключете вратите! Събери останалите братя в трапезарията! Викни и Пацик. Трябва да решим какво да правим!

Уплашен, Игнатий започна бързо да кима, след което се изправи и хукна да изпълнява поставените му задачи.

„Кой ще надделее? Страхът от княза или страхът от демона?“ - запита се Климент, докато гледаше хаоса пред себе си.

Дворът се празнеше бързо.

Докато затворят вратите на портата, повечето работници и послушници избягаха и сега се щураха по пътя, без да знаят накъде да поемат, пометени от собствения си страх и желание да бъдат по-далеч от злото, внезапно осъзнали, че извън стените са съвсем сами и няма кой да ги поведе и защити.

Виковете им, пълни със страх и горест, дълго огласяха хълмовете наоколо, преди, научени от собствената си неволя, да се върнат обратно в манастира. Някои все пак останаха извън зидовете и поеха към града, заявявайки, че предпочитат да рискуват да прекарат нощта в гората, отколкото да се върнат в това забравено от Бога място. Останалите, събрани в групичка, сгушени и привити един в друг, с размазани по лицата следи от сълзи, се прибраха, търсейки зад стените на манастира онова убежище, което не бяха намерили по-рано.

Няколко монаси, предвидливо изпратени от Пацик, отвориха вратите и приветстваха завръщащите се като отдавна чакани синове, успокояваха ги и се опитваха да вдъхнат в душите им кураж, какъвто самите те нямаха.

Климент намери Корсис и Невестулката седнали на пейка в магерницата близо до печките. Двамата му помощници изглеждаха умислени и унили, дори бившият джебчия бе посърнал и не посрещна писаря с обичайните си закачки. Около тях като бледи призраци, очакващи присъдата си, се въртяха няколко от помощниците на Беримир, които вадеха пресен хляб с дълги дървени лопати, а самият магерник с посивяло лице и ядна физиономия се опитваше да ги накара да вършат по-чевръсто работата си.

- Почти всички си тръгнаха - кисело отбеляза монахът. - Страх ги е! Повечето от тези, които останаха, сигурно ще избягат през нощта. И не мога да ги виня след това, което се случи. Но не знам как ще се справя сам.

- Погледни го от добрата му страна, братко. По-малко хора в манастира, значи по-малко гърла за изхранване! - каза му Климент и преди Беримир да успее да отговори, излезе заедно с помощниците си.

- Наистина ли положението е толкова лошо? - попита той, докато прекосяваха двора.

- Даже още по-лошо - отговори му Невестулката и се загърна по-плътно. - Помощниците избягаха, готвачите също, подобно е положението навсякъде в манастира. Слухът за демон, разкъсващ жертвите си, за вампир, който пие кръвта им, за злата сила Гилу, която се е завърнала, се носи с пълна сила. А нищо не може да спре един слух, когато тези, които го разпространяват, вярват в него. Честно да си призная това, което говорят, не ми изглежда лишено от смисъл. Този манастир наистина е прокълнат! И това, което убива в него, няма намерение да спре. Щом монасите са уплашени, какво да кажем за простите хорица? Не мога да им се сърдя, че искат да избягат от ноктите на дявола, вместо да останат и кръвта им да бъде изпита, а телата им разчленени по най-ужасен начин!

- Вече се разказват какви ли не истории - добави Корсис. - Как видели прилеп да влиза в бараката на Филимон, а след това да излита през комина с кървави крила. Как в сенките на стената се спотайвала огромна черна котка с нокти по-остри и от най-острите мечове. Как около гробището обикаля жена без дрехи, покрита единствено с дългата си черна коса, с птича човка на лицето и пера по тялото.[35]

- Но това са глупости! - сопна се писарят, но двамата му помощници изглеждаха смутени.

- Докато обикалях по пазарите, съм чувал какво ли не - каза Невестулката, докато влизаха в общата сграда и тупаха снега от наметките и ботушите си. - Истории за джуджета, които продават вълшебни кесии с жълтици срещу кръв, за бродници, които обикалят бесилките и ядат от труповете, за дяволи, които се превръщат в сенки и могат да минават под вратите. Виждал съм вещици, които срещу няколко медни монети могат да забъркат отвара за смърт, отдалеч да накарат крайник да изсъхне или да отнемат силата от нечия десница. Срещал съм чародеи, които твърдяха, че могат да се превръщат в животни. Знам още за...

- Стига! Спести ни познанията си! - Климент с широка крачка се отправи към трапезарията. - Аз пък знам, че ако Йоан Кръстител е бил с толкова черепи и зъби, колкото са се опитали да ми продадат, значи е имал поне седем глави. А ако пироните от честния кръст, които съм виждал, наистина са истински, значи Христос е бил прикован поне на сто места. Така че спести ни историите, с които майките плашат децата преди заспиване, а пияните разбойници се развличат по кръчмите!

Невестулката не каза нищо, но недоверчиво поклати глава и погали кръста на врата си, който носеше за защита.

Насядали около масите в трапезарията, монасите се опитваха да изглеждат спокойни, но по лицата им се четеше напрежение и страх. Нахлупили качулките си, те приличаха на тесни, слаби сенки, които не знаят дали трябва да останат на земята, или да се възвисят над нея. Повечето потропваха с пръсти, други с крака, но никой не говореше. Братята спазваха правилата на манастира, сякаш зад тях можеха да се скрият като зад стена по-яка от тази на оградата. Застанал пред камината, с гръб към останалите, Пацик криеше чувствата си, но рамената му бяха смъкнати надолу сякаш огромна мъка тегнеше на плещите му и той нямаше сили да се бори с нея. Игуменът се обърна при влизането на Климент, а лицето му остана строго и сериозно.

Пацик изчака писарят и помощниците му да заемат местата си, след което бавно пристъпи напред и се облегна на масата, на която обикновено се хранеше. Стойката, ръцете му, тъмнината в очите му издаваха вълнението и тъгата, които бяха изпълнили сърцето на игумена.

- Братя! - започна той. - В дома ни се е настанил демон! Изчадие, което не иска да ни пусне от ноктите си! Сатана, изпреварил Съдния ден, който ловува между нас и лови сърцата ни с нажежена мрежа. Но точно сега, братя, ние трябва да проявим твърдост! Да си зададем въпроса колко силна е вярата ни и дали можем да устоим на мрака, който се опитва да ни обгърне отвсякъде.

Сред редиците на монасите се понесе шепот, няколко от фигурите се заклатиха на местата си, но никой не каза нищо.

- Братя! - продължи Пацик. - Господ обича да изпитва най-милите си, за да се увери, че те не престават да го обичат и в най-страшните беди и да въздигат още по-високо името му. Това, което се случва тук, е ужасно и ние всички скърбим за скъпите ни мъртъвци, откъснати от живота без време по този толкова жесток начин. Но трябва да устоим! Манастирът ни носи името на светия Архангел Михаил и трябва да се покажем достойни за него, като превърнем това място в твърдина на волята, в крепост на вярата, да се изправим с кръст и молитва срещу вечния ни враг - Сатаната, изкушил още нашите прародители в Райската градина, и да не оставим действията му да ни объркват и отслабват волята ни!

- Отче! - Един от монасите скочи на крака, качулката му се свлече и се видя, че това е преписвачът Неофит. Лицето му беше бледо, очите му горяха с трескав огън, гласът му трепереше. - Отче! Виж какво става покрай нас! Дяволът е превзел този манастир и въпреки усилията ни разкъсва телата на братята ни и грабва душите ни! Страх ни е, отче игумене! Как можем да се противопоставим на този, на когото дори Адам не е устоял?

Сред останалите се разнесе шепот, монасите един по един започнаха да свалят качулките си, за да погледнат игумена си в очите, лицата на всички бяха сковани от страх.

- Трябва да бягаме! - По лицето на Захарий личаха следи от сълзи. - Да се спасим, колкото се може по-бързо от това място, където е входът на Ада и където няма избавление за нас! Да бягаме, докато още можем!

Останалите закимаха, някой извика в знак на потвърждение, неколцина от братята станаха, като че ли се канеха вече да побягнат.

- Да бягаме, казваш? - Пацик седна тежко на стола си и изгледа монасите изпод гъстите си вежди. - И къде ще отидем? Къде ще се скрием от злото? Щом тук не можем да му дадем отпор, нима ще можем на друго място? То ще ни преследва, където и да се скрием! Не! - игуменът удари по масата, а гласът му изплющя като камшик над монасите, които се превиха пред гнева на водача си.- Не е ли казал Симонид[36]:

Но взе смъртта и този,

който от битката побягна?

Къде искате да отидете? Къде мислите, че можете да се скриете? Нашето място е тук и само тук и всеки, който мисли обратното, ще попадне по-скоро в лапите на Сатаната, отколкото си мисли!

Монасите сведоха глави, недоволни, но не смеещи да противоречат на игумена си.

- Огледай се, отче! - все пак се обади миниатюристът Тихон. - Огледай се и виж какво се случва с манастира ни! Ратаите и работниците избягаха. Повечето от послушниците също! Няма кой да приготвя храната, да дои животните, да разпалва огнищата в ковачницата и дори да донесе вода от кладенеца! Приеми това, което се случва, и ни освободи да си вървим! Ще отидем в други манастири, ще намерим места далеч оттук, където да приютим душите си!

- И да пренесем заразата из цялата държава?! Никога! - игуменът тропна с юмрук по масата. - Вчера мислех да пиша на Борис. Да призная отчаянието си и да поискам да ни прати някой, който да реши проблема със сила. Мислех дори да предадем това място на огъня, а след това да го изградим отново. - Монасите ахнаха - Но тази нощ получих откровение! Трябва да останем тук и да се борим с Нечестивия. Това е нашият подвиг! Това е делото на нашия живот!

- Игуменът е прав - неочаквано се обади лечителят Еремия. - Нека си припомним думите на Авицена, който е казал, че когато страхът властва над разума, разумът мълчи. Струва ми се, братя, че всички сме в плен на страха, точно какъвто е планът на врага ни, и точно затова не мислим добре с главите си, а още по-малко със сърцата си. Иначе ще осъзнаем, че независимо от бедите, които са ни се струпали, няма нищо по-добро от това да останем тук и защитим вярата си. Какво е най-лошото, което може да ни се случи? Да умрем! Но това ще бъде сладка смърт, смърт в името на Исус, който сам умря за нас на кръста! Не сме ли дошли всички затова в този манастир? Не сме ли се клели да се борим точно за това, за което трябва да се борим сега?

- Но, братко - смутен попита Тихон, - какво можем да направим?

- Да се молим! - Пацик застана прав зад масата като непоклатимо дърво, като скала, която нищо не може да помести. - Да се молим, да хвалим Господа и да вярваме, че той ще ни чуе и ще ни отговори. Наоколо може да шестват ужас и убийства, но никой не може да спре молитвите ни! Те ще се издигнат към Бога и той сам ще реши дали да ги послуша и да ни избави, или да ни остави в ръцете на Сатаната! Ще се молим и ще започнем веднага!

Пацик се обърна и падна на колене пред разпятието, събра ръце, склони глава и заговори:

Благославяй, душо моя, Господа!

Господи, Боже мой, Ти си дивно велик;

със слава и величие си облечен.[37]

Гласът на игумена проехтя с неочаквана сила под дървения свод, върна се обратно към стъписаните монаси и изпълни помещението като невидима светлина, като обещание за сила и любов, за надежда и вяра, за подкрепа в труден момент. Един по един останалите братя започнаха да коленичат, свели глави и събрали ръце, и също започнаха да се молят.

Ти се обличаш със светлина като с дреха,

простираш небесата като шатра;

ти градиш над водите Твоите горни чертози,

правиш облаците Своя колесница,

шестваш върху ветрени криле.

Колкото повече напредваше псалмът, толкова повече гласовете на монасите укрепваха, в думите им се чувстваше плам и радост, неочаквана смелост и твърдост, че всички са там заедно и защитават вярата си така, както са го правили великите мъченици, уплашени, но решени да продължат докрай. Климент и помощниците му също паднаха на колене и макар да не знаеха точните думи, повтаряха след братята, по лицата на някои от които течаха сълзи на радост и облекчение, и всички заедно като ангелски хор завършиха псалма с високо вдигнати глави и укрепени сърца.

Ще пея Господу през всичкия си живот.

Ще пея на моя Бог, докле съществувам.

Нека Му бъде благоприятна моята песен;

ще се веселя в Господа.

Да изчезнат грешниците от земята

и да няма вече беззаконници.

Благославяй, душо моя, Господа!

Алилуя!

И когато последната дума изригна от устата на всички като лава от огнен вулкан, монасите скочиха на крака, плачеха и се смееха едновременно, започнаха да се прегръщат и целуват по бузите, доволни, че са намерили мястото си и не са се поддали на страха, който само до преди няколко минути изпълваше сърцата им.

- Ще се молим, владико! - провикна се Тихон, изразявайки мнението и на останалите. - Ще се молим и ще се надяваме Господ да чуе молбите ни!

- Аз също ще се моля! - отговори Пацик. - Но нека не забравяме и задълженията си. Брат Тихон е прав! Ще трябва да вършим работата на тези, които до вчера ни помагаха. Но така ще станем само още по-мили Богу! Нека всички се върнем към задълженията си. Но бъдете внимателни! Не оставайте сами и се пазете от измамите на лукавия!

Ободрени и преродени, монасите един по един започнаха да напускат помещението, докато в него не останаха само Климент и помощниците му.

- Ами ние? - попита Корсис. - Ние какво ще правим? Ще се молим ли?

- Когато е нужно, ще се молим! - отговори писарят. - Но през останалото време ще търсим това, което обикаля манастира. Пацик е прав! В тежки времена са нужни тежки мерки. Затова с ключ или без ще влезем в стаята на старата кула!

16

Климент поведе решително помощниците си към старата кула. Навън бързо започваше да мръква, слънцето залязваше някъде зад облаците, обгръщайки всичко в сива светлина. Земята отново беше замръзнала, ледът стърчеше на тъмни парчета като остри протегнати зъби, вятърът носеше малки снежинки, които прехвърчаха между сградите и трупаха купчини по ъглите.

Няколко премръзнали врабчета отчаяно подскачаха по двора, търсейки храна, а над тях летяха сиви гарги, които огласяха въздуха с граченето си.

Корсис предвидливо бе взел маслен фенер и тримата спряха в подножието на кулата, за да го запалят. Разкривените им сенки, треперещи в зловещи извивки, се очертаваха върху каменните стени, докато тримата бавно се изкачваха по стълбата. Стигнаха до заключената врага и Невестулката приклекна, за да разгледа катинара на светлината на фенера.

- Мога да го отключа! - реши бившият джебчия, но Климент поклати глава.

- Разбийте го! - нареди той и се отдръпна, докато Корсис вадеше меча си от ножницата. Достатъчно се беше съобразявал с Пацик и чувствата на монасите.

Корсис вдигна меча и стовари желязната му дръжка върху катинара. Изскочиха искри, чу се дрънчене и катинарът изтрополи надолу по стълбата.

Климент взе фенера от ръцете на Невестулката, вдигна го високо и побутна вратата с крак.

Лъхна ги миризма на прах и мръсотия. Тримата бавно влязоха в потъналата в мрак стая, скупчени един до друг, сякаш очакваха всеки миг от някой от ъглите да се надигне демон, да връхлети върху тях и да ги разкъса.

Не видяха нищо особено.

Климент запали поставените на стените факли и се огледа.

Стаята беше малка, около три на четири метра, с един-единствен прозорец, закован с дъски, зидана печка, легло, покрито с кожи, окован с железни ленти сандък и маса, върху която лежаха разхвърляни свитъци, празен свещник и висока калаена чаша. От тавана висяха паяжини, по ъглите имаше натрупани безформени купчини с боклуци, всичко беше покрито с дебел слой прах.

Писарят закачи фенера на куката на стената и посочи масата.

- Аз ще видя какво има там. Невестулке, виж можеш ли да отключиш сандъка. Корсис, огледай всичко останало.

Без много суетене се заловиха за работа. Климент се приближи до масата и внимателно избърса свитъците. Ръкавицата му се покри с прах, който той леко изтупа в огнището. Въпреки усилията им във въздуха на малката стая бързо се понесоха облаци прах, които влизаха в очите и носовете им и ги караха да кихат и кашлят.

- Противно място! - отбеляза Невестулката, докато човъркаше ключалката на сандъка с ножа си. - Можеше да пратим някой предварително да почисти - добави той, но никой не се засмя на шегата му.

- Сметки, сметки, недовършен доклад до боритаркана... - Климент вдигаше един по един документите, оглеждаше ги и разочаровано ги хвърляше обратно на масата. - Вие намерихте ли нещо?

- Сандъкът е празен - докладва Невестулката. - Освен ако не броим няколкото паяка по ъглите и старо парче пергамент. Има и някакъв изгнил плат - той вдигна разкъсан парцал, от който се понесоха нови валма.

- Стига! - извика Корсис. - Искаш да ни издушиш ли?!

Невестулката сви рамена и пусна находката си обратно в сандъка.

- Това може и да е интересно - писарят доближи един от пергаментите по-близо до светлината. - Имената на свещениците, заловени от боила Тагрий в старата църква. - Климент проследи редовете един по един с пръст. - Василий, Лазар, Михаил, Никита, Самуил... Нищо не ми говорят - въздъхна той. - Които и да са били, вече са мъртви. Как върви при теб, Корсис?

- Нищо, което да заслужава внимание - отговори помощникът му. - Изгнили дрехи, скъсан колан и нещо, което предполагам, че са остатъци от храна.

- Значи дойдохме напразно? - разочаровано се изправи Невестулката. - Само дето разбихме катинара.

- Все пак ще взема този списък - Климент прибра пергамента в кесията си. - Ще разпитам Пацик, вратаря Безмер и по-старите монаси дали имената им говорят нещо. Да си тръгваме.

Тримата изтупаха праха от дрехите си и тръгнаха към вратата. Бяха стигнали прага, когато писарят неочаквано спря.

- Чакайте! каза той. - Не разгледахме сгънатия пергамент, който Невестулката намери в сандъка.

Корсис се върна, вдигна капака на сандъка, извади пергамента и го подаде на писаря. Парчето беше кафяво по краищата, миришеше на мухъл, мастилото беше избеляло.

Оказа се груб чертеж на кулата, в която се намираха.

- Защо му е трябвало на Тагрий да рисува това и да го крие в сандъка си? - мърмореше си писарят, докато разстилаше пергамента на масата.

На него ясно личеше помещението, в което се намираха, имаше разрез на кулата, гледана отвън, както и още няколко други изгледа с драсканици около тях. Мислеше да навие пергамента, когато нещо в рисунката привлече вниманието му.

- Какво е това? - попита той и посочи скицата.

- Картинка на кулата, в която се намираме. Вероятно боилът я е надраскал, докато се е чудел с какво да се занимава. Сигурно случайно е попаднала в сандъка, а ние й придадохме по-голямо значение, отколкото заслужава - отговори Корсис.

- Вижте! - посочи отново писарят. - Има и още нещо!

Помощниците му се втренчиха в скицата, след което неразбиращи вдигнаха очи към господаря си.

- И на мен за малко да ми се изплъзне - отговори на незададения им въпрос Климент. - Тук кулата е нарисувана в разрез. Това - посочи той - е камбанарията, това е стълбището, тук е стаята, в която се намираме.

- А това - развълнувано се наведе над чертежа Корсис, разбрал за какво говори господарят му, - това е подземието на кулата.

- Да! - възбудено каза Климент. - Това е подземието на кулата. Но сега подземие няма, а само сляпа стена вдясно от стълбите!

- Какво значи това? - неуверено попита Невестулката.

- Това значи, че подземието е зазидано или входът му по някакъв начин е скрит!

- Да отидем да проверим! - предложи Корсис и тримата заедно се затичаха надолу по стълбата.

Нощта беше паднала и запалените факли, които Невестулката взе, се оказаха от полза. На фона на светлината, хвърляна от тях и фенера, сляпата каменна стена, замръзнала и здрава, ясно се очерта пред очите им. И да е имало подземие, сега входът за него беше запечатан.

Писарят приклекна, извади кинжала си и внимателно започна да човърка около камъните. Отначало не се случи нищо, но когато стигна до десния ъгъл, острието влезе в една от фугите, без да срещне съпротива. Климент внимателно го изтегли, след което дръпна камъка, който излезе с лекота. Зад него се отвори малка тъмна дупка, достатъчна, за да се провре в нея човешка ръка.

Тримата приклекнаха пред стената и осветиха дупката, опитвайки се да разберат какво има в нея.

Не видяха нищо.

- Мисля, че се сещам какво е това - тихо каза Климент, сякаш се боеше някой от другата страна да не чуе гласа му. - Чувал съм за подобни скривалища, но никога не съм виждал с очите си. Християните са ги правили, за да има къде да се крият от гонителите си. Тук някъде трябва да има врата, която да води към подземието.

- Къде е? - нетърпеливо попита Невестулката и огледа камъните на стената. - И как се отваря?

- Мисля, че така - отговори писарят и мушна ръката си в дупката.

Климент се наведе, за да може да стигне по-далеч, пръстите му напипаха груб дървен лост. Той го завъртя в едната посоки, после в другата. Лостът поддаде, чу се скърцане и сякаш магия отмести част от камъните.

- Врата! - извика Корсис и надникна над рамото на Климент.

Пред тях се отвори мрачен проход, достатъчно висок, да мине приведен човек, каменни стъпала, покрити с мъх, водеха надолу към подземието.

Вратата беше едновременно елементарно и гениално замислена и маскирана. Върху дървената й повърхност бяха закрепени няколко тънко отрязани парчета камък така, че погледнати отвън да създават впечатлението за монолитна стена. Лостът се свързваше със система от колела и въжета, които отваряха и затваряха вратата. Просто, но ефикасно.

Без да се двоуми, Климент грабна фенера от земята, където го беше оставил, и тръгна напред. Помощниците му го последваха.

Стъпалата бяха широки и удобни, от мек варовик, който заглушаваше стъпките и даваше сигурност на слизащия. Съвсем скоро се намериха в края им, където се простираше широка, макар и ниска кръгла стая.

Климент спря и се озърна.

Нещо ставаше със светлината. Факлите пращяха, пламъкът на фенера беше съвсем изтънял. Лъхна ги дъх на разложено, желязо и кръв, сърцата им се изпълниха с непонятен страх. Леденият въздух не помръдваше, по-студен, отколкото в падналия навън мрак. Не се чуваше нито звук от външния свят, като че ли неочаквано някой беше натъпкал ушите им с памук или бяха попаднали в корема на голяма риба, гмурнала се в дълбока вода.

Тримата едновременно извадиха мечовете си и се скупчиха един до друг.

- Това място не ми харесва! Ама хич не ми харесва! - загубил обичайния си оптимизъм обяви Невестулката и долепи гърба си до този на Климент.

- Какво е това? - попита Корсис и посочи с оръжието си в тъмнината.

Нещо чернееше в средата на помещението.

- Да отидем да проверим - предложи Климент и все така един до друг и с извадени мечове тримата тръгнаха напред.

В средата на схлупеното помещение, издигнат върху малък пиедестал, беше поставен тежък каменен саркофаг. Покрит с плочи от черен гранит, върху страните му се виждаха изписани думи и отделни букви. На тежкия капак, красиво гравирана, личеше латинската буква V.

Климент и помощниците му, смълчани, застанаха пред саркофага, пламъците на факлите им заиграха по острите ръбове на тъмния камък.

- Какво е това? - плахо попита Корсис и понечи да удари ковчега с меча си, но Невестулката го спря.

- Чакай! - напрегнато прошепна той. - Кой знае какво има под каменната плоча. Не искам да го будиш!

Корсис поклати глава, приклекна и започна да чете.

- Това са някакви имена - обяви той. - Написани са на гръцки с разкривени букви, сякаш някой е чегъртал по камъка с нокът. Аморфу, Авизу, Кархус, Вриани, Варделус, Харханистреа, Варна, Адикия... Има и още няколко, но не ми говорят нищо.

- Харханистреа - Смеещата се - тихо повтори Климент и усети как краката му се подкосяват. - Това са част от имената на злата сила Гилу, за която ми разказа библиотекарят Велизар.

Тримата смълчано загледаха саркофага. Никой не смееше да помръдне, сякаш го беше страх, че и най-малкото движение може да предизвика демона.

- Нима това нещо е погребано тук? - ужасен прошепна Невестулката. - Нима то избива монасите и животните?

- Съмнявам се! - на Климент му се искаше да е по-уверен в това, което казва. - Вероятно е съвпадение. Безмер ми разказа, че навремето тук е имало старо светилище. Може би саркофагът е останал оттогава, а монасите по-късно не са искали да го разрушават.

- Ами V-то на капака? - попита Корсис, който се опитваше да си придаде смелост, но гласът му беше изпълнен със страх.

- То какво значи?

- Не знам - уморено каза писарят. - Но каквото и да значи, едва ли е нещо, от което трябва да се притесняваме.

- Това е демон! Вампир! - трескаво прошепна Невестулката. - Не усещате ли колко зловещо е това място? От него лъха на страх и омраза. Тук пише „Варна“! Не беше ли това едно от имената на Гилу?

- Да - съгласи се писарят. - Но защо ще изписват върху капака само него? Според Велизар Гилу е известна като Смеещата се и Летящата, защо ще пишат друга буква на капака?

- Не знам! - отговори Невестулката, който вече дори не си правеше труда да крие страха си. - Но искам да се махна оттук!

Той се обърна и бързо тръгна към стълбата, но се препъна и падна на земята. Факлата му отлетя, удари се в стената и изгасна. Той се опита да стане, но падна отново, започна да лази към изхода и внезапно замря.

- Какво е това? Помогнете ми! - извика бившият джебчия, след което от устата му се изтръгна дълъг, накъсан вопъл

Климент хукна към помощника си, фенерът се клатеше силно в треперещата му ръка.

Невестулката се беше препънал в малка купчинка пръст. Кракът му беше затънал дълбоко, издълбавайки дупка и изравяйки на повърхността странен дребен череп. Бившият джебчия го гледаше като в транс, тялото му трепереше.

- Какво е това? Какво е това? - не спираше да повтаря той като малко дете, сънуващо кошмар, от който не може да се събуди.

Опитвайки се да запази самообладание, Климент се наведе и вдигна черепа, за да го огледа на светлината на фенера. Не приличаше на нищо, което беше виждал дотогава.

Черепът беше по-малък от детски, сплеснат странично, продълговат, очните кухини бяха разположени от двете страни, по-големи от обичайното, на темето му имаше дупка. Най-необичайни бяха зъбите. Малки и заплашителни, те блестяха на мътната светлина, а отпред стърчаха четири остри дълги зъба, каквито нямаше никой човек.

- Вампир! - изхленчи Невестулката. - Или детето на вампир!

- Стига! - извика писарят, опитвайки се да озапти бумкащото си сърце, хвърли черепа на земята и отскочи назад. - Няма нужда да се плашим един друг. Каквото и да е това, то е мъртво!

- Вижте! - посочи Корсис, който беше минал от другата страна на саркофага. - Има още!

Климент помогна на Невестулката да се изправи и двамата бавно заобиколиха каменния ковчег. На равно разстояние на земята се виждаха малки могили пръст, спечени от времето и студа - гробчета, които, въпреки скромните си размери, изглеждаха зловещо. Точно в такъв плитък гроб беше попаднал кракът на Невестулката, за да извади на повърхността страховитото му съдържание.

- Ясно е като бял ден! - прошепна помощникът на писаря. Гласът му хриптеше, зъбите му тракаха, а лицето му беше издължено и сгърчено. - Това - той посочи саркофага - е главният вампир! Другите, малките, около него го пазят!

- Това са глупости! Никога не съм чувал подобно нещо! - Климент се опитваше да запази самообладание, но ужасът на помощника му започваше да се предава и на него. - Вероятно става дума за нещо друго!

- И аз мога да ви кажа за какво! - Корсис беше вдигнал малкия череп и го разглеждаше. - Това е череп на куче!

- Куче ли?! - невярващ попита Невестулката. - Сигурен ли си, че не е вампир?

- Напълно съм сигурен! - помощникът на писаря сухо се изсмя. - Виждал съм достатъчно кучешки черепи през живота си, за да мога да преценя!

- Значи предните зъби не са вампирски! - възкликна Невестулката и по лицето му се изписа облекчение. - Но защо на някого ще му трябва да погребва кучета на място като това?

- Чакайте! Чакайте! - извика Климент. - Миля, че се сещам за какво става дума. Това - той посочи саркофага - е гробът на жената на великия боил Тагрий Вирна. Това обяснява и буквата V, изсечена на капака. Според разказа на Безмер тя винаги е била заобиколена от шест черни кучета, които явно са били убити заедно с нея. Тагрий очевидно е погребал съпругата си тук, а около нея е оставил на стража верните й кучета!

- Да проверим какво има в саркофага - енергично предложи Корсис и се доближи до каменния ковчег.

- Нали Вирна е била зла като демон?! Нали Безмер е казал, че Гилу се е вселила в нея? Ако е вампирясала и избива монасите? Предпочитам да стоим далеч от това нещо и да не го пипаме! - страхът отново се беше появил в очите на Невестулката.

- Трябва да разберем какво има в ковчега! - настоя Климент. - Ако демонът, който опустошава този манастир, е вътре, трябва да знаем!

Въпреки протестите на бившия крадец, тримата се опитаха да отместят гранитната плоча. Колкото и да се напрягаха, не можаха да я помръднат дори на сантиметър.

- Така няма да стане! - Корсис изтри с длан потното си чело.

- Ще ни трябва лост или кирка, за да повдигнем това чудо.

- Така е - съгласи се писарят. - Но мисля, че е по-добре да се върнем през деня. За днес научихме достатъчно. А да не забравяме, че ни чака и разходка до селото. Много по-вероятно е нашият убиец да се спотайва там, отколкото да се крие в този саркофаг.

Привеждайки глави, тримата се измъкнаха от злокобното помещение. Преди да излезе, Климент се обърна и хвърли последен поглед на ниската стая. Имаше усещането, че пропуска нещо. Че е много близо до важно откритие, но то му се изплъзва, крие се между каменните стени, кучешките гробове, страха и собствените му предразсъдъци, които замъгляват разума му и му пречат да го види ясно.

Той сърдито поклати глава, излезе през тайната врата и я затвори внимателно.

Тримата излязоха от кулата, огледаха притихналия двор и бързо го прекосиха. За техен късмет Безмер не се виждаше никакъв и Климент и помощниците му се промъкнаха през вратата на манастира, без никой да ги забележи.

Подобно на черни сенки те се спуснаха по склона, газейки в замръзналия сняг, като час по час се оглеждаха. Накрая стигнаха развалините на селото, пусти и безмълвни, затрупани със сняг и сковани от лед, между които вятърът препускаше с фучене.

- Там! - Корсис посочи една от по-запазените къщи. Зад прозореца, закован с дъски, като че ли за миг се мярна светлина, но след това изчезна.

Пристъпяйки внимателно, тримата бавно приближиха. Невестулката се промъкна до напуканата стена, погледна между дъските, обърна се и слагайки пръст на устните си, направи знак на Климент и Корсис да доближат.

Свита върху купчина мръсни дрипи, загърната в монашеско расо, до задната стена се беше сгушила жена. Не можеше да се каже дали е млада или стара, защото лицето й беше покрито от слоеве мръсотия, а косите й - дълги и черни, падаха пред очите й на мръсни оплетени фитили. Тялото й беше слабо, краката й бяха увити в парцали вместо обувки.

Най-удивителни бяха ръцете на непознатата. С тънки бели пръсти, завършващи със дълги, извити като на животно, нокти, те лежаха в скута й, ясно различими на фона на черното расо.

Въпреки студа жената не помръдваше. Скована като статуя, тя не издаваше и звук, но внезапно вдигна глава, отметна коса и се вторачи в прозореца, през който надничаха Климент и помощниците му.

Те веднага снишиха глави, но за краткия миг, в който видя лицето на непознатата, то потресе писаря. Жената беше малко над трийсетгодишна, с правилни черти и сочни устни, а очите й горяха като въглени. Климент имаше чувството, че пронизващият й поглед минава през стената, зад която се криеха, и продължава да ги изучава. Той кимна на помощниците си и тримата бързо се отдалечиха в снега.

- Коя е тази? Какво прави тук? - прошепна Невестулката. - Това ли е демонът, който са видели на гробището?

- Видяхте ли я как ни погледна? Сякаш знаеше, че сме там? - добави Корсис. - Още ме побиват тръпки!

- Ако е демон, то е много странен демон. Има нужда от тенджера и стомна, за да се храни и пие - поклати глава Климент. - Не, не! Тук има нещо друго и ние трябва да разберем какво. Едва ли сама жена би останала да живее в тези развалини. Откъде намира храна?

- Сигурно някой й носи? - предположи Корсис.

- И аз така мисля - съгласи се Климент. - Но по-добре да изчакаме и да се убедим с очите си.

Тримата се скриха зад близката пряспа и зачакаха. Ако някой дойдеше откъм манастира, трябваше да мине покрай тях и нямаше да го пропуснат. Но дори и да дойдеше от друга посока, щяха да чуят стъпките му в тишината.

- Студено ми е! - оплака се Невестулката и разтри почервенелия си нос, но Климент му направи знак да мълчи.

Колкото повече стояха, толкова повече студът ги обгръщаше, проникваше под дрехите им и вледеняваше месата и костите им, като леден пашкул, който иска да ги запечата в утробата си. Луната се издигаше все по-високо и високо, нощта напредваше, а нищо не подсказваше, че някой ще посети непознатата в къщата.

Най-накрая, някъде около полунощ, когато писарят вече се чудеше дали да не прекрати безсмисленото бдение, преди да измръзнат съвсем, чуха нечии стъпки. От манастира идваше някой, но който и да беше той, вървеше бавно и внимателно, стараейки се да вдига колкото се може по-малко шум.

Климент и помощниците му се дръпнаха още по-назад, притаили дъха си, и не след дълго покрай тях пролази дълга сянка. Непознатият беше облечен в черно монашеско расо, но качулката му беше спусната ниско, така че изцяло да прикрива лицето му. В едната си ръка стискаше кожена торба, другата държеше мушната под расото, за да я топли или за да извади от там нож в случай на опасност.

Корсис вдигна вежди в ням въпрос, но писарят поклати глава. Който и да беше непознатият, вече нямаше как да им се изплъзне. По-добре беше да видят какво ще направи.

Монахът спря за миг пред вратата на къщата, огледа се, след което тихо почука. Отвътре му отговори тих глас и, без да чака покана, непознатият влезе.

- Какво ще правим сега? - прошепна Невестулката.

Тримата пристъпиха напред и се залепиха на пролуката на прозореца.

В стаята гореше слаб огън. Закачуленият приклекна, торбата беше пред краката му. Той я отвори и извади отвътре няколко глави лук, парче сланина и половин хляб. Жената грабна хляба и започна да го ръфа, без да обръща внимание на посетителя си. Мъжът се отдръпна назад в сенките, придърпа разкривен стол и седна, без да каже нищо.

- Кой е този? - попита Корсис.

- Сега ще разберем! - отговори му писарят. - Бъдете готови.

Климент стана и без да го е грижа за шума, който вдига, доближи до къщата, бутна вратата и влезе.

Жената уплашено извика и отскочи назад, все още стискайки хляба, монахът изруга, скочи на крака и изрита стола зад себе си.

- Добър вечер, братко! - поздрави писарят. - Добър вечер и на вас, сестро! Не се притеснявайте от присъствието ми. Ако не сте сторили нещо лошо, няма от какво да се страхувате. Макар честно казано да съм учуден, че намирам един монах извън манастира му в компанията на жена - Климент замълча. - Но съм сигурен, че за всичко има съвсем разумно обяснение. Което ти ще ми дадеш сега, братко. Но преди това ще те помоля да свалиш качулката си, за да знам с кого имам честта да разговарям.

Монахът пристъпи, хвана качулката си, сякаш се готви да я свали, но след това се хвърли неочаквано напред, блъсна писаря и побягна навън.

- Дръжте го! - извика Климент, скочи на крака и хукна след него.

Черното расо на беглеца се развяваше по склона, след него тичаше Корсис, Невестулката лежеше на земята, държейки носа си, и ругаеше.

- Разби ми носа мръсникът! - извика той. - Проклетият монах ми разби носа!

Без да му обръща внимание, Климент го подмина и се втурна по склона между къщите. В този миг Корсис застигна беглеца, хвана края на расото му и силно го дръпна. Мъжът загуби равновесие и падна на земята, размахвайки ръце, помощникът на писаря се хвърли върху него.

Монахът не се даваше. Той се извърна настрана, опитвайки се да удари преследвача си с лакът в лицето, но Корсис парира ръката му, хвана противника си за рамото и го натисна в снега. Вместо да се съпротивлява, монахът се отпусна назад, повличайки нападателя си, след което рязко вдигна глава и го удари в лицето.

Помощникът на писаря извика от болка, но не изпусна беглеца и, държейки го, почти легна върху него. Монахът сви колена, след което рязко изпъна гръб, изхвърляйки Корсис настрани. После се изправи и хукна отново, но Климент вече го беше настигнал, хвърли се напред и хвана едната му ръка. Беглецът се опита да се отскубне, завъртайки се настрани, но в този момент допълзя и Корсис, който, ругаейки, го хвана за крака и го дръпна отново на земята.

Двамата с писаря се хвърлиха върху него, защото, макар и паднал, като обладан от зъл дух, беглецът не спираше да сипе удари с ръце и крака на всички страни, все така успявайки да задържи качулката на главата си.

Появата на Невестулката се оказа решаваща. Бившият джебчия носеше кой знае откъде намерен кол и преди Климент да успее да го спре, го стовари върху главата на непознатия. Чу се тъп удар и съпротивата стихна.

Климент и Корсис се изправиха, дишайки тежко, от устата им излизаха валма пара, опитвайки се да успокоят дишането си след дивата гонитба.

- Така му се пада! Разби ми носа! - гневено извика Невестулката. - Кой е този? - той се наведе, дръпна качулката на мъжа и го обърна по гръб.

И тримата извикаха от изненада, когато на бледата светлина на луната разпознаха лицето на магерника Беримир.

17

- Значи си бил ти!? Ти! - Пацик сочеше свилият се на стола Беримир.

Монасите се бяха събрали отново в трапезарията, по стената горяха факли, на масите светеха безредно струпани фенери.

Всички искаха да видят заловения злосторник.

Наобиколили разтреперания магерник, от носа и устата, на който се стичаха тънки струйки кръв, те изглеждаха така, сякаш са готови всеки момент да се разправят сами с него.

Лицата на монасите вместо благост и прошка, както би се очаквало от такива мъже, излъчваха ярост и омраза, ръцете им бяха свити в юмруци, очите на повечето се бяха превърнали в тесни процепи, втренчени в нещастния им събрат.

След като заловиха Беримир, писарят и Невестулката бяха довлекли магерника в манастира, след което събудиха Пацик и останалите монаси и им разказаха какво се е случило.

Корсис се беше върнал в изоставената къща, за да не остави жената да се изплъзне в суматохата. Тя беше побягнала надолу по хълма през полето, но при ясната лунна светлина и стъпките, които оставяше в снега, за помощника на писаря не беше проблем да я открие.

Сега тя седеше свита в един от ъглите на стаята като смачкан парцал, захвърлен и ненужен, посърнала и бледа под пластовете мръсотия, опитваше се да овладее треперенето си и гледаше със страх разлютения игумен.

- Не съм направил нищо! Кълна се! - Беримир се опита да предаде твърдост на гласа си, но той му изневери в тънък фалцет. - Не съм виновен за нищо!

- Така ли?! - вдигна ръка да го зашлеви Пацик, но се овладя и спря навреме. - И смееш да отричаш! След като са те заловили на местопрестъплението?! Признай си как си убил Докс и другите? Признай, че в теб се е вселил демон, който те е тласнал по пътя на греха. Признай! - игуменът сграбчи предницата на расото на магерника и силно го раздруса.

- Не съм убивал никого! - проплака Беримир и сведе глава. - Нямам нищо общо с това.

Монасите зашумяха и наобиколиха още по-заплашително нещастния си събрат.

- Не си ти, така ли? - извика библиотекарят Велизар. - Аз пък мисля, че си ти! Не съм ли те виждал да миеш ножовете и сатърите, опръскани с кръв?

- Тя е от месото, което готвя - опита да се оправдае Беримир, но никой не му обърна внимание.

- Непрекъснато сновеш из двора! Магерницата е на такова място, че можеш да виждаш всичко, което става. Излизал си, убивал си, след което си се връщал! - извика Герасим, а гласът му преливаше от гняв. - Кажи защо изби животните, нещастнико! Какво ти бяха направили горките безсловесни твари?!

- Писарят те видя вчера да носиш трупа на последната си жертва - добави и миниатюристът Тихон. - Мисля, че всичко е ясно! Няма какво повече да го обсъждаме!

- Не съм убивал никого! Кълна се! Кълна се, владико! - Беримир се разплака, падна на колена и хвана края на расото на Пацик, който се дръпна погнусен. - Невинен съм! Не съм убивал никого! - не спираше да повтаря монахът и се влачеше по пода след отстъпващия славянин.

- Ами тя! - кресна игуменът и посочи свитата в ъгъла жена. - И за нея ли ще отричаш!

- За нея не! За нея не отричам! - Беримир се строполи на пода като безформена купчина, рамената му се тресяха от плач, останалите монаси го наобиколиха.

- Убиец! - извика Неофит и изрита падналия. - Ти си убил Агапий! Беше ми като брат!

- Убиец! - закрещяха останалите и започнаха да налагат нещастния си събрат.

Беримир не опита да се защити, а само се сви под ударите на доскорошните си другари и заскимтя.

- Спрете! - гласът на писаря отекна под каменния свод и накара монасите за миг да вдигнат глави. - Спрете веднага! Защо биете падналия? Какви духовници сте вие?! Единствен Бог има право да раздава правосъдие по собствено усмотрение! Хората трябва да спазват закона! Ако Беримир е виновен, ще си понесе наказанието, кълна се! Но това трябва да се докаже категорично! Който го докосне преди това, е не по-малко престъпник от него! Или искате да станете като някои от съдниците в Плиска, които предпочитат да изтезават жертвите си, вместо да търсят вината им? Вие сте духовници! Потърсете светлината в душите си и прегърнете нея вместо мрака, който ви тласка по този път. Разбирам, че сте уплашени - Климент разпери ръце - и искате виновникът за ужасните убийства да бъде разкрит и заловен. Но като удряте Беримир, няма да постигнете това!

Монасите се спряха потни, задъхани и зачервени. Магерникът се провря между тях и този път падна в краката на писаря!

- Милост! Милост! Не съм убивал никого! Никого! - продължаваше да повтаря той.

Писарят се наведе, помогна на монаха да стане и го върна обратно на стола. Напълни чаша с вино и я подаде на магерника, който я изпи на един дъх.

- Всички да седнат! - грубо нареди Климент. - И никой да не е посмял да докосне Беримир дори с пръст! Сега той е княжески пленник.

- Аз отговарям за това, което става в пределите на манастира, той е мой затворник - опълчи се Пацик.

- Тогава не е зле да се погрижиш за безопасността му и да озаптиш монасите си - не му остана длъжен Климент. - Искам да чуя какво ще кажат Беримир и жената. След това ще реша какво да правя!

С недоволно мърморене монасите насядаха около масите, хвърляйки гневни погледи към Климент. Когато всички се настаниха, писарят придърпа един стол, настани се срещу магерника и попита:

- Кажи ми, братко, какво търси тази жена в разрушеното село? Коя е тя? И защо ти й носиш храна?

Монахът вдигна глава, очите му се стрелнаха към седящата в ъгъла жена, но не каза нищо.

- Хайде, не се страхувай! - продължи Климент. - Обещавам ти, че ако не си извършил престъпление, няма да навредиш нито на нея, нито на себе си.

Беримир се огледа, преглътна, но отново не каза нищо.

- Говори, нещастнико! - извика Пацик и скочи от мястото си. - Забъркал си в голяма каша и себе си, и манастира! Говори и кажи истината или с дадените ми духовни права ще те отлъча!

Магерникът жално изскимтя, но продължи да мълчи.

- Ах ти, нищожество! - разпени се Пацик. - Ах ти, подлецо! Как смееш да не ми отговаряш! Не помисли ли, че с това, което правиш, предаваш и своята, и нашите души! Кажи нещо! - игуменът се хвърли към Беримир и, преди Климент да успее да го спре, го хвана за рамената и го разтърси.

- Аз ще говоря! - жената, която само до преди миг се бе свивала в ъгъла, сега стоеше на крака и гледаше мъжете пред себе си. - Питайте! Какво искате да знаете?!

- Замълчи, Косена! - обади се Беримир. - Не казвай нищо! Ще стане по-лошо!

Жената тръсна глава и направи още една крачка напред.

- Няма смисъл да се крием повече. Всичко свърши! Не мога да позволя да страдаш заради мен. Достатъчно се намъчи през последните седмици!

- Коя си ти? - меко повтори въпроса си писарят. - И какво правиш в разрушеното село?

- Казвам се Косена - отговори жената. - И съм сестра на Беримир.

Монасите зашумяха, смутени от неочакваното развитие на нещата, и заговориха един през друг в желанието си да научат повече.

- Истина ли е това? - смутен, но все още ядосан попита Пацик, а магерникът кимна с глава в потвърждение.

- Но защо се крие в развалините? Там не е за жени. Особено през зимата - попита Климент. - Много по-добре ще се чувства в някое от близките села или в града.

Преди да отговори, Беримир погледна сестра си, която му кимна.

- Косена е билкарка - бързо заговори монахът. - Преди около месец беше арестувана заедно с още неколцина, които бяха заловени в гората да практикуват старите ритуали и обвинени, че не искат да приемат новата вяра и да се покръстят. Събраха ги в града и накрая ги изпратиха с ескорт в Плиска, където да ги съдят. Боритарканът Баян не искаше да си цапа ръцете. По пътя групата беше нападната от разбойници. Войниците бяха избити и ограбени, а затворниците избягаха. Баян се уплаши от това, което ще последва, и изпрати преследвачи. Всички избягали бяха заловени. С изключение на Косена. Тя познава пътеките в гората и се скри там. Дойде да ме помоли за помощ. Трябваше да се подслони някъде, докато мине зимата и хайките свършат. След това щеше да замине на юг, където никой не я познава. Тогава се сетих за развалините. Беше близо, никой нямаше да я търси там и по-непридирчив човек можеше да преживее зимата. Когато можех, я посещавах. Носех й храна, която вземах от магерницата.

- Значи си и крадец! - викна гневно Пацик.

- Не ни ли учи Христос на милосърдие и любов към ближния? - Беримир говореше, без да вдига очи. - Не е ли това първият урок, който получава всеки при приемането му в църквата? Какво са няколко стари хляба и парче изсъхнало месо, пред възможността да спася сестра си? Нима можех да я оставя да умре от глад или войниците на Баян да я заловят? Заклевам се, че с нищо не съм ощетил трапезата ти, владико, или вашата, братя! Носех й от остатъците, които хвърляме на прасетата. Веднъж не можах да сляза няколко дни, защото имах много работа, и тя дойде да ме потърси през нощта. Предполагам, че тогава някой я е видял до гробищата.

- Значи на нея си давал знаци от върха на кулата - замислено отбеляза Климент, а магерникът кимна.

- И всичко това е истина? - попита Пацик. - Как да ти повярвам?!

- Истина е! - обади се жената. - Нима мислите, че ще живея като куче в порутена къща без топлина и храна, далеч от хората, ако не ми се налага?

Монасите зашумяха отново, по лицето на Пацик се изписа смущение.

- Ами убийствата?! Какво ще кажеш за тях? - провикна сс Велизар.

- Казах и пак повтарям - нямам нищо общо с това! Единственото ми прегрешение е, че крадях от остатъците. Ако искате, съдете ме!

- Не вярвам! - извика Велизар. - Вижте тази жена! Какво въобще прави тук?! Вижте я как стои и ни се надсмива! Не разбирате ли?! Тя е злата сила, която ни носи нещастия! Тя е Гилу! Била е арестувана за магьосничество. Сестра на Беримир или не, тя е виновна за убийствата!

- Какво ще правим? - Пацик се обърна към писаря. - Нима ще оставиш нещата така?

Климент поклати глава

- Докато се изясни каква е ролята на тези двамата в убийствата - той посочи Беримир и сестра му, - ще ги затворим в някои от празните килии. Утре заедно с помощниците ми ще се върна в селото и ще огледам мястото, където е живяла Косена. Може би ще намеря нещо, което да ни помогне да разберем дали с Беримир казват истината.

- Тя е преследвана от закона! - обяви игуменът. - Трябва да я предадем на боритаркана Баян!

Климент сведе глава и въздъхна. Пацик беше прав. Но той добре знаеше какво ще се случи с жената, ако попадне в ръцете на Еспор. Нима трябваше да жертва живота й само за това, че почиташе други богове?

- Нека решим това сутринта - каза помирително той. - Утрото е по-мъдро от вечерта. Късно е и на всички ни се спи. Лесно можем да сгрешим. Нека отложим решението за по-подходящ момент.

Пацик кимна и се разпореди Беримир и сестра му да бъдат затворени в две от празните килии.

Обсъждайки случилото се помежду си, монасите се разотидоха. Без да им обръща внимание, Климент тръгна към килията си. Трябваше добре да премисли това, което се беше случило. Дали магерникът наистина нямаше нищо общо с убийствата? Беримир много бързо се бе отървал от подозренията! Само благодарение на думата си и тази на жената. Нямаше да е нито първият, нито последният, който оплита с думи слушателите, за да може като паяк да изпълзи по изтъканите нишки и да се скрие. Имаше много неща, които сочеха, че може да е забъркан в убийствата. Беше видял някой като него във виелицата, понесъл трупа на Агапий. Йосиф се беше натъкнал на лъжица от магерницата в снега, а около тялото на Севар бяха открили пепел, каквато със сигурност имаше по расото на работещия до фурните Беримир.

Ами жената? Наистина ли му беше сестра, или тук се криеше нещо друго? Дали двамата не бяха заговорничели срещу Пацик и манастира?

Косена, с дългата си разпусната коса, особено нощем на място като гробищата, спокойно би могла да смути всеки, който я види, и да бъде взета за демон. Това, че се криеше близо до манастира, също беше подозрително. Каква роля играеше жената в цялата история? Дали Беримир не я беше използвал, за да плаши събратята си и за да му помага за убийствата?

Но имаше нещо, което нямаше обяснение. Ако Беримир беше убиецът, какъв беше мотивът му? Защо му беше на монаха да извършва зловещите престъпления, сеейки смърт и ужас?

И ако бяха виновни, как бяха извършили престъпленията? Как са били убити Докс и Севар? Единият в стаята си, другият до старата кула без следи около него. Как беше загинал Филимон, също намерен зад заключена врата. Кой беше убил преписвача Агапий и животните, намерени из манастира, без да го види Герасим?

Климент дълго се въртя в леглото, опитвайки се да намери отговор на тези и други въпроси, а сънят все не идваше и не идваше. Дълго се взира в стените и отблясъците, които хвърляха двата мангала, и да се опитва да сглоби всичко, което знаеше, в някаква правдоподобна картина. Градеше една след друга различни хипотези, но колкото и да се опитваше, не можеше да вмести в никоя от тях известните му факти.

Накрая, разочарован от себе си и неумелите си опити, той все пак заспа.

Струваше му се, че току-що е затворил очи, когато звънът на камбаната, отекващ като гръмотевица в мрачната тишина, го изтръгна от съня му. Беше време за сутрешната молитва.

Климент стана, изми се, подсуши лицето си и бързо се облече. Завъртя врата, рамената и ръцете си, в опит да се стопли и раздвижи, след което бързо излезе от стаята. Искаше да присъства на сутрешната молитва. От една страна, след вчерашните събития на нея можеше да се случи нещо, което да му помогне, а от друга, не искаше да оставя време на Пацик да действа самостоятелно.

За негова изненада игумена го нямаше и службата се водеше от проигумен Лазар. Преди утринната да започне, Еремия каза пред смълчаните братя, че след вчерашните вълнения Пацик се е почувствал зле.

- Няколко пъти ходих в покоите му. Беше нервен и притеснен, свиваше го стомахът. Накрая се наложи да му дам малко отвара от маково семе, за да се успокои и заспи. Помоли да го извиним, че няма да присъства на сутрешната служба.

Въпреки това напрежението остана. Монасите час по час поглеждаха към мястото, където трябваше да седи игуменът, но не смееха да кажат нищо. Седнали на дървените си столове, с вдигнати качулки на черните раса, върху които падаха отблясъците на свещите, те приличаха повече на демони, отколкото на свети хора.

„Един от тях наистина е такъв - помисли си писарят. - Под една от качулките не се крие човек, а дявол! Но как да разбера под коя точно?“

Унесен от монотонния глас на четеца и приятния мирис на восък и тамян, писарят неусетно задряма.

Присъни му се странен сън. В него той отново беше в потъналата в мрак черква, монасите все така седяха на столовете си с вдигнати качулки, а той беше пред тях. В ръката си носеше закачен на пръчка фенер, който се полюшваше напред-назад, вървеше между приведените фигури, а светлината хвърляше дълги сенки по стените.

В черквата беше студено и съвсем тихо. Чуваше се само шумът от обувките на Климент, дори четецът беше замлъкнал. През главата му мина мисълта, че монасите сигурно са умрели, от което по гърба му пробяга ледена тръпка. Смутен, той пристъпи към един от братята и повдигна фенера към лицето му, за да го освети, но под качулката нямаше нищо. С бумтящо сърце писарят приближи още и надзърна по-внимателно под качулката на монаха. Под нея нямаше нищо. Само тъмнина, черна и зловеща, която се завихряше към центъра си и две червени точки, които бавно нарастваха. Ужасен, Климент извика, но вместо да побегне или отстъпи назад, дръпна качулката. Тя бавно падна назад и пред очите на писаря се открои черна глава с пламтящи червени очи - мрачна и заплашителна, с паст, от която като пламъци стърчаха остри зъби, и с два криви, завити рога. Под расото имаше не човек, а демон, дявол, който се изправи, стигайки почти до тавана.

Този път писарят изпищя, изпусна пръчката с фенера, който с дрънчене се търкулна по пода, и отстъпи назад, вдигайки ръце пред лицето си, за да се предпази от чудовището, викайки за помощ.

Един по един останалите монаси започнаха да свалят расата си, но под тях вместо хора се показваха нови демони с пламтящи очи, дълги червени езици, някои с крака като насекоми, други въобще без крака или с копита, които се скупчиха в кръг около падналия на земята Климент и започнаха да му се надсмиват. Писарят се опита да се измъкне от адския кръг, но нещо го удари по ръката и силно го стисна.

Невестулката беше застанал до него и го дърпаше за ръкава.

- Господарю - каза той, - службата свърши.

Климент разтърси глава и се огледа. Бавно, като в съня му, монасите ставаха от столовете и сваляха качулките си, но под тях имаше човешки, а не дяволски глави.

Все още задъхан от кошмара, той скочи на крака и забърза след излизащия брат Еремия.

Билкарят го видя, спря близо до вратата и се усмихна.

- Притеснен съм за Пацик. - Климент хвана монаха за ръка и го поведе покрай църквата. - Надявам се да не е нещо сериозно.

Еремия повдигна рамена.

- Нервите на всички ни са опънати до скъсване. Никой не знае какво и откъде да очаква. А освен за живота си игуменът има за какво още да се бои. Все пак той отговаря за манастира. - Лечителят замълча и заобиколи буца сняг. - Но не мисля, че е нещо сериозно. Негово преподобие е силен. Виждал съм го да превъзмогва различни беди. Макар че това, което ни се струпа напоследък... - монахът разпери ръце.

- Не ме е страх, че Пацик няма да издържи на напрежението - отговори Климент. - По-скоро ме притеснява коремното му неразположение. Познавам го от години и никога не съм го чувал да се оплаква от червата си.

Еремия спря и примижа.

- Да не мислиш за отрова? - попита монахът, а по лицето му се изписа смущение.

Климент кимна мрачно.

- Не ни трябва нова смърт. Още повече тази на Пацик.

- Предположих, че е свързано с нервите му - отговори бавно лечителят. Личеше, че не е обмислял други възможности за неразположението на игумена. - Не ми приличаше на отровен.

- Той замълча отново. - Макар някои симптоми да проличават значително по-късно.

- Ти ме плашиш! - Климент взе решение. - Да отидем и да проверим как се чувства!

Еремия поклати глава и двамата забързаха към централната сграда, където бяха покоите на Пацик.

На изток небето започваше да просветлява, но мракът не искаше да се разпръсне, сякаш не беше обикновена тъмнина, подвластна на природните закони, а зло, изпълзяло от самата преизподня. Облаците захлупваха двора, вятърът вдигаше шепи остър като игли скреж и го запокитваше в лицата и пролуките на дрехите.

Премръзнали, с ледена кожа и зачервени бузи и носове след кратката си разходка Климент и Еремия влязоха в сградата, тупайки с ръце и крака, за да се стоплят. Коридорите бяха странно притихнали, обичайните шумове ги нямаше. Не се чуваше глъчката, вдигана от послушниците, нямаше забързани ратаи или търговци, липсваше дори миризмата на пресен хляб и печено.

Изоставен от повечето си обитатели, манастирът приличаше на грамаден пуст кораб, който се носи по вълните без път и посока.

Наближавайки покоите на Пацик, за тяхна изненада чуха гласове, които ожесточено се препираха. Пред вратата, готови почти да се сбият, яростно спореха Велизар, Тихон, Игнатий и Герасим. До тях, свит на пода в ъгъла, с очи, уголемени от страх, клечеше Йосиф.

- Какво става тук? - строго попита писарят, а монасите стреснато спряха препирнята.

- Искаме да знаем как е Пацик! - войнствено отговори Герасим и пристъпи към Климент и Еремия. - Защо игумена го нямаше на утренята и защо не отваря вратата си?

- Не отваря ли? - Климент усети как гласът му изневерява.

- Всъщност спорим за това - веднага се обади Велизар. - Според тях - той посочи Герасим и Тихон - трябва да тропаме на вратата, докато Пацик не ни отвори. Според мен и брат Игнатий, не трябва да безпокоим игумена, а да го оставим да се възстанови след нещастията, които му се струпаха на главата.

- Може да му се е случило нещо! Трябва веднага да влезем! - Тихон стисна юмруци. - Не виждам с какво право ни спирате!

- Най-добре княжеският пратеник да реши как да постъпим - примирено предложи Игнатий, но преди останалите да успеят да кажат нещо, Климент доближи вратата и започна да блъска по нея.

- Пацик! Вътре ли си?! - извика той, без да храни особена надежда, че някой ще му отвори. Игуменът отдавна би трябвало да е излязъл да провери каква е тази суматоха пред покоите му.

Въпреки настоятелното чукане на писаря отговор от стаята не последва. Шумът, който вдигаха, само привлече останалите монаси. Архидякон Лазар дотича да види какво става, след него се появи и Захарий, дори старият Атанас изникна кой знае откъде.

- Какво става? Случило ли се е нещо с игумена? - питаха се всички те, а по лицата им беше изписана тревога и страх.

Климент спря да тропа и започна да оглежда вратата. Нещо се беше случило. Беше невъзможно игуменът да спи толкова дълбоко, че да не чува ударите му. Приближи се и внимателно огледа вратата. Не откри нищо необичайно, освен няколко пресни драскотини в долната й част, най-вероятно оставени от мишка или плъх.

След като приключи с огледа, Климент се изправи, извика Корсис и му нареди да донесе нещо, с което да разбият вратата. Помощникът му се върна след минута, понесъл с Невестулката една от дебелите дървени пейки от столовата.

С помощта на Герасим тримата заблъскаха вратата. Наоколо се разхвърчаха трески и прах, но якият дъб издържа. Наложи се няколко пъти да стоварват пейката върху дървото, преди едната от пантите да се откъсне. Вратата полегна на една страна, оставяйки малък процеп, през който можеше да се провре човек.

Климент бързо се промуши в стаята, след което нареди на Корсис да застане пред вратата и да не пуска никого да влиза.

В стаята беше сумрачно, капаците на прозорците бяха затворени, на масата в средата се виждаха угарките на няколко свещи. Миризмата на восък още се носеше из спарения въздух. В ъглите имаше няколко загаснали мангала, пепелта в камината беше студена.

Макар да знаеше какво да очаква, писарят усети как настръхва, когато доближи леглото на Пацик. Игуменът лежеше, облегнат на висока възглавница, завивката му беше отметната наполовина, сякаш се бе опитал да стане, но не му бяха достигнали силите. Лицето на славянина беше сгърчено, устата отворена, устните дръпнати назад, зъбите стърчаха в злобна гримаса. Очите на Пацик бяха затворени, но изглеждаха по-скоро здраво стиснати, сякаш игуменът не е искал да види нещо ужасно и страшно, изправило се пред тях. На врата му, точно под дясното ухо се виждаха две дълбоки рани, от които надолу по кожата се плъзгаха две следи засъхнала, тъмна кръв.

Климент огледа стаята, но не видя нищо нередно. Дрехите на Пацик, грижливо сгънати, бяха поставени на стол, под него се търкаляха ботушите му. Масата беше затрупана с пергаменти и свитъци, иконите бяха по местата си. Като се изключи мъртвецът, всичко беше както трябва.

Писарят доближи леглото и подуши чашата, поставена на малка масичка. Не усети нищо нередно. Вероятно това беше отварата, която му бе дал брат Еремия. Пацик я бе изпил вече в леглото.

Без да обръща внимание на недоволните викове на монасите, които искаха да знаят какво става, отиде до прозорците и внимателно ги огледа. И двата бяха затворени с дебели дъбови капаци, зарезени от вътрешната страна. Климент ги дръпна с ръка, но якото дърво само леко трепна. Върна се при вратата и отново я огледа. Празната ключалка не изглеждаше да е била насилвана, ясно личеше къде беше поддала на ударите с пейката.

Най-накрая Климент реши, че е видял всичко, от което има нужда, и се върна при разбитата врата, пред която пазеха Корсис и Невестулката.

- Нямаш право да се отнасяш така с нас! - Библиотекарят Велизар беше почервенял от гняв. - Да ни държиш на прага като престъпници! Какво става с игумена?!

Останалите се присъединиха към виковете му, опитвайки да нахлуят в стаята, но Корсис ги спря.

- Пацик е мъртъв! - сухо им съобщи Климент. - Лицето му е изкривено, вратът му е разкъсан на две места, точно като останалите - той махна с ръка на Корсис. - Пусни ги! Нека видят игумена си.

С вопли и плач монасите нахлуха в стаята, заобиколиха леглото на Пацик, някои паднаха на колена и започнаха да се молят, други гледаха мъртвеца, който доскоро ги бе ръководил, със сгърчени от ужас и страх лица.

Пребледнял, Йосиф се свлече до стената, очите му се подбелиха.

- Анатема! Анатема! - извика монахът, а гласът му звучеше силно и дълбоко. - Анатема за всички грешници! За тези, които не искат царството небесно! Нова кръв ще се пролее и нови сърца ще бъдат изтръгнати и предадени на господаря на мрака, защото не вярват истински и са пълни с омраза! Сатана шества из това място и търси новата си жертва! Смърт! Смърт! Смърт! - Йосиф падна на земята, на устата му изби пяна.

- Какво значи това? - Захарий приклекна до припадналия монах и го разтърси силно, а лицето му се гърчеше от страх.

- Кой още ще умре! Кажи!

- Остави го! - библиотекарят Велизар блъсна Захарий и той също падна на пода. - Не виждаш ли, че е припаднал! Престани да го дърпаш!

- Всички ще умрем! - проплака Неофит и вдигна ръка към устата си, сякаш да запуши писъка, който се надига да излезе през нея. - Да се махаме, докато още можем!

- Да побегнем, без да се обръщаме назад от това обладано от Сатаната място! - изписка Игнатий и се хвърли към изхода. Останалите го последваха, блъскайки се един в друг.

- Спрете! Спрете веднага! - извика писарят, а гласът му беше изпълнен с ярост и гняв. - Да не сте посмели да оставите така Пацик! Що за християни сте вие?! Що за монаси сте! Игуменът ви е мъртъв, а вие искате да бягате като пилци, да се разпилеете като листа при най-малкия полъх на вятъра.

- Но, Клименте - обади се Велизар, - какво можем да направим? Как можем да останем на това място, щом то е прокълнато и всички ни чака смърт? Не искаме да проявяваме неуважение към Пацик и останалите непогребани събратя, но трябва да мислим и за нашите души.

- Точно затова трябва да останете! Нима мислите, че ще спасите душите си, ако избягате и оставите братята си неопети и непогребани? Нима мислите, че ще получите за това Божията похвала?

- Няма да ги оставим! - отговори му проигумен Лазар, който се опитваше да изглежда спокоен. - Но след това може би е по-добре наистина да напуснем този манастир.

- Няма да стоя тук и да чакам някой да ми изпие кръвта! - провикна се и Захарий. - Нека погребем скъпите си братя, след което да се махаме от това място.

- Има и други манастири - подкрепи го Захарий - все ще намерим къде да продължим делото си!

- Зад тези стени броди демон! Гилу се е върнала и ще ни унищожи, ако не се махнем! Чухте Йосиф - Игнатий посочи припадналия. - Нека не се правим на по-смели, отколкото сме.

Всички зашумяха и замахаха с ръце, категорични, че искат да се махнат от манастира. Приличаха повече на уплашени деца, отколкото на духовници, които искат да спасят душите си и да посочат и на другите пътя, по който трябва да го направят.

Писарят можеше да ги разбере. Самият той искаше да си тръгне, да се махне от това зловещо място, да се прибере при жена си и сина си, да се скрие зад дебелите стени, под дебелите завивки и вечер да усеща до себе си топлото тяло на Ирина, а не студената стена на килията. Да се махне от това пълно с кръв и разкъсани тела място, да остави зад себе си студа, леда, пронизващия вятър и каменните стени, между които дебнеше кой знае какво.

И той беше завладян от ужас, от първичен страх, който дереше с нокти корема му и караше сърцето му диво да препуска. И той се страхуваше, че може да се превърне в следващата жертва, че и него може да намерят с изцъклени очи и разкъсан врат.

Но въпреки уплахата, въпреки страха и желанието панически да побегне, той щеше да остане. Нямаше да се предаде толкова лесно и да забрави дълга и заповедите си. Освен това искаше да разнищи тази мистерия докрай. Който и да избиваше монасите, беше реално съществуващ. Демон или човек, той се криеше в сенките и писарят трябваше да протегне ръка и да го извади оттам.

- Никой няма да си тръгва! Всички оставаме тук! - гласът на Климент беше тих, но категоричен. - Не искам повече да чувам и дума за това!

Монасите недоволно зашумяха.

- Че кой си ти да ни нареждаш какво да правим?! - извика Неофит, опитвайки се да си придаде смелост, а останалите го подкрепиха. - Ние сме монаси! Духовници! Имаме свободата да ходим, където искаме, и никой не може да ни спре!

- Не можеш да ни казваш дали да останем, или да си тръгнем! - добави и Велизар. - Не си дори духовно лице. Нямаш никаква власт над нас!

- Така е! Така е! - развикаха се и останалите.

- Имам! - писарят пристъпи напред, Корсис и Невестулката застанаха от двете му страни. - Тук съм по заповед на княза! Аз съм негов представител! Да се бунтувате срещу мен, значи да се бунтувате срещу него! Знаете как се отнася с бунтовниците Борис! В това ли искате да се превърнете? В предатели? - Климент тежко изгледа събралите се на групичка пред вратата недоволни монаси.

- По-добре да рискуваме князът да ни обяви за предатели, отколкото да свършим като него - Велизар посочи с глава трупа на леглото, но гласът му звучеше неуверено. Останалите монаси се сбутаха един друг, но никой не посмя да се противопостави повече.

- Ето какво ще направим и се надявам, всички да бъдат доволни - бавно каза Климент. - Проигумен Лазар временно ще оглави манастира. Ще му се подчинявате, сякаш е самият Пацик, и ще изпълнявате всичко, което ви каже. Аз и помощниците ми ще останем в манастира, докато не разкрием убиеца. Ако това не стане до утре вечер, ще потърсим външна помощ. През това време ще опеете и погребете Пацик и останалите убити така, както го изисква канонът. Съгласни ли сте?

Недоволно мърморейки, монасите закимаха с глави.

- А сега помогнете на Йосиф, погрижете се за Пацик и се връщайте към задачите си - доволен, че е успял да наложи волята си, Климент напусна стаята на игумена.

- Ще успеем ли да се справим до утре, господарю? - попита Корсис, докато тримата вървяха по коридора.

- Не знам, но Господ да ни е на помощ, ако не успеем - отговори му Климент.

18

Следван от помощниците си, писарят отиде в магерницата. Помещението беше тъмно, пещите бяха студени. Откак послушниците и ратаите се разбягаха, а Беримир лежеше затворен в една от килиите, нямаше кой да готви за монасите и да поддържа огъня.

Климент намери комат стар хляб, парче месо и бучка сирене, наля си вино, разреди го с вода и заедно с Корсис и Невестулката седна да се храни.

Мислите му литнаха към стаята, в която беше умрял Пацик. Как беше влязъл престъпникът? И тук, както и при убийствата на Докс и Филимон, вратата беше заключена, а прозорците със спуснати капаци и резета. Ами Севар? Той бил намерен мъртъв в снега, а до него имало следи само от един човек. Беше намерил обяснение как убиецът е влязъл в стаята на Докс, но при останалите?

Въздъхна и задъвка сухия хляб. Как трябваше да постъпи? Беше му студено. Магерницата, доскоро най-топлото място в манастира, се беше превърнала в ледено помещение точно както чувстваше сърцето си.

Потри ръце, за да се стопли, и пресуши чашата. Щеше да действа точно така, както беше казал на монасите. Да се опита да разреши загадката до следващата вечер и, ако не успее, да потърси помощ.

Но преди това трябваше да организира работата в манастира. Не можеха да стоят гладни, на студено и да чакат да се случи чудо, което да ги избави от бедите.

Невестулката можеше да се заеме с магерницата. Не беше кой знае какъв готвач, но все някак щеше да се справи. Особено ако Корсис му помагаше. В килерите и раклите имаше достатъчно продукти, с които да готви. А и монасите вече не бяха кой знае колко много.

„И може да продължат да намаляват“ - мрачно си помисли писарят, след което даде разпореждания на двамата си помощници.

Идеята да изхранва целия манастир свари Невестулката неподготвен, но бившият джебчия бързо се отърси от притесненията, започна да оглежда запасите и да изброява гозбите, които ще приготви.

- Направи нещо съвсем просто - заръча му Климент. - Супа и печено. Няма нужда да се престараваш. Опитай да опечеш и хляб.

Невестулката кимна разсеяно, но не личеше да си е взел кой знае каква бележка. Той препаса една от закачените на стената омазани престилки и започна да дава нареждания на Корсис, докато дрънчеше с широки тави и тежки тенджери, които вадеше от шкафовете.

Скоро огнищата бяха напалени, Корсис мъкнеше ведра с вода, а на масата в средата на помещението беше струпана купчина продукти.

- Ще доведа Беримир да ви помага - реши Климент. - Няма защо да стои заключен в килията. По-добре да свърши нещо тук, а и вие ще го наглеждате.

- Всъщност, господарю - изтри ръцете си в престилката Невестулката, - смъртта на Пацик не доказва ли, че магерникът е невинен? Няма как той или жената, която заловихме, да са убили игумена. Бяха заключени.

Климент кимна смутено. Въобще не беше помислил за това. Ако имаше някой, който можеше да извлече някаква полза от смъртта на Пацик, то това със сигурност бяха Беримир и сестра му.

- Трябва да ги пуснем! - обади се и Корсис. - Те са невинни.

- Дори да няма нищо общо с убийствата, монахът е нарушил правилника на манастира, а освен това е дал и убежище на бегълка. Не сме ние тези, които могат да решат дали е невинен, или виновен. Но вие сте прави! Смъртта на Пацик доказва, че Беримир и сестра му нямат нищо общо с убийствата.

- Трябва да пуснем и жената - сериозно каза Корсис, а Невестулката бързо закима в знак на съгласие. - Тя не е виновна за нищо. Ако я предадем на властите в града, ще я обесят или удушат!

- Прав си - съгласи се Климент. - Ела с мен. - Той махна на Корсис. - Като начало ще пуснем магерника, но ще отговаряте с главите си за него. И гледайте да привършите тук бързо. Имаме още много работа!

Намериха Беримир свит в ъгъла на килията, замръзващ. Никой не пазеше пред вратата, но и никой не се беше постарал той да се чувства поне малко по-добре.

Магерникът повдигна глава, като чу звука от превъртането на ключа, и се опита да се изправи. Тялото му трепереше.

- Умирам от глад и жажда- немощно прошепна той, а от устата му излезе облаче пара. - Носите ли ми нещо за ядене?

Климент се наведе и отключи желязната верига, която оковаваше двата крака на затворника. По краката на Беримир личаха широки червени следи, кожата се беше обелила там, където студеното желязо се беше допирало до нея. Монахът се надигна с усилие и се подпря на стената.

- Свободен ли съм? - попита той. - Може ли да изляза?

Климент кимна с глава и посочи Корсис.

- Върви с него. Ще те заведе в магерницата и ще ти даде да ядеш и пиеш - писарят се обърна към помощника си. - Вземи малко храна и вино и се върни. Донеси и едно одеяло.

Тръгна надолу по коридора и спря пред килията, в която беше заключена сестрата на магерника.

Тук също беше студено, стените също бяха заледени, а пръстта по пода беше замръзнала, но Косена не изглеждаше да е загубила духа си. Макар да нямаше вълнено одеяло като Беримир, тя беше седнала в средата на килията така, че да е далеч от лъхащия от стените студ, беше покрила краката си с мръсна слама и бавно и методично решеше косата си с костен гребен.

Тя също като Беримир вдигна глава при появата на писаря, но след това я извърна встрани, без да му обръща внимание.

- Добре ли си? - Климент приклекна до жената и сложи ръка на гърба й, но тя рязко се дръпна.

- Остави ме! - изсъска Косена. - За какво си дошъл? Да злорадстваш ли?

- Искам да ти помогна! - Климент стана и се облегна на дървената врата. - Мисля, че сгреших за теб.

- Да ми помогнеш?! - жената се изсмя горчиво. - Знам аз как ще ми помогнеш. Познавам тези като теб - безсъвестни и жалки, гледащи само как да се подмажат на големците! Кажи ми нещо. Какво очакваш да получиш като награда, когато ме предадеш на войниците на княза? Нов кат дрехи? Нова тока за колана или нов кон? Толкова струвам аз - колкото ботушите ти!

Климент въздъхна. Косена имаше право. Самият той познаваше мнозина, които биха я предали и за по-малко. Такива, които вече са я предавали в миналото и такива, които щяха да я предават в бъдеще. Стига да имаше такова.

- Кажи ми нещо - каза накрая той. - Криеш се в развалините поне от месец. Не си ли виждала нещо странно около манастира? Някой да влиза или излиза? Нещо необичайно? Кажи ми и аз ще ти помогна!

Косена го изгледа с недоверие.

- Не ми давай напразни надежди, ако не можеш да ги изпълниш! - каза тя. - Просто ме предай на войниците и да приключваме!

Преди Климент да успее да й отговори, вратата се отвори и Корсис застана на прага, понесъл старо расо, раздърпано одеяло, кана с вода, чиния с хляб, маслини и парче сушено месо.

- Помислих, че може да е гладна - обясни помощникът. -Трябваше да видиш как се нахвърли на храната Беримир.

- Той добре ли е? - попита Косена и за миг маската на лицето й падна. - Добре ли е?

- Добре е - потвърди Корсис. - Стига да не пукне от преяждане.

- Е? - Климент повтори въпроса си, след като помощникът му излезе. - Виждаш, че не ти желая злото. Разкажи ми какво знаеш и ще те пусна да си вървиш.

- Ами убийствата? - недоверчиво попита Косена, а погледът й не се откъсваше от чинията с храна. - Няма ли да ме обвиниш за тях? Лесно можеш да го направиш.

- Защо да го правя? Това няма да спре убиеца. А сега яж - Климент побутна чинията и каната към затворничката.

Жената не чака втора покана, а лакомо се нахвърли на храната. Дъвчеше бързо и преглъщаше често, като човек, който се страхува да не му вземат залъка от устата.

След като изяде всичко, Косена избърса устните си с ръкав, стана и погледна писаря в очите.

- Ти ми даде храна и вода. Може пък наистина да ми помогнеш. Питай, каквото искаш, и ако мога, ще ти отговоря.

- Първо облечи това - Климент й подаде старото расо. - Тук не е много топло.

Косена с благодарност намъкна дрехата, след което се зави и с одеялото.

- Искам да знам всичко за теб! Всичко, което знаеш за този манастир и за селото под него.

- Няма много за разказване - въздъхна Косена - Заедно с Беримир живеехме в едно от селата на юг, близо до реката. Имам чувството, че е било преди хиляди години - жената стисна юмруци и завъртя глава. - Баща ни беше мелничар, майка ни билкарка. Познаваше всяко цвете и трева в полето, знаеше кога да ги бере, кои най-добре да откъсне през лятото, кои, когато изгрее луната. Беше уважавана лечителка. Знаеше как да намести изкълчено, да стегне счупено, да изцери рана или кашлица. Мнозина я посещаваха. Когато баща ми умря, се преместихме в града. Майка ми сама трябваше да се грижи за двама ни с Беримир, бяхме малки, за да си изкарваме хляба сами. Живеехме в малка къща в края на града, но имахме чудесна градина. По-голямата част беше засадена с билки, имаше някои много редки, донесени отдалеч, за които се грижехме с майка ми. Помагах й постоянно и неусетно и аз се научих да различавам коя билка за какво помага, когато е нужно да ги кисна във вино, за да засиля лечебната им сила, да ги суша, чукам и смесвам с масла, за да правя мехлеми. Беше като игра, като мозайка, която трябва да наредя, та правилната билка да пасне на правилната болест, но мозайка, която, ако сбъркаш, може да завърши лошо. И трябва да ти кажа, княжески пратенико, че никога, нито веднъж, аз не допуснах грешка! Станах по-добра от майка си. Сякаш някой ме водеше и ми казваше кога какво да правя - Косена замълча, загледана в ръцете си. - После майка ми умря. Хей така - Косена щракна с пръсти. - Единия ден беше здрава, а на следващия вече я погребвахме. Брат ми стана войник. Тръгна с армията на стария хан, но битките не му понесоха. Беримир не е създаден да гледа кръв. Върна се уплашен, нощем имаше кошмари, твърдеше, че е изгубил душата си.

- И тогава се е покръстил?

Косена кимна.

- Христос му даде това, което търсеше - спокойствие и любов, светлина и тихо щастие. За него беше достатъчно да реди молитви и псалми. Казваше, че го успокояват.

- Ами ти? Ти покръсти ли се?

- Мен религията не ме интересува. Гледам да помагам на хората там, където мога. Това ми е достатъчно.

- И те обявиха за неверница?

- За магьосница и вещица, ако трябва да бъдем точни. - Косена се усмихна. - Бях излязла да търся билки в гората, когато се натъкнах на конен патрул. Решиха, че се крия, за да почитам старите богове и това беше достатъчно. Натовариха ме като животно в каруца заедно с други мъже и жени и ни пратиха в Плиска. Извадихме късмет по пътя да попаднем на разбойници. Останалото го знаеш.

Климент кимна.

- Ами манастирът?

- Беримир ми предложи да се скрия в развалините. Нямаше къде да отида. Носеше ми храна, когато можеше, но на няколко пъти не се появяваше по цяла седмица и се налагаше аз да го търся. Промъквах се нощем, минавах през страничната врата, за която той ми беше казал. Промъквах се в магерницата и вземах малко хляб. - Тя вдигна предизвикателно очи. - Крадях, за да не умра от глад!

- Някой видя ли те?

Косена вдигна рамена.

- Не съм сигурна. Бях много внимателна, криех се в сенките. Но няколко пъти имах чувството, че някой ме гледа. Лош, студен поглед!

- Видя ли кой е?

Косена поклати глава.

- И това е всичко?

- Веднъж ми се стори, че някой ме е проследил. Друг път, след като бях излизала, изглеждаше, че някой е ровил във вещите ми, но може и да съм се объркала.

- Не видя ли нещо съмнително? Някой, който да влиза или излиза от манастира?

- Не! Гледах повече да не забележат мен, постоянно се криех, не смеех да излизам никъде, огън палех само нощем, и то за малко. Това е всичко!

Климент въздъхна и се отмести от вратата. Нямаше смисъл да я разпитва повече.

- Имаш ли къде да отидеш? - попита той. - Ако искаш, остани тук. Има достатъчно място.

Билкарката поклати глава.

- Знам какво става в манастира. Беримир ми разказа. Знам и ти защо си тук. Без значение кой убива, не смятам да му давам причина да го направи пак. Ще рискувам да се прибера в града. Там все още има достатъчно хора, които помнят услугите ми.

Косена скри одеялото под расото и вдигна качулката му.

- Какво ще стане с брат ми сега? Може ли да го видя?

- Колкото по-бързо си тръгнеш от тук, толкова по-добре - уморено отговори писарят. - Не съм сигурен, че останалите ще са доволни, че те пускам. А за брат ти - той сви рамена - само времето ще покаже.

- Той е невинен! - настоя Косена.

- Знам - отговори Климент и я побутна към вратата. - Време е да тръгваш.

- Ще ти бъда благодарна, ако ме придружиш до вратата. За всеки случай.

Климент кимна разсеяно и тръгна след нея.

Дворът беше пуст. С каквото и да се занимаваха, братята се бяха прибрали на топло. Но дори и да ги видеше някой, едва ли би разпознал Косена под черното, стигащо до земята расо и плътно нахлупената качулка.

Климент и спътничката му бързо минаха по заледените камъни и се озоваха до страничната врата. Преди да тръгне, Косена спря за миг и докосна ръката на писаря.

- Не ти благодарих - каза тя, - макар да няма за какво да го правя. Не съм извършила нищо нито сега, нито преди, за което да трябва да отговарям. Но все пак искам да ти благодаря за това, че постъпи честно с мен. Днес малцина постъпват така.

* * *

В магерницата отново беше топло. Невестулката беше взел нещата в свои ръце и с помощта на Корсис и Беримир се справяше отлично. От напалената пещ се носеше мирис на прясно изпечен хляб, на огнището вреше казан с чорба.

Климент седна до една маса, облегна се на стената и замислено загледа помощника си, който с дълга дървена лопата вадеше изпечения хляб, след което мяташе нов. Това напомни нещо на писаря, в главата му се завъртя смътна мисъл, но в този момент вратата се отвори и тя бързо отлетя.

В стаята влетя проигумен Лазар, лицето му беше зачервено, а гърдите му се надигаха учестено. Расото му висеше раздърпано, личеше, че е бързал. Зад него запъхтени влязоха Герасим, Велизар и Захарий. Малоумният Йосиф се влачеше най-отзад.

- Случило ли се е нещо, братко? - попита писарят и се изправи на мястото си.

- Затворничката я няма! - уплашено съобщи Лазар. - Избягала е! Минала е през стената и се е изпарила!

- Казах ви, че тя е убийцата! - провикна се Герасим. - Демон, който не може да бъде спрян нито от ключ, нито от решетка! Сатана! Гилу!

Останалите шумно се съгласиха с него, започнаха да викат и отправят обвинения към писаря, че не се е отнесъл по-сериозно към предупрежденията им.

- Някой видял ли е как е избягала? Кой пазеше килиите?

Монасите объркано се спогледаха.

- Никой не я пазеше - призна накрая проигуменът. - Не знаехме, че има нужда.

- Значи сте мислили, че тя е виновна за убийствата, че е демон, че е Гилу, а не сте оставили поне един човек пред вратата да я пази? - уточни Климент.

Лазар неуверено потри ръце и погледна към останалите за подкрепа.

- Не знаехме, че трябва да го направим - каза той.

- Тогава как знаете, че е минала през стените? Че е демон? Някой видял ли е това?

Монасите отново зашумяха, говорейки един през друг. Най-високо се издигна гласът на библиотекаря Велизар.

- Няма нужда да виждаме каквото и да било! Ясно е какво е станало! Гилу е избягала през заключената врата! Това е!

Останалите го подкрепиха. Писарят поклати глава.

- Нищо такова не се е случило. Аз я пуснах. Тръгна си преди малко.

- Ти!... Ти!... - Лазар не можеше да повярва на ушите си. - Но как?... Защо?...

- Това е предателство! Измяна! - закрещяха един през друг останалите.

Климент се отпусна на стола и изчака монасите да се успокоят.

- Разпитах Косена преди малко - каза накрая той. - Сигурен съм, че няма нищо общо със ставащото в манастира! Смъртта на Пацик го доказва. Затова я оставих да си върви. Достатъчно е преживяла.

- Но тя е издирвана!... Търсят я за магьосничество... - Лазар не можеше да си поеме дъх от възмущение.

- Братко - тихо отговори писарят, - ти не си ли бил преследван? Не са ли те търсили заради вярата ти? Това ли искаш да направиш? От гонен да се превърнеш в гонител? - Лазар не отговори. - Тя излезе през източната врата преди не повече от четвърт час. Който от вас иска, може да я настигне и да я предаде на властите.

Монасите замълчаха.

- А сега, ако ме извините, нека всички се върнем към задълженията си. Предполагам, че имате достатъчно работа.

Без да кажат и дума повече, братята си тръгнаха.

- Ами аз? - обади се магерникът. - Освободил си сестра ми, за което ти благодаря. Но няма ли да пуснеш и мен?

- Засега остани тук - отговори му Климент. - Още не съм съвсем сигурен, че знам каква точно е твоята роля във всичко това.

- Значи си на път да разрешиш загадката, господарю? - лицето на Корсис се озари от усмивка. - Ще разрешиш загадката и ще се махнем от това студено и мрачно място. Ще се върнем във Филипополис при Ава и Ирина...

- Така ли? - скочи на крака Беримир. - Знаеш ли кой е убиецът?

- Не - поклати глава Климент. - Трябва да си изясня още някои неща. И да помисля.

Писарят се усамоти в килията си, напали мангалите, поръча да му донесат кана вино и нещо за ядене и извади принадлежностите си за писане. През остатъка от деня той изпълваше пергаментите един след друг с кръглия си, четлив почерк, сам си задаваше въпроси и се опитваше да намери отговорите им. Писането го успокои, даде му възможност да се отърси от напрежението и студа, сковали манастира, да види нещата в нова светлина, опитвайки се да подреди всичко, което знаеше, в обща картина.

Нощта вече беше паднала, когато Корсис и Невестулката се прибраха и надзърнаха през вратата, но Климент само им махна с ръка да го оставят на мира.

Писа до късно през нощта. Накрая, уморен, се облегна на стола, доволен от себе си. Нещата като че ли започваха да се изясняват. Но преди това трябваше да уточни още някои подробности.

Уморен, той се зави, просна се на леглото и моментално заспа.

Сутринта стана рано. Наплиска се с ледената вода, написа бележка на помощниците си какво възнамерява да прави, препаса меча и излезе. Задържа се при вратата, където поговори с Безмер, докато Герасим доведе коня му, след това препусна в посоката, която му беше указал вратарят.

Пътеката, по която яздеше, ставаше все по-тясна и по-тясна и накрая конят му не можеше повече да си пробива път в дебелия сняг. Климент скочи от седлото, завърза животното за едно дърво и продължи пеш. За негов късмет слънцето проби през облаците и той с наслада остави лицето си под сгряващите му лъчи.

Колкото по-нагоре се качваше, толкова по-трудно ставаше придвижването. Задъхан, Климент се спря и се огледа назад. Манастирът се белееше в подножието, върху кръглия си хълм, малък и далечен, слънцето се отразяваше в кубетата на църквата, старата кула стърчеше самотна в небето. Писарят поклати глава, избърса с ръкав потното си чело и продължи да се изкачва.

Беше вървял около час, когато започна да забелязва знаци, че доближава целта. На няколко места видя стари стъпки, тук-там клоните на дърветата бяха изсечени, усети миризма на пушек.

Накрая, запотен, пухтящ и задъхан, излезе на равна площадка пред висока скала, в чиято основа различи вход на пещера, затворен с дървена врата. Беше намерил убежището на отшелника Авакум.

Климент поспря да си поеме дъх, когато вратата се отвори и пред скалата излезе мъж с дълга брада и коса, а до него, ръмжейки заплашително, застана кафяво куче.

Писарят с интерес огледа отшелника. За разлика от очакванията му Авакум не беше стар и слаб, а на средна възраст, с мускулесто тяло, открито лице и светли ясни сини очи. Ръцете му бяха здрави и силни с големи, мазолести длани, в една от които стискаше дебела тояга. Избелялото му расо беше отворено и под него се виждаха проста риза и панталон.

- Кой си ти, страннико? - попита той и тръгна към Климент с усмивка. - Какво те е довело тук? Мен ли търсиш, или случайно минаваш по тези места.

- Теб търся - отговори писарят и усети как на свой ред се усмихва на шегата на монаха. - Аз съм княжеският писар Климент - представи се той. - Искам да поговорим.

- Тогава да влезем вътре на топло. Не се притеснявай от Чайка - той посочи кучето. - Няма да ти направи нищо, щом ти не му правиш нищо.

Пещерата беше голяма колкото обикновена стая. В единия ъгъл имаше малко каменно огнище със струпани до него дърва, в другия - сламеник, завит с черга, на стената висяха разпятие и икона. Върху импровизирана лавица, направена от парче дърво, стояха канче с халка за окачване, чаша, нож и няколко умело издялани фигурки на животни. Два пъна - един по-голям и един по-малък, служеха за маса и стол.

- Опасявам се, че не мога да ти предложа нещо кой знае какво - усмихна се Авакум. - Но щом си дошъл чак до тук, значи не придиряш много - той посочи единия пън на Климент.

- Настанявай се и се чувствай като у дома си.

Писарят седна на твърдото дърво, а домакинът му се настани срещу него. Кучето, все още ръмжейки, легна в краката му.

- При мен не идват често хора - поде Авакум. - Понякога ми се струва, че съм забравил да говоря. Тя - той потупа Чайка по главата - е единственият ми приятел. Двамата живеем, двамата ядем, двамата си говорим.

- Отдавна ли си тук?

- Има повече от двайсет години. Загубих им вече бройката. Тук съм по-далеч от хората и по-близо до Бог. Отвън имам градина - Авакум посочи с ръка, - която ми дава всичко, от което имам нужда. Просо за хляб, боб за чорба. Какво повече може да му трябва на човек? - отшелникът се усмихна. - Отначало ми липсваха някои неща, но с годините свикнах. Бях сам и ми беше добре. После Бог ми изпрати Чайка - той отново погали кучето. - Намерих я в едно дере съвсем малка, някой беше изхвърлил цялото котило. Какви хора има... - поклати глава Авакум. - Само тя беше оцеляла.

- Значи си тук от преди покръстването? - невярващо попита Климент.

- А, да! И аз чух, че ханът се е покръстил. Добре е направил! Приел е Христовата вяра в сърцето си, както е редно. Сега всички без страх ще могат да почитат Бога. Няма да има гонения, няма да има ненужна смърт, а църквата Му ще заеме достойното си място.

- Видял си манастира, нали?

- Да, видях го - усмихна се Авакум. - Дори и до мен понякога достигат новини. Бавно и със закъснение, но достигат.

- Защо тогава не си се върнал? Можеш да живееш много по-удобно и пак в служба на Бога в манастира.

Отшелникът въздъхна.

- Не ме влече общуването с хората, княжески писарю. Още като момче предпочитах усамотението, а след като видях на какво са способни хората, предпочитам компанията на безсловесните твари. Те поне няма да те наранят, ако се държиш добре с тях. Тук само Господ ми е пастир. Не се отчитам на никого и на никого не търся сметка. Самотата не ми тежи. Пък и това е родното ми място.

- Живял си в селото под манастира като момче, нали?

- Така е - кимна Авакум, - но това, което направиха тези, които преследваха християните, ме накара окончателно да се оттегля от света. Мислиш, че съм силен да живея сам тук, с това куче и с Бог. Истината е, че съм слаб! Слаб да се сблъсквам с жестокостта на този свят и с измамните илюзии, които ни предлага. Затова съм се скрил в тази пещера далеч от всичко, което може да нарани душата ми.

- Ти си бил сред децата, които навремето е избила Вирна! - внезапно проумя Климент - Как се спаси?

Отшелникът взе подпряната на стената пръчка и замислено разрови огъня.

- Знаеш ли, че тогава се криехме в същата тази пещера? - попита накрая той. - Стояхме тук и нямахме представа какво се случва. Всъщност беше прекрасно. Беше лято, никой не ни казваше какво да правим, не се налагаше да работим, носеха ни редовно храна. Гонехме се из гората, измисляхме всякакви игри, смеехме се и бяхме щастливи - отшелникът въздъхна.

- Докато не дойде Вирна. Помня го, като че ли беше днес. С едно от момчетата, сина на ковача, се бяхме качили на едно дърво по-нагоре. Криехме се от останалите - Авакум махна с ръка. - Детски работи. Седях на един клон и оттам видях какво се случи. Слънцето залязваше, духаше освежаващ ветрец. Внезапно те се появиха - въоръжени мъже с черни кожени дрехи, факли в ръце и извадени мечове. В средата на групата яздеше жена на кон. Косата й беше по-черна от нощта, а лицето - бяло като сняг. Очите й блестяха като огън, сякаш слънцето се отразяваше в тях. Около нея обикаляха няколко кучета. Но не като това тук - монахът посочи заспалата Чайка. - Ако демоните имат тела, биха изглеждали така - грозни, с окапала кожа и криви зъби, между които се стича слюнка.

- Вирна!

Авакум кимна с глава.

- Повечето деца бяха пред пещерата. На същата тераса, където се срещнахме. Никой не разбра какво става. Никой не очакваше това, което стана. По заповед на жената мъжете се нахвърлиха върху тях. Избиха ги за миг! - рамената на отшелника увиснаха. - Прерязваха им гърлата или ги посичаха, а тези, които се опитаха да избягат, простреляха с лъковете си. Кучетата също се включиха в убийствата. А жената стоеше сред всичко това, в центъра на това кърваво безумие и се смееше...

Авакум замълча и пак разрови огъня с пръчката. Писарят се наведе и съчувствено го докосна по ръката.

- Някои казват, че Вирна е била обладана. Че в нея се е вселила злата сила Гилу, която я е превърнала в демон, в чудовищен сукуб, във вампир, който пие кръвта на жертвите си.

Отшелникът само поклати глава и не отговори.

- Сега в манастира се повтаря същото. Някой или нещо избива монасите и животните, пие кръвта им и изтръгва вътрешностите им.

- Затова си дошъл, нали? - монахът вдигна глава, а очите му искряха. - Мислиш, че Вирна, че Гилу се е завърнала?

- Ти видя ли я как умира?

Монахът кимна.

- След като клането свърши, жената и войниците тръгнаха обратно. Натовариха телата на убитите деца в малка каруца и ги взеха с тях. Не знам защо го направиха. Не посмях да мръдна от дървото, дълго след като тях вече ги нямаше. Привиждаха ми се във всяка мърдаща сянка. Не помня как съм слязъл, но на другия ден целият бях в рани и драскотини. Не помня какво стана с другото момче, сигурно е избягало. Аз не знаех къде да отида и какво да направя, затова тръгнах към селото. Когато наближих клисурата преди него, боят беше в разгара си. Къщите горяха. Между тях тичаха хора и крещяха, войници бягаха напред-назад, преследвани от въоръжени с брадви, ножове и мотики селяни, които ги съсипаха без милост. Видях как убиха Вирна и кучетата й. Те не я изоставиха до края, не може да им се отрече, верни й бяха. Само тя не побягна, а продължаваше да седи на коня си и да се смее - отшелникът потрепери. - Никога няма да забравя този смях - като писък, излязъл от Ада. Накрая я намушкаха, разкъсаха кучетата й, избиха войниците й, а тя продължаваше да се смее и да се смее, като че ли се случва най-забавното нещо на света. После дойде Тагрий с хората си и изби всички. Избеси свещениците на кулата - отшелникът замлъкна отново. - Питаш ме дали Вирна е била обладана? Не мога да ти кажа. Но това, което видях онзи ден, не беше обикновена жена. Беше чудовище, излязло от преизподнята, същество без сърце, без душа, с кръв, по-студена и от лед, което се представя за човек.

- Тя може ли да се върне? - тихо попита писарят. - Може ли Вирна да се върне?

- Всичко е възможно с Божието позволение - сви рамена Авакум. - Но досега не съм чувал за нещо подобно. Макар пътищата, по които Сатаната води легионите си, да са безбройни.

Двамата замислено помълчаха.

- Какво стана след това?

- Избягах в града. Изхранвах се с просия. По пътищата попаднах на пътуващ проповедник, който ме взе със себе си. Даваше ми храна и подслон и ме учеше на Божието слово. Когато умря, реших, че съм се нагледал на достатъчно мъка и реших да се оттегля в пещерата, в която бях видял толкова много неща в детството си. Дойдох тук да се моля за душите на тези, които преди толкова години умряха за нещо, за което нямаха вина. Но и тук не можах да избягам от злобата на света. Преди десетина години в развалините на селото се разрази битка. Група конници настигна друга група и ги изби до крак. Спаси се само един млад ездач, който избяга преди битката. След като всичко свърши, слязох да видя дали някой няма нужда от помощта ми. Намерих го под един храст. Конят му го беше хвърлил, а той беше лошо наранен. Домъкнах го в пещерата и дълго го лекувах. За благодарност, като оздравя, той открадна единствения ми нож и избяга - отшелникът въздъхна. - Така че не ми се сърди, че не вярвам много на хората.

Климент стигна обратно при коня си едва по мръкнало. Слънцето отдавна беше залязло, когато влезе в манастира. Не се чувстваше изморен. Разказът на отшелника бе потвърдил теорията му. Сега оставаше да намери последното доказателство в тайното подземие на старата кула.

Намери Корсис и Невестулката в килията им да чакат изнервени завръщането му. И двамата го засипаха с въпроси какво е научил, но той махна с ръка и ги прикани да побързат.

Трябваше да се върнат в подземието и да сложат край на мрачния ужас, който се беше настанил в манастира, а виновният за него да понесе отговорността си.

Бързо минаха по притихналия двор, криейки се един зад друг от бръснещия вятър, понесли кирка и лост, които помощниците му бяха намерили по-рано през деня. Влязоха в кулата и Корсис внимателно затвори вратата зад тях, да не би някой любопитен монах да смути действията им.

Писарят пъхна ръката си в скритата дупка, тайната врата проскърца в камъка и се отвори. Без да губят време, тримата влязоха в помещението.

Нищо не се бе променило от предишното им идване. Масивният саркофаг все така се издигаше зловещо в средата, мъртвите кучета продължаваха да го пазят от гробовете си, по земята личеше къде се бе препънал Невестулката.

Климент закачи запалените факли в скобите на стената, взе фенера, който беше донесъл със себе си, и бавно обиколи помещението. Дори и осветено, от него все така лъхаха ужас и смърт, стъпките му кънтяха по каменния под, сянката му се гърчеше по голите стени.

Писарят бавно прокара ръка по замръзналите камъни, огледа тавана и разхвърляните по пода боклуци. Мушна пръстите си в един от отворите за проветряване, опита се да погледне през него, но не видя нищо. Снижи фенера в основата на саркофага, търсейки нещо, което да му помогне. Все така приклекнал, обиколи постамента няколко пъти, като местеше светлината нагоре-надолу, изучавайки символите и надрасканите на гръцки имена. Накрая се спря върху голямото, издължено V, издълбано върху капака, и пръстите му дълго опипваха изсечената буква.

- Чудя се - бавно каза накрая той - защо тук няма никакъв прах. - Той вдигна ръката си и я приближи до фенера. - По стените има лишеи и мъх, подът е затрупан с боклуци, скобите за факлите са ръждясали и потънали в паяжини, но саркофагът е съвсем чист.

- Това е сатанинско дело - отговори Невестулката и бързо се прекръсти. - Ясно е, че това, което живее в ковчега, го поддържа чист. Няма друго обяснение!

Климент поклати глава, но не отговори.

- Елате! - повика помощниците си писарят. - Донесете и инструментите. Да се опитаме да повдигнем капака.

Тримата се скупчиха до тежкия капак, Корсис пъхна лоста под него и тримата дружно го натиснаха. Чу се леко скърцане и камъкът леко се отмести.

В същия миг нещо силно го удари по врата.

- Какво беше това? - извика Корсис, пусна лоста и извади меча си.

- Това е демонът! Връща се! Не е доволен, че сме разкрили леговището му - уплашен прошепна Невестулката.

- Стига вече с тези демони! - сопна му се Климент, а сърцето му биеше в гърлото му. - Да проверим какво има отвън!

Тримата се скупчиха на вратата, но не видяха и не чуха нищо.

- Аз ще проверя какво става - каза Корсис и преди писарят да успее да го спре, изскочи навън.

Чу се бръмчене, последвано от глух удар и помощникът на писаря залитна назад, сякаш се беше блъснал в нещо.

Климент протегна ръце да го подхване и Корсис тежко се отпусна в прегръдката му.

От гърдите му стърчеше къса стрела със сиво гъше перо.

19

Десетина свещи осветяваха криптата на църквата.

Дългите им пламъци се виеха към тъмния камък на ниския таван. Димът се провираше през малките дупки на замръзналите отдушници, а фитилите припукваха в студената тишина. Обкованата с железни пирони врата беше плътно затворена, та никой да не може да смути уединението на двамата посетители. Единствено разпятие с Христос висеше на една от стените, по пода личаха следи от восък, парчета твърда кал и изсъхнали сълзи.

Върху дървено магаре в средата на помещението бе поставен отворен ковчег. При главата на мъртвеца гореше дебела восъчна свещ, в краката му имаше икона с малкия Исус и майка му Мария.

От двете страни на ковчега като прегърбени бледи сенки, стояха Климент и Невестулката. Долната устна на бившия крадец трепереше неудържимо, рамената му се тресяха, той стоеше хипнотизиран от мъртвеца пред себе си.

По мръсното лице на писаря личаха следи от сълзи, под очите му имаше тъмни кръгове, устата му се движеше безмълвно сякаш всеки момент от нея ще полети вик, крясък, който да разцепи света, но не може да намери път навън. Ръцете му в транс галеха косите на мъртвия.

Косите на Корсис.

След като помощникът му падна със стрела в гърдите, Климент уплашено се надвеси над него. Разкъса дрехите му, които бързо се напояваха с кръв и се опита да измъкне острието.

- Недей, господарю! - спря го помощникът му, с мъка изричайки думите. - Ще стане по-лошо.

- Кажи ми какво да направя? Какво? - обзет от паника извика Климент, а Невестулката стоеше надвесен над него с пребледняло лице.

Вместо отговор във вратата до тях се заби нова стрела.

- Пази се, господарю! Там има стрелец! Пази се! - прошепна Корсис, след което главата му се люшна, а погледът му потъмня.

Беше мъртъв.

За първи път в живота си, Климент не разбираше какво става. Преди по-малко от минута Корсис стоеше до него здрав и пълен с енергия, заедно се опитваха от отместят капака на саркофага, а сега лежеше бездиханен на пода.

Нима животът можеше да се промени толкова много за толкова кратко?

Нова стрела изчатка по камъните и им припомни, че и те не са в безопасност. Може би след още миг, след още едно вдишване, точно както Корсис и те щяха да бъдат мъртви.

- Какво ще правим, господарю? - попита Невестулката, а по лицето му се стичаха сълзи. - Как ще се измъкнем?

Климент поклати глава. Не знаеше какво да направи. Не знаеше как да се спаси. Не знаеше нищо. Не искаше да бяга от това място, докато трупът на Корсис изстива върху студения под. Никога нямаше да го остави! Никога!

Разбрал, че няма да получи помощ, Невестулката предпазливо показа глава през вратата. Нова стрела прелетя съвсем близо до лицето и разроши косата му. Бившият джебчия бързо се дръпна назад, изчака няколко секунди и се показа отново.

Избегна следващата стрела на косъм и се втурна навън.

- Стой! - изкрещя след него като обезумял Климент. - Къде си тръгнал?! Ще те убият!

Отговори му само звукът на бързо отдалечаващи се стъпки.

Писарят скочи, напълно объркан. Какво трябваше да направи? Да последва Невестулката? Или да остане при Корсис? Дали помощникът му беше заловил стрелеца?

В следващия миг неравен камбанен звън прекъсна мислите му. Стигнал до върха на кулата, Невестулката неистово удряше камбаната...

Зад вратата се чу песнопение.

Процесия, предвождана от проигумен Лазар, бавно влезе в криптата. Монасите пееха, свели глави, някои носеха кадилници, от които се издигаха сиви облаци с мирис на тамян. Всички бяха тук. И библиотекарят Велизар, и билкарят Еремия, и конярят Герасим, и преписвачът Неофит, и миниатюристът Тихон, и йеромонахът Атанас и водачът на хора Игнатий, и проповедникът Захарий. Тук бяха дори магерникът Беримир и малоумният Йосиф.

Те заобиколиха ковчега, сведоха глава в поклон и замълчаха.

- Всички съжаляваме за загубата ти, братко - тихо каза Лазар. - Да се надяваме, че сега божият раб Корсис е на по-добро място. Че се е изправил пред своя Бог с чисто лице и чиста душа и е намерил вечното спасение и радост - проигуменът замълча. - Ние също скърбим, Клименте! Ние също оплакваме своите мъртъвци. Ние също страдаме! Но и в най-голямата мъка, и в най-тъмната нощ Христос е пред нас като пътеводна светлина, като зорница, която да ни води и спаси. Нека се помолим за душата на Корсис, братко, нека се помолим за душите на скъпите ни мъртъвци, да ги погребем и да продължим с изпитанията на живота.

Климент вдигна изтерзаното си лице, мътните му очи се спряха върху проигумена.

- Няма да го погребваме тук! - неочаквано твърдо каза той.

- Ще го пренеса в имението си до Филипополис. Там има един хълм, на който често ходехме заедно. Там ще го погреба! Сигурен съм, че така е правилно.

- Но, братко - кротко каза Лазар и хвана ръката на писаря, - дори в това студено време няма да можеш да го направиш. Пътят е дълъг, а ти имаш още работа. Не сме открили това, което...

- Не! - извика Климент и рязко издърпа ръката си от тази на проигумена. - Заминаваме! Тръгвам си от това прокълнато място, забравено и от Бога! Махам се оттук веднага! - той се обърна към монасите. - Не мога да ви гледам! Не мога да ви слушам! Не искам да стъпвам по земята, по която вървите! Вие сте виновни за смъртта на Корсис! Кой знае какво сте направили, за да накарате Господ да ви накаже така! Вие сте прокълнати!

- Господарю... - Невестулката се приближи до писаря и се опита да го успокои. - Господарю... те не са виновни. Мнозина от техните също са мъртви.

- Виновни са! Виновни са за всичко! - викът се изтръгна от гърлото на Климент и отекна в каменните стени. - Защо? Защо? - той падна на колена и захлупи лицето си в ръце. - Защо трябваше да стане така?!... Трябваше да го спася!... Трябваше да предвидя!... Трябваше да се досетя... - рамената му се разтресоха от ридание.

- Няма какво да направите, господарю! - тихо промълви Невестулката. - Нито да промените.

Никой не каза нищо, никой не направи нищо.

Писарят остана все така свит на пода, плачещ, монасите със сведени глави, наредени в полукръг около ковчега, без да мърдат, като че ли неподвижността им можеше да запази този миг, да ги предпази от всичко ужасно, което се беше случило или можеше да се случи.

Единствено димът от кадилниците продължаваше да се издига към тавана, да търси пролуките между камъните на стените и оставил финия си аромат да се провира с нетърпение между тях, сякаш иска да избяга колкото се може по-далеч от това сковано от печал място.

Накрая Климент се съвзе, надигна се, все така подсмърчащ, изтри носа си с ръкав и погледна Лазар със зачервените си очи.

- Отвивам си! - тихо каза той. - Невестулке, събери багажа! Моля те, братко Лазаре, да ни помогнеш да пренесем тялото на Корсис до града. Ще съм благодарен и за обикновена каруца - след това разбута монасите и си тръгна.

- Ами заповедите на Борис!? Ами убийствата!? На кого ни оставяш? - извика зад него Лазар.

- Оставям ви на вас и на собствената ви съвест - отговори писарят, без да спира. - Нали искахте да напуснете това място? Нали искахте да си тръгнете? Сега е времето да го направите!

- Може би така е най-добре - обади се някой и писарят различи гласа на Герасим. - Да се махнем и да оставим всичко това зад нас.

- Но къде да отидем? Какво да направим? - почти проплака Лазар.

Климент вдигна ръка, че му е все едно, че могат да се махат, ако искат и да изчезнат завинаги от лицето на земята, но вместо да я свали, остана така - самотна прегърбена фигура в полумрака с вдигната високо десница и подгънати колена.

След това бавно се обърна към монасите, а в очите му гореше черен огън.

- Няма да ходите никъде! - нареди той. - Съберете се всички в трапезарията! Знам кой е виновен за убийствата!

20

Присвил очи и смръщил лице, Климент седеше на стол пред камината. Макар в нея да гореше огън, а по ъглите да имаше пълни с жарава мангали, монасите пристъпяха от крак на крак и потръпваха, сякаш ги сковава най-голям студ.

Едната ръка на писаря беше подпряна на коляното, другата стискаше дръжката на меча. Зад Климент, настръхнал като куче, готово за атака, Невестулката току опипваше колана си, на който висеше дълъг кинжал.

Нямаше никакво съмнение, че княжеският пратеник и помощникът му едва се сдържат да не скочат и развъртят оръжията си, въздавайки справедливост така, както сметнат за добре.

Уплашени от яростта, която се излъчваше от Климент и Невестулката, монасите постепенно утихнаха. Дори малоумният Йосиф, разбрал, че става нещо важно, вместо да се отдаде на постоянното си ломотене, седеше необичайно тих.

Един по един братята насядаха на столовете около масите и зачакаха с наведени глави да чуят присъдата си, страхувайки се, че в настроението, в което е изпаднал Климент, не ги очаква нищо друго освен смърт. Думите му, казани като че ли на шега преди време, че има право да се разпорежда с живота им по заповед на княза, сега висяха над тях като страшно проклятие.

Тишината заплашително се проточи.

Писарят стоеше все така намръщен и съсредоточен, челото му се бръчкаше, като че ли обмисля нещо от изключителна важност. Най-накрая той вдигна глава и заговори бавно, а гласът му прозвуча тежко и заплашително в изпълнената със страх стая.

- Тук беше извършено убийство! Убийства! Един след друг бяха безжалостно избити животни и хора. Братът на хана умря в килията си. Изпратеният да разследва смъртта му Севар загина в снега под кулата. Агапий, Филимон и игумен Пацик бяха убити. Лицата на някои бяха застинали в гримаси, сякаш са видели нещо ужасно, телата им бяха поругани и разкъсани, вътрешностите - извадени на показ, по гърлата им личаха следи от ухапване. Вчера вечерта - писарят стисна зъби, а лицето му се разкриви от болка - в старата кула беше убит помощникът ми Корсис. Застрелян със стрела като болно куче! - Климент замълча и се приведе, борейки се за глътка въздух, но очите му, пълни със злоба, останаха приковани в монасите. - Искам да знам - извика той и гласът му проехтя като Йерихонова тръба, - искам да знам кой е отговорен за това?! Кой уби помощника ми?! Кой уби чигата Севар?! Кой уби брата на княза Докс?! Това е държавна измяна! И вие всички сте отговорни за това! А наказанието за подобно нещо е само едно - смърт!

Братята уплашено зашумяха, но само водачът на хора Игнатий посмя да се обади. Лицето на монаха беше бледо, бузите му хлътнали, в очите му се четеше страх.

- Но ти знаеш - каза той. - Ние не сме виновни за това. В манастира има демон, чудовище, което избива братята и животните ни. Сукуб, Гилу...

- Демон, казваш?! - Климент се наведе напред, а ръката му стисна още по-силно дръжката на меча. - И откога демоните избиват противниците си със стрели? Откога ги причакват въоръжени с лъкове, ножове и отрова, за да ги поразят?! - той вдигна ръка, за да спре възгласите на монасите. - В този манастир наистина има чудовище! Тъмна сила, вампир, който пие кръв. Наречете го както искате! Сукуб! Гилу! Азазел! Но той не е дошъл от Ада! Не е изпратен от пълчищата на Сатаната, а е човек! Човек зъл, алчен и безмилостен, по-страшен от всякакъв дявол! Човек, който е готов да мине през реки от кръв, за да се домогне до това, което иска! И всички вие - той посочи настръхналата от страх групичка - всички вие сте виновни за това, че се е появил, за това, че не сте го разпознали навреме, за това, че сте го оставили да убива! - писарят стана и извади меча си. - И всички ще понесете наказанието за това!

Монасите пребледняха още повече и се отдръпнаха назад, малоумният Йосиф започна да хленчи, от устата му потече слюнка, но никой не понечи да стане, нито да избяга.

Уморени от кръв и страх, уморени от ужаса в душите си, в непрекъснатото очакване дали няма да са следващата жертва на убиеца, дали и техните вътрешности няма да се изсипят в снега, а лицата им да застинат в прекомерен ужас, монасите нямаха сили да се съпротивляват.

Стояха, готови на всичко това да се сложи край тук и сега, ужасът да свърши, кръвта да бъде отмита с кръв и тъмнината да ги обгърне.

Невестулката също издърпа кинжала си, а в очите на този весел и безгрижен човек, който мислеше повече за това как да се наяде и напие до насита, гореше черна решителност. Той пристъпи напред и застана до господаря си, твърдо решен да въздаде правосъдие над тези, които бяха убили единствения му приятел.

Вдигайки ръка в знак на помирение, библиотекарят Велизар се надигна с мъка, подпря се на масата пред себе си, за да намери опора или прикрие треперенето на ръцете си и каза:

- Съжаляваме за мъката ви! - дъхът му беше накъсан. - Всички съжаляваме и жалим за свидните мъртъвци, които очакват да ги положим в гробовете им. Но не каза ли сам ти неотдавна, Клименте, че единствен Бог има право да раздава правосъдие по собствено усмотрение? Не каза ли, че законът е за всички и всеки трябва да отговаря пред него? Не каза ли, че тези, които го пристъпват, не са по-добри от самите престъпници? Не ни ли разказа за съдиите в Плиска, които са продали душите си на дявола? Не ни ли припомни, че всички носим светлина в душата си и дори в най-тежките изпитания трябва да я търсим и да оставим да ни води? Нима толкова бързо си забравил всичко това? Нима ще се превърнеш в това, срещу което се бориш? Нима ще оставиш демона, за когото говорим, да превземе и твоята душа? Нима ще я обречеш на вечни мъки? Нима заради някого или нещо ще накажеш и тези, чиято единствена вина е в това, че се боят и не са били достатъчно смели и настойчиви в търсенето на истината като теб?

Климент не отговори, но сведе глава и косите се люшнаха пред очите му. Рамената му се прегърбиха, колената му се подгънаха, ръката му, която държеше меча, се отпусна. Само преди миг изглеждаше като ангел на смъртта, готов да отнеме с лекота живота на всеки, и само миг по-късно приличаше на съсипан от мъка човек.

- Добре! - каза отчаяно той и седна на стола си. - Добре! Ти си прав! Не знам какво ми стана. Това място зарази и мен! Но тук повече няма да се пролива кръв! Ще разоблича убиеца, след което ще го предам на княжеското правосъдие. Сигурен съм, че ще получи наказание достойно за делата, които е извършил. И ще гори в Ада!

Лицата на монасите се отпуснаха, някой въздъхна с облекчение.

Климент дълго седя умълчан, сякаш искаше добре да обмисли това, което ще каже. Зад него Невестулката припряно пристъпваше от крак на крак, местейки погледа си между господаря си и насядалите срещу него монаси.

- Обикновено започвам отдалеч, опитвайки се да хвана престъпника в клопка, да го накарам да се издаде, да каже нещо, което да потвърди изводите ми. Карам го бавно да се мъчи, гърчейки се в предположения дали съм го разкрил, или не - започна Климент, - но този път няма да действам така. Нямам сила да действам така. Затова направо ще кажа кой е виновен за убийствата и ужасите, които се стовариха върху този манастир. Той! - ръката на писаря разсече въздуха и посочи брат Герасим. - Той е извършителят! Той е убиецът! Той е поругателят!

С уплашени викове останалите наскачаха на крака и бързо се отдръпнаха от коняря, сякаш се страхуваха, че само близостта с него може да ги превърне в негови съучастници.

- Аз? - Герасим се изправи тромаво. Страх беше сковал крайниците му, лицето му се гърчеше в спазми. - Не съм аз! Нямам нищо общо!

Вместо отговор, Климент кимна на Невестулката, който вдигна кинжала си, размаха го заплашително и пристъпи към монаха. Преди Герасим да успее да направи каквото и да било, помощникът на писаря ловко завърза ръцете му зад гърба, бутна го на стола, на който беше седял до преди миг, и го овърза с въжета.

- Вържи го добре! - нареди Климент. - Вижте добре човека, по-черен и от най-черния демон! Човекът, който изби собствените си събратя, животните, за които трябваше да се грижи, проля реки от кръв, толкова потънал в мрака, че никога няма да намери път обратно назад!

Невестулката мрачно кимна и затегна възлите, докато монахът се извиваше на стола.

- Но как? - библиотекарят Велизар зададе въпроса, който се въртеше в умовете на всички. - Защо?

- Това е недоразумение! - Герасим се опита да се изправи и ядно изпъшка, когато въжетата се впиха в тялото му. - Това е огромна грешка! Ти грешиш, Клименте! - извика той, а очите му се завъртяха от ярост. - Бъркаш!

Писарят поклати глава.

- Не мисля така!

- Ха-ха! - изсмя се монахът и се отпусна на стола, макар лицето му да беше червено от напрежение. - Сега разбирам! Аз съм най-удобната мишена, нали? Презреният коняр, който може да бъде обвинен за всичко? Кой го е грижа? Кой ще го защити? Кой ще се застъпи за него? Никой! Той не е важен като останалите - библиотекари, преписвачи и миниатюристи. Нека обвиним говедаря, винаги ще намерим кой да го замести!

- Грешиш! - Климент си беше върнал предишното спокойствие. - Грешиш и аз ще го докажа!

- Но защо?! Защо ми е да извършвам подобни неща?! - извика Герасим.

- Точно така! Защо? - писарят щракна с пръсти и се наведе напред. - Трябваше доста да помисля, докато разбера това. Защо му е на човек да избива монаси и животни по толкова ужасен начин? Защо някой ще се преструва, че пие кръвта им, защо ще изважда вътрешностите им на показ, ще им реже главите и ще бележи вратовете им? Защо труповете са потънали в локви кръв, когато едно бързо замахване с меч или кинжал биха свършили работа? Защо беше нужно да се разиграва целият този ужас?

- Защото това е работа на демон, а не на човек! - извика Герасим. - Казвам ти, правиш огромна грешка! Не аз, а Сатаната е причина за убийствата в манастира!

- Не мисля! - поклати глава писарят. - Както вече казах, дяволите не убиват със стрели. Но няма да крия, съвсем доскоро и аз мислех, че е възможно да става дума за нечиста сила. Можеш да се гордееш, Герасиме! Ти успя да ме заблудиш. Но именно днес в криптата при трупа на Корсис, когато казах, че се махам от това място, Бог, който е милостив, ме осени с прозрение. Точно това е била целта ти! Точно затова престъпленията ти са били толкова жестоки и кървави. Та всички да си помислят, че става дума за демон, за вампир, за разбеснялата се Гилу! Да се уплашат толкова много, че да забравят всичко - обещанията, който са дали на Борис, обетите си пред Бога, всичко! Да не могат да спят, да се вслушват във всеки звук в нощта, да ги е страх, че демонът идва, за да ги убие! Да се уплашат толкова, че накрая да поискат да си тръгнат, да избягат, да напуснат това място! Точно както се случи! Това си искал! Всички да се разбягат, а манастирът да опустее! И трябва да призная, че почти успя!

- Това са пълни глупости! - изсмя се нервно Герасим. - И защо ще ми трябва това? Аз съм монах, имам нужда от братята си, от службите в черквата, от молитвите, от звъна на камбаните. Защо ще искам манастирът да се изпразни?

- Защото - Климент се приближи до монаха и заби показалец в гърдите му, - защото знаеш, че тук е скрито съкровище! Злато, сребро и диаманти - два сандъка пълни със скъпоценности, скрити тук преди години от великия боил Избул! Съкровището на тези, които се опълчиха срещу покръстването и срещу Борис! Последната надежда на бунтовниците, които не приеха новата вяра. Каква ирония, нали? Противниците на Христа да крият златото си в негов манастир - писарят се отдръпна от Герасим и му обърна гръб. - Кажи ми, братко, намери ли сандъците? Предполагам, че е така! Открил си златото и скъпоценностите, но за жалост е нямало как да ги изнесеш от тук, без всички да разберат. - Климент се обърна и обвинително посочи вързания монах. - Затова си започнал да сееш страх и ужас! Надявал си се, че всички ще избягат от страх, а теб ще оставят да се радваш на златото.

- Не разбирам за какво говориш! Измисляш си, за да ме обвиниш!

- Съкровище?! Злато?! Сандъци?! Къде са? - монасите наскачаха и наобиколиха Герасим. - Казвай къде са?! - викаха те, дърпайки го за дрехите.

Конярят започна да се извива безпомощно, отвори и затвори уста като риба на сухо, но не каза нищо.

- Успокойте се! - викна Климент. - Или и вие сте като него и ламтите за богатство? Съкровището ли ви интересува, или спасението на душите ви? Не учи ли Христос, когато имате две ризи да дарите едната на ближния си?

Засрамени, монасите се върнаха на местата си, но продължиха да се оглеждат на всички страни, като че ли очакваха сандъците със злато да са скрити в същата тази стая, в която стояха.

- Е, братко - доближи се Климент до пленника си, - виждаш, че замисълът ти е разкрит! Вече няма как да прибереш съкровището. По-добре ни разкажи всичко и да приключваме с този театър. Все още не съм забравил, че уби Корсис. Както и още пет човека преди него.

- Нищо не признавам! - мрачно тръсна глава монахът. - Не знам за никакво съкровище и за никакви убийства! Нямаш никакви доказателства за това, което твърдиш. Само голи думи.

- Всички така казват. В началото. След което се оказва, че те са грешали, а аз съм прав!

- Наистина ли има съкровище? И злато? - неочаквано извика Йосиф и стресна всички.

- Наистина! - отговори Климент. - Князът ми разказа за това, преди да ме изпрати тук. Комитът Еспор лично е преследвал и избил около старите развалини Избул и хората му. Гонили са ги от Плиска, след като са се опитали неуспешно да свалят Борис от трона. Бунтовниците са бягали със съкровищата си. Два сандъка пълни със злато и скъпоценности. След битката съкровището изчезнало. Скрили са го някъде. Еспор претърсил всичко наоколо, но не намерил нищо. Бях забравил за него.

- И какво общо имам аз с това? - сопна се Герасим. - Тогава бях далеч оттук!

- Нека започнем от по-далеч. От времето, когато си бил малко момче. Момче, което е живеело в селото, от което днес са останали само развалини.

- Не е вярно! Роден съм до Средец!

- Съмнявам се. Не знаеш къде е кръглата църква. Няма човек, който да е бил в Средец, и да не я е видял. Питаше ме с интерес за нея, когато пристигнах. Ти не си стъпвал в града!

- Не съм, защото живеех в едно от близките села!

- И никога не си чувал за църквата? Човек, който твърди, че от малък се е отдал на Бога? Съмнявам се! Отначало не ми направи впечатление, но след това се замислих. Защо някой, който твърди, че е роден около Средец и е станал духовник, не е виждал кръглата църква? Не е логично. Всъщност обяснението е, че никога не си ходил в града. Не си искал да се знае, че си тукашен, когато си пристигнал в манастира, и затова си измислил, че си роден до Средец.

- Но хората от селото са били избити до крак! Никой не се е спасил! Това го знаят всички!

- Спасил се е! Две деца са се измъкнали. След време едното се е върнало и се е заселило в пещерата, в която навремето е изживяло най-големия си кошмар. Отшелникът Авакум. Говорих с него. Той си спомня, че заедно с него се е спасил и синът на ковача. Ти! Сам каза, че баща ти е бил ковач, когато говорихме за умението ти да подковаваш коне. Искаше да се похвалиш, че си наследил занаята, без да знаеш, че това ще те издаде. След бягството ти от селото си се скитал, докато накрая си попаднал в Плиска. Участвал си в строежа на Голямата базилика. Там си научил за съкровището. След като си разбрал, че Избул е скрил сандъците в родното ти място, си нямал търпение да дойдеш да ги търсиш. Затова си напуснал градежа, а не защото си искал да се отдадеш още повече на Бог, както твърдиш. Освен това си знаел къде да търсиш съкровището.

- Откъде мога да знам подобно нещо?

- Бил си дете в селото, преди да дойде Тагрий. Знаел си, че старата кула има подземие. Знаел си къде боилът е погребал жена си Вирна. Той е зазидал подземието и е направил тайната врата. Намерих чертежите в стаята му в кулата. Знаел си също, че Тагрий и Избул са били приятели. Това всъщност беше известно на всички. Тагрий загина под стените на вътрешния град на Плиска, докато се опитваше да свали Борис от трона, а Избул избяга със съкровището на бунтовниците. Едва ли, преди да тръгне с толкова ценен товар, другарят му е пропуснал да му каже как и къде да го скрие. Върнал си се, но те е очаквала неприятна изненада. Старият манастир е бил възстановен там, където си мислел, че няма да намериш нито един човек, си заварил процъфтяваща обител. Било е неприятен шок, нали?

Герасим не отговори.

- Мислел си, че трябва само да дойдеш, да намериш сандъците и ще си по-богат дори от велик боил. Но си останал разочарован. Затова е трябвало да се престориш на монах. Така си влязъл в манастира. Имал си време да търсиш, колкото искаш. С уменията си да гледаш животни и да въртиш чука лесно си намерил място сред останалите. Пацик едва ли е предполагал какъв демон пуска в манастира си, когато те е взел.

- Ами убийствата? Заключените врати? Следите от ухапвания по вратовете на жертвите? - попита Велизар.

- Точно така! - веднага се обади и Герасим. - Може би мога да минавам през вратите и да ставам невидим? Или пия кръв? Как ще обясниш тези неща, умнико?

- Няма да е много трудно. След като знаех, че търся човек, а не дявол, всичко се изясни. Но да караме по ред. Не знам кога си намерил съкровището, но си го намерил. Предполагам, че се е случило няколко седмици преди смъртта на брата на княза Докс. Оказал си се в ужасно неприятна ситуация - имал си злато и сребро да купиш няколко манастира като този, но не си можел да ги използваш. Нямало е как да ги изнесеш, без всички да разберат. Нямало е и как да го правиш малко по малко, защото все пак става дума за два сандъка, не за кесия. Тогава си замислил ужасния си план, нали?

Герасим не отговори.

- Решил си да всееш страх, който да накара монасите и останалите да напуснат манастира. Не е изглеждало трудно. Няколко убити животни, умело пръснати слухове, повечко кръв. Вероятно в началото не си имал намерение да посягаш на хора, но тогава Докс неочаквано се е променил. Започнал е да се интересува от историята на манастира, да разглежда стари хроники и ръкописи, да търси карти. Това е станало след посещението на стария му приятел Курт. При визитата си боилът му е разказал за съкровището и Докс се е заел да го търси. Единствено ти си разбрал за това. Ужасил си се какво би станало, ако го открие. Представи си само - братът на княза, макар и в немилост, намира изчезналото злато на бунтовниците! Борис е щял да го приеме обратно с отворени обятия. Какъв шанс си имал срещу Докс? Затова си решил да го убиеш!

- И съм минал през заключената врата, което толкова го е уплашило, че е умрял от страх. След което съм му изпил кръвта - присмя му се Герасим. - Няма ли да престанеш с измислиците?!

- Дълго се чудех как са убити Докс, Филимон и Пацик. Техните убийства се различаваха от останалите. Първо, лицата им бяха застинали от ужас. Второ, кръвта на Докс беше изпита, но тази на Пацик - не. Въпреки че върху врата му имаше следи от ухапване. Филимон пък нямаше дори следи по врата. Защо? На какво се дължаха тези разлики? И как всъщност бяха намерили края си тримата? Какво бяха видели толкова ужасно, че да ги уплаши до смърт?

- Демон! - извика Герасим. - Вампир! Гилу!

Климент поклати глава.

- Само си искал да изглежда така. Но е станало друго. Отговорът ми дойде съвсем случайно, докато гледах как Невестулката вади хляба от пещта с една от дългите лопати в магерницата.- Климент замълча и стисна юмруци. - Преди да тръгна насам, четох книга за билките. В нея пишеше, че, вдишан, пушекът от кората на един вид ябълка е отровен. Наричат я „малка отровна ябълка“. Интересното е, че след като вдиша отровата, лицето на човек се изкривява и парализира в ужасна гримаса!

Монасите зашумяха, но Климент вдигна ръка, за да ги накара да замълчат.

- Отровата си откраднал от аптеката на Еремия. Там има стъкленица с кора от малка ябълка, сам я видях. Той ми каза за това! Нарича я манчинелово дърво, но това е другото й име. Ти си взел от нея. След това си посипвал, колкото е необходимо, върху парче желязо, запалвал си я и си я мушкал под вратите на жертвите си! Промъквал си се нощем, когато всички спят, като истински демон, какъвто си. Докс е спял, когато си мушнал отровата под вратата му. Димът го е отровил, а лицето му е застинало в гърч все едно вижда нещо ужасно. Влязъл си в килията му, носейки със себе си кофа и летва с два пирона. Видях и двете в старата барака, където си точил кръвта на жертвите си. Забил си пироните във врата на Докс, за да оставят следи като от зъби на чудовище. Затова те бяха толкова дълбоки и разкъсани по краищата. Затруднил си се с източването на кръвта. Не си съобразил, че след като сърцето му е спряло, няма какво да я накара да тече по вените. Но сцената вече е била грижливо режисирана, едва ли някой е забелязал, че от кръвта на жертвата не е пито наистина. Заключил си вратата отвътре, за да е пълна мистерията, откачил си я от пантите, излязъл си и си ги закачил отново. Преди това внимателно си изчистил камъните пред вратата, където е горяла отровата, за да няма по тях черни петна. При Филимон не си имал такава възможност. Трябвало е да действаш бързо. Затова на входа зад вратата имаше тъмно петно. Забелязах го, като влизах, но не можах да се сетя от какво е. Знаел си, че икономът подремва по това време. Пъхнал си отровата под вратата, Филимон е умрял, но не си влизал вътре. Затова на пода имаше петно, а на врата на жертвата ти нямаше следи от зъби. Направил си го, защото видя, че търся иконома и си се уплашил, че той може да ми каже нещо, което да ми подскаже какво е търсил Докс. Все пак той и Филимон са били стари познати, често са си говорили. Кой знае какво може да му е казал братът на княза. Не си искал да рискуваш. Пък и още една жертва, загинала по мистериозен начин, само би помогнала на плановете ти. Пацик също си убил лесно. Направи го, защото игуменът категорично заяви, че няма да напусне манастира, докато е жив. Бил си толкова близо до целта си, а той ти е пречел. Целият ти план е щял да се сгромоляса, защото той прояви мъжество! Едва ли си се замислил, преди да го убиеш, бил си стигнал вече твърде далеч. - Климент спря за миг да си поеме дъх. - Видял си брат Еремия, че отива при игумена и си го проследил. Подслушал си на вратата и си чул, че Пацик не е добре, а лечителят му дава да пие настойка от мак, която ще го накара да заспи дълбоко. Там допусна грешка. Пацик никога не заключваше вратата на килията си. Сам ми го каза. Но ти си искал всичко да изглежда колкото се може по-зловещо. Демон, който убива зад заключени врати. Пъхнал си отново отровата под вратата. Намерих в долния й край пресни следи и помислих, че са от плъх или мишка, но сбърках. Били са от теб! Бързал си и не си искал да рискуваш с кръвта. Белязал си врата на Пацик и си излязъл. Заключил си вратата отвън. Направил си си съвсем правилно сметката. В цялата суматоха и ужас, който си създал, едва ли някой ще обърне внимание на празната ключалка. Монасите ще разбият вратата, заключена отвътре и ще се дивят над новата мистерия. Аз обаче вдигнах строшените греди и огледах ключалката. Исках да видя дали някой не се опитвал да я насили. Няма да те лъжа. Дотолкова бях заслепен от мисълта за минаващия през стените демон, че не забелязах липсата на ключа. Сетих се, че го нямаше, чак преди малко. Чиста работа! Така си убил Докс, Филимон и Пацик!

- Ами останалите? - задъхано попита Герасим. - И тях ли съм убил?

- Да! И ще ти кажа как! Ще ти кажа и защо! - гласът на Климент прогърмя в притихналата стая. - След като си убил Докс, е пристигнал Севар. Познавах го добре. Беше методичен, умен, последователен и упорит. Както и много внимателен. Няколко пъти са се опитвали да го убият, но той все се измъкваше. Ти обаче, братко, ти успя да го надхитриш. Севар е прекарвал много време в килията на Докс. Чудел си се какво е правил там. Всъщност и аз си зададох същия въпрос. Какво толкова е задържало чигата в килията? Трябва да е видял нещо много важно. Така открих разхлабените панти. Севар също ги е видял. Затова е трябвало да умре. Планът ти наистина е бил гениален, не мога да го отрека. Докато си проучвал старата кула, търсейки съкровището, си открил, че в камбаната, която не е ползвана от години, живеят прилепи. През нощта, в която е умрял, си примамил Севар в кулата, така както примами мен. Чигатът се е качил по стълбите. Не знам дали камъните на върха са били замръзнали, или си ги залял с вода, за да се заледят допълнително. Предполагам, че си го направил, макар това да не е толкова важно. Важното е, че върхът е бил смъртоносен капан с хлъзгав под и почти нищо, за което да се задържиш. Перилата са изпочупени, друго, за което да се хванеш, няма. Изчакал си Севар да се качи на кулата, след което си изстрелял стрела със затъпен връх. Помощниците ми намериха такава в снега до кулата в нощта, в която се опита да убиеш мен. Прилепите имат много остър слух. И най-малкият шум е в състояние да ги стресне. Камбаната е издрънчала, достатъчно тихо, за да не се чуе надалеч, но достатъчно силно, за да подплаши скритите в нея прилепи. Те са излетели и са се ударили в чигата. Той е загубил равновесие и е паднал долу в снега. Отишъл си до него, за да разкъсаш врата му, и в снега са останали твоите стъпки. Бързал си, да не те види някой и си удрял припряно. - Климент замълча да си поеме дъх. - Затова вратът на Севар е бил в толкова ужасен вид.

- Но до трупа имаше стъпки само в едната посока! Как съм се върнал обратно? - извика Герасим, а бузите му се издуха. -Как?

- Просто! Вървял си назад, в предишните си стъпки. Просто и ефективно! Хвърлил си малко пепел, за да объркаш още повече тези, които ще намерят трупа и, ако нещо се обърка, да насочиш вниманието им към магерника Беримир. Него си бил набелязал за изкупителна жертва. През нощите, когато си издирвал съкровището, си го видял как тайно напуска манастира, за да носи храна на сестра си. Видял си и нея, след което си я проследил и си разбрал, че се крие в развалините на селото. Какъв по-добър случай да осъществиш плана си? И ако се наложи да обвиниш нея, че е злата Гилу, която убива в манастира? Пак ти си подхвърлил и лъжицата на двора, която Йосиф е видял. Всичко се е развивало прекрасно. Още след убийствата на животните и мълвата, която си пуснал, за демон, който пие кръв, паниката е започнала лека-полека да се надига. Отначало никой не е обръщал внимание на това, но постепенно нещата са се променили. Част от слугите са се уплашили не на шега и са започнали да напускат. Слухът за прокълнатия манастир, в който убива демон, е плъзнал по-бързо и от огън. Никой не е искал вече да дойде тук, монасите също са били объркани. Дори Пацик не е знаел какво точно се случва. Бил си съвсем близо до осъществяването на плана си. И тогава съм се появил аз. Веднага си разбрал, че, докато съм в манастира, няма как да изпълниш кроежите си. Затова се опита да ме убиеш още първата нощ след пристигането ми по същия начин, по който си убил Севар. За късмет се бях завързал за перилата на стълбата и така се спасих от падане от върха на кулата. След това станах предпазлив, помощниците ми бяха непрестанно с мен и нямаше как да ме нападнеш отново.

- Ами Агапий? - Герасим тръсна глава. - Него защо съм убил?

- Имал си две причини - писарят щракна с пръсти като фокусник. - Първата, за да всееш още паника. Но по-важна е била втората. Агапий е намерил трупа на падналия от кулата Севар. Рано сутринта, все още неразбуден напълно, със замотана от пиенето глава, той не е осъзнал какво точно се е случило. Видял е трупа е и хукнал да вика братята си. Когато всички са се върнали, са намерили само едни следи до тялото на чигата. Логично са решили, че това са неговите собствени, а тези на убиеца липсват по мистериозен начин. В суматохата не са ги огледали внимателно. А е трябвало! Колкото и да си внимавал, вървейки назад в нощта все пак ти е било трудно да стъпваш на точните места. Затова някои от следите са изглеждали двойни. За твой късмет, когато е намерил Севар, Агапий е бил достатъчно сънен и пиян, за да не обърне внимание на това. Но когато говорих с него в скриптория и го разпитвах как е намерил чигата, усетих, че нещо го тормози. Той започна да се пита какво всъщност е видял, когато е намерил трупа. Каза го пред всички. Помня, че точно тогава вдигнах поглед и видях именно теб, братко, до един от прозорците на библиотеката, който беше открехнат. Ти ровеше нещо в земята под него. Тогава не обърнах внимание на появата ти. Но ти си бил там през цялото време! Подслушал си разговора ни с Агапий и си разбрал, че ако монахът си спомни какво точно е видял, планът ти може и да се провали. Ти често се навърташ около библиотеката. Странно поведение за човек, който презира книгите! Ходел си там по друга причина - да разбереш какво прави Докс, дали не е казал нещо на останалите. При едно от посещенията си си откраднал боите на Тихон. По-късно си използвал цинобъра, за да оцветиш в червено водата в менчето по време на водосвета и да провалиш шествието. Когато те видях под прозореца, си чул как миниатюристът казва, че боята се чисти най-добре с оцет. Затова после по ръцете ти нямаше следи!

- Това са глупости! - извика Герасим. - Случайно минавах покрай библиотеката. Нищо не съм подслушвал! Това е просто съвпадение!

- Твърде много съвпадения, братко! - махна с ръка Климент. - Подмамил си Агапий в старата барака и там си го убил. Имал си достатъчно време да правиш каквото си искаш с трупа му. Осквернил си тялото му, напълнил си кофата с кръв, след което си ги занесъл до мястото, където беше намерен. Не си рискувал нищо. Криел си се зад оборите, където не е имало кой да те види. Трябвало е само да оставиш трупа и да разлееш кръвта около него. И всички да обвинят демона за това.

Климент уморен седна и си наля чаша вино. Гърлото го заболя от толкова много приказки.

- Има и още! В нощта, когато намерихме убития кон, те срещнах на двора. Водеше двама послушници, които искали да видят мястото, където е убит Агапий. Запитах се какво въобще си правил навън. Защо ти е трябвало да излизаш по това време на нощта? По-късно говорих с тях. Те казаха, че сте се срещнали случайно, ти си тичал между гробовете. След като те изненадахме в бараката, си се натъкнал на тях и си бил достатъчно съобразителен, за да ги използваш за прикритие. Но знаеш ли кое те издаде? Сламата! Йосиф си спомни, че е намерил в снега лъжица от магерницата, но спомена и за няколко сламки около нея. Аз самият видях сламки около старата кула. Сламки имаше и в коридора в нощта, когато се опита да ме убиеш. Откъде са дошли те, братко? Слама по това време? Но погледни се! Расото ти е цялото в сламки и клечки. Само твоето!

Герасим не каза нищо.

- За Филимон и Пацик вече казах как и какво си направил. Така стигаме до Корсис - писарят замълча и изтри очите си с ръка. - Видял си ни как отиваме в старата кула и си се уплашил, че тайната ти може да бъде разкрита. Проследил си ни и си видял, че съм открил тайната врата към подземието. Изпаднал си в паника. Не си имал време да подготвиш следващото си убийство, но е трябвало да ни спреш на всяка цена. Върнал си се до килията си, взел си лъка, който криеш там, и си се върнал. Нарочно вдигна шум, за да привлечеш вниманието ни. Знаел си, че през тайната врата може да мине само един човек. Надявал си се да ни избиеш един по един. След което си можел да правиш с телата ни, каквото си искаш. Но планът ти се провали. Никой не може да презарежда лъка си по-бързо, отколкото може да тича Невестулката. Смъртта на Корсис беше напразна!

Герасим стоеше, свел глава, с увиснали рамене, сякаш безсилен да се справи с толкова обвинения. Монасите зад него бяха занемели.

- Но защо подземието е толкова важно? - попита накрая Велизар. - Какво толкова има в него?

- Там е гробът на Вирна - отговори писарят. - Голям каменен саркофаг с тежък капак. А в него, освен жената на Тагрий, лежи и съкровището на великия боил Избул!

21

- Това не е вярно! Лъжеш! Лъжец! - Герасим се напрегна и опъна въжетата, столът под него започна да се тресе. - Няма никакво съкровище! В криптата няма нищо! Нищо! Само гробът на Вирна! Другото са измислици!

Монасите наскачаха и наобиколиха коняря. Ръцете на повечето бяха свити в юмруци, въпреки сана си, те едва се сдържаха да не го ударят.

- Убиец! - извика Неофит, от устата му се разхвърча слюнка. - Агапий ми беше приятел, нищожество! Беше ми като брат! А ти си го заклал като животно!

- С Филимон се знаем от петнайсет години! Как посмя да го убиеш! - крещеше Игнатий.

- Защо Пацик?! Ти посегна на игумена си, нещастнико! За това те чакат вечни мъки! Адът ще се отвори за теб! - побеснял викаше Захарий.

- Ще гориш в преизподнята!

- Князът знае как да се разправя с такива като теб!

- Погубил си душата си завинаги!

Виковете изпълниха помещението, лицето на Герасим се сгърчи от страх, по бузите му потекоха сълзи. Конярят не спираше да се оглежда, сякаш се надяваше някой да му се притече на помощ и да го измъкне от тези, които само до преди няколко минути трябваше да са най-близките му на света.

- Не съм убивал никого! Не съм убивал никого! - не спираше да повтаря той, докато останалите го засипваха с ругатни и заплахи.

Наложи се Невестулката да разбута разгневените монаси.

- Успокойте се! - извика Климент. - Още нищо не е доказано категорично. За да изчезне всякакво съмнение, трябва да претърсим килията на Герасим. Сигурен съм, че там ще намерим достатъчно доказателства!

Водени от Велизар, монасите, Климент, Невестулката и пленникът им тръгнаха към стаята на Герасим в конюшнята. Помещението беше тясно, с лавици по стените, разпятие над грижливо застланото легло, закачени на стената расо и наметка, стари ботуши, сандък, маса, стол, загаснал мангал и няколко тояги, подпрени в единия ъгъл.

Климент възпря останалите и кимна на Невестулката. Помощникът му застана в средата на стаята и бавно я огледа, след което започна да я претърсва. Под сламеника намери дълъг тънък нож, с какъвто готвачите режат месо. По острието ясно се виждаха засъхнали петна кръв. Едната от тоягите се оказа лък със свалена тетива, на дъното на сандъка имаше наръч стрели, някои от които с притъпени върхове. Зад една от яслите в конюшнята намериха дървена дъска с два стоманени пирона.

Отровата беше скрита най-добре. Единият крак на масата се оказа кух, а в него имаше малко бурканче. То беше пълно до половината с парчета изсъхнала кора. Еремия се доближи, помириса я и поклати глава.

- Кора от малка ябълка! Няма никакво съмнение - констатира той. - Това доказва всичко. Той е убиецът!

Герасим се опита отново да се изскубне, очите му се въртяха като на луд.

- Не е така! Не е така! Тези неща не са мои! Не знам как са попаднали в килията ми! - викаше той. - Не съм убивал човек през живота си! Всичко това не е вярно!

Климент застана пред дърпащия се коняр и го погледна в очите.

- Ти си убиец, Герасим! Убил си трима от събратята си! Убил си брата на княза и чигата, изпратен да разследва смъртта му! Убил си животни, за който е трябвало да се грижиш! Уби Корсис! Избил си ги само за да забогатееш. Да се докопаш да злато, което не ти принадлежи! Убивал си, осквернявал си труповете и си всявал ужас, без нищо в теб да трепне! Ти си безчувствен и не те интересува нищо друго освен парите! Ти не си човек! Ти си чудовище! В гърдите ти вместо душа има голяма празнина, пълна с мрак! Демон с камък вместо сърце! Дявол, в чиито вени тече студена кръв! Мислех, че в този манастир няма зла сила, но съм грешал! Има! Ти!

- Не съм аз! Не съм аз! - Герасим падна на колене и се опита да прегърне колената на писаря, въпреки че ръцете му бяха вързани зад гърба.

- Ти си! - Климент вдигна лицето му и се вгледа в него.

- Надявам се, че следващия път, когато те видя, ще бъде при палачите на Борис! Причини много мъки, но още повече те чакат!

- А душата ти ще бъде разкъсана в пъкъла! - извика някой от монасите.

- Не! Не! Не разбирате... Не съм аз! - не спираше да вика конярят.

- Отведете го! - нареди Климент. - Затворете го в килията, в която беше заключен Беримир. Запалете мангал, давайте му вода и храна, но не го развързвайте! И не пропускайте да поставите някой да го пази пред вратата! - Герасим се опита да каже нещо, но писарят махна с ръка. - Махнете го очите ми! Не искам повече да го гледам!

- И какво ще правим сега? - попита Захарий, след като конярят беше изведен. - Какво ще правим?

- Невестулката ще отиде до града. Ще извика боритаркана Борил и хората му. Те са тези, които трябва да изнесат и пазят съкровището. Както и да се погрижат за Герасим. Той е духовник. Ще трябва да го закараме в Плиска, където да го съди църквата. След това предполагам ще назначат нов игумен, избягалите ще се приберат обратно, щом разберат, че нищо не ги заплашва, и манастирът ще се завърне към старата си дейност.

- Ами ние? - почти проплака Игнатий. - Какво ще стане с нас?

Климент сви рамена.

- Вие ще решите! Свободни сте да останете или да си тръгнете. Всеки трябва да погледне в душата си, да се вслуша в сърцето си и да избере как да постъпи. Аз не мога да ви съдя - каза той, след което следван от Невестулката напусна килията на убиеца.

Имаше още много работа.

Службите в манастира трябваше да се подновят, макар и с малкото останали монаси, убитите им събратя трябваше да бъдат опети и погребани, някой трябваше да се грижи за животните, трябваше да се приготви храна. Невестулката и магерникът Беримир се заеха с последната задача, слабоумният Йосиф, който гледаше писаря с широко отворени очи, изпъкващи върху бледото му лице, тръгна с тях да им помага.

Климент провери къде е настанен затворникът. Герасим беше затворен в една от килиите в подземието на централната сграда. Монахът седеше в единия от ъглите със сведена глава, загледан в пода пред себе си. Под прозореца гореше разпален мангал, както беше поръчал Климент, Захарий, с дебела сопа в ръка, патрулираше пред вратата.

Доволен, че всичко е наред, Климент се прибра в килията си и започна да пише отчет до Борис. Беше сигурен, че князът ще иска да научи новините, колкото се може по-бързо.

Написа кратка бележка, в която сбито обясняваше какво е открил, кой е виновникът и какво смята да предприеме. След това се зае с подробния отчет.

Малко по-късно, облечен за път, при него дойде Невестулката. Зад гърба му плахо надничаше Йосиф.

- Тръгвам - каза помощникът му. - Ще трябва да яздя бързо, за да се върна, преди да падне мракът - той посочи слабоумния.

- Иска да дойде с мен. Страх го е да стои тук. Ще го взема. С компания пътят минава по-леко.

Климент махна с ръка и му подаде бележката.

- Предай това на Баян. Нека го изпрати веднага в Плиска. Кажи му, че съм добре и съм заловил убиеца. Бързай колкото се може повече.

Невестулката кимна, мушна пергамента в джоба си и следван от Йосиф излезе.

Климент писа през целия ден. Буквите бързо се нижеха една след друга, перото скърцаше по пергамента, а готовите свитъци в края на масата се множаха. Мисълта му течеше гладко и ясно, аргументите му бяха разбираеми и точни, доказателствата следваха едно след друго. Борис щеше да остане доволен.

Накрая, когато вечерният мрак започна да пада, той остави перото и се протегна. Беше се схванал. Погледна грижливо наредените на купчинка пергаменти, капките мастило и изтъпеното перо, но не се почувства удовлетворен. Не можеше да се отърве от чувството, че е пропуснал нещо, че нещо му убягва. То се беше забило като малък черен бодил в мозъка му и не спираше да го тревожи. Логическите му заключения бяха прости и ясни, отровата и останалите неща, намерени в килията на Герасим безспорно доказваха вината му. И въпреки това чувството на обреченост, на надвиснала беда, на ненаказано зло, което трябваше да го е напуснало с разрешаването на загадката, оставаше.

Вратата се отвори и Невестулката влезе в килията. Едва сега Климент си даде сметка колко състарено е лицето на помощника му. Дълбоки бръчки дълбаеха челото му, бузите му бяха хлътнали, около очите се чернееха тъмни кръгове. Нещо се беше променило и в поведението на Невестулката. Вечната му усмивка я нямаше, устата му беше стисната, ведрата му, подскачаща походка беше изчезнала..

- Всичко е свършено! - докладва той. - Разказах всичко на боритаркана, той ще пристигне утре сутринта. Искаше да тръгне веднага, но не можа да организира всичко толкова бързо. А и искаше и той да пише на Борис и да прати куриер.

Климент кимна.

- Добре си се справил - каза той. - Всички се справихме добре. Ще ми се Корсис да можеше да го види.

- Нямаше нищо кой знае колко сложно за правене - вдигна рамена Невестулката, седна на леглото и започна да събува ботушите си, навел глава, за да не се виждат сълзите в очите му. - В града има пазарен ден. Голяма блъсканица беше. - Той погледна гузно господаря си. - В тълпата изгубих Йосиф. Търсих го, но не можах да го намеря. Пък и нямах време. Казах на Баян да го издири и подслони.

- Не е трябвало да го губиш - намръщи се писарят. - Кой знае какво може да сполети клетия малоумник - той въздъхна.

- Но станалото, станало. Да се надяваме, че боритарканът ще се погрижи за него.

Невестулката понечи да отговори, но в този момент отнякъде се понесоха викове. Някой тичаше, стъпките му отекваха по каменните стълби.

Климент и помощникът му скочиха на крака, а след миг в килията нахлу брат Захарий. На лицето на монаха беше изписан ужас, той едва си поемаше дъх.

- Трябва да дойдете веднага... Затворникът... Герасим... той...

Без да чакат повече, писарят и помощникът му хукнаха към килията, където беше затворен конярят.

Вратата на помещението зееше отворена. Полегнал на една страна, Герасим беше все така в ъгъла. Очите му бяха изцъклени, а лицето сгърчено от ужас. Монахът беше мъртъв.

- Господи! - извика Невестулката. - Какво става? Нали той беше убиецът?

Без да отговори, Климент приклекна до мъртвеца и докосна ръката му. Тя беше леденостудена.

- Умрял е преди няколко часа - каза той и се обърна към пребледнелия Захарий. - Кажи ми какво стана! Всичко!

- Не знам - смутено отговори монахът. - Нищо не знам! - извика той. - Преди малко стана време за вечеря. Отворих вратата и му побутнах храната, когато забелязах, че другата паница с обяда стои недокосната. Това ми се видя странно и влязох. Герасим лежеше на една страна, помислих, че спи. Наведох се да го събудя, обърнах го и видях това...

- Идвал ли е някой да говори с коняря по-рано през деня?

Захарий поклати глава.

- Не съм мърдал от тук. Никой не е идвал. Герасим стоеше на сламата в ъгъла, ти също го видя там, писарю! - монахът започна силно да трепери. - Нямам нищо общо със смъртта му!

- Добре, добре, успокой се! - Климент сложи ръка на рамото му. - Никой не те обвинява в нищо. Но те моля да се опиташ да си спомниш всичко, което се случи, откак доведохме Герасим. Кой донесе храната, каза ли нещо, приближи ли до килията, случи ли се нещо странно?

Захарий премигна.

- Беримир донесе храната. Дори не влезе. Подаде ми я от входната врата. Каза, че достатъчно добре е опознал това място и няма желание да го вижда отново. Взех я и я оставих в килията. Герасим спеше.

- Вече е бил мъртъв - поправи го Климент. - Нещо друго?

Монахът сви рамена.

- Сам виждаш. На вратата няма прозорче, през което да наблюдавам затворника, затова се ослушвах. Но не чух нищо.

- А миризма? Не усети ли нещо по-рано сутринта?

Захарий се намръщи.

- Всъщност... след като питаш... наистина усетих. Малко след като бяхме дошли, замириса на нещо... - той замълча, търсейки точната дума. - На пушек, но някак сладникав. Реших, че идва от магерницата. Не обърнах внимание.

- Мислиш, че е отрова? - попита Невестулката. - Същата, която е убила Докс, Филимон и Пацик?

Климент мрачно кимна.

- Всичко говори за това. Най-вече изражението на лицето му. Отровата е хвърлена в мангала.

- Значи Герасим се е самоубил? Така е станало! - извика Невестулката. - Имал е в себе си кора от малка ябълка. Никой не се сети да го претърси, нали? Не е могъл да понесе това, че е разкрит и сам я е хвърлил в мангала. По-добре това, отколкото мъченията в подземията на Плиска.

- Не бъди глупав! - Климент посочи трупа на монаха. - Как ще я хвърли. Ръцете му са вързани на гърба!

Невестулката зяпна.

- Тогава как? Не е ли той убиецът?

- Той е! Но е имал помагач! Помагач, който се е уплашил да не го издаде и го е отровил като останалите! - Климент ядосано изрита стената. - Как може да съм толкова сляп!

- Но как? - недоумяващо попита Захарий. - Цял ден не съм мърдал от поста си!

- Елате! - извика Климент и хукна навън.

В главата му се зараждаше подозрение, мисъл, която се изви като коварна змия, спусна се в корема му и го изпълни с ужас. Дано да бъркаше.

- Било е лесно - обясняваше той, докато бързо заобикаляше покрай стената. - Всички знаеха къде е затворен Герасим. Знаеха и че е вързан. Трябвало е някой само да мине покрай прозореца на килията и да хвърли малко от отровата в мангала. За късмет на убиеца, той се оказа под прозореца.

- Но защо конярят не е викал? - задъхано попита Невестулката, докато се опитваше да настигне господаря си.

- Видя Герасим. Беше смазан! Смазан не толкова, че е разкрит, а че съкровището му се е изплъзнало. Едва ли е обърнал внимание на малко повече дим, излизащ от мангала. А след това е било късно.

- Но кой е бил? Кой е хвърлил отровата? - обади се Захарий.

- Мисля, че знам кой е бил - отговори писарят, - но първо трябва да се убедя!

Тримата завиха покрай сградата и бързо закрачиха в снега. Трябваше да вървят един зад друг и да внимават къде стъпват, за да не се подхлъзнат. Най-накрая, подпирайки се на стената, стигнаха решетъчното прозорче на килията, в която беше затворен Герасим. Вместо него, писарят внимателно огледа земята. В снега личаха отпечатъците от нечии ботуши. Ботуши със странни подметки с кръстове, които ясно се виждаха.

- Ботушите на Йосиф! - тихо промълви Невестулката.

- Значи той е другият убиец! Затова е искал да дойде с мен в града. Не се е изгубил, а е избягал. А аз глупакът се притеснявах да не му се случи нещо лошо.

- Къде ли може да е отишъл? - попита Захарий.

- Знам къде е отишъл - гласът на Климент беше дрезгав, сякаш не му достига въздух. - Знам къде е отишъл и ако съм прав, Господ да ми е на помощ!

22

Вятърът шибаше лицето на Климент като камшик.

Бузите му първо почервеняха, след това посиняха и станаха на твърди буци от студа. От напуканите му устни течеше кръв, която се спускаше по брадичката на тънка замръзнала струйка и се стичаше надолу по врата, но той дори не я усещаше. Очите му бяха червени, от заскрежената му коса и дрехи стърчаха клончета от дърветата и храстите, през които беше минал.

Тялото му беше вкочанено, краката му се превърнаха в парчета лед, ръцете му бяха станали тежки и не го слушаха, но той все така стискаше поводите и продължаваше да удря коня да препуска по-бързо и по-бързо.

Яздеше без прекъсване повече от дванайсет часа. Сменяше конете във всяка странноприемница или село, през които минеше. Държеше се грубо, мяташе се на коня, изкрещяваше на смаяния собственик или ханджия, че е княжески пратеник и забиваше с всичка сила шпорите в корема на нещастното животно.

Препускаше напред през снега, през леда, суграшицата, вятъра и студа, без да се страхува, че конят му ще се подхлъзне, без да мисли, че може да падне и да се пребие, да се простуди и разболее тежко, без дори да спре, за да вземе падналата си кожена шапка.

Препускаше, сякаш всички демони, доскоро скрити в подземията на „Свети Архангел Михаил“, сега бяха по петите му, но добре знаеше, че демоните не са зад, а пред него, че трябва да направи всичко възможно да ги настигне, да ги спре, да ги окове във вериги, да ги убие.

Сълзи се стичаха и замръзваха по лицето му заради собствената му глупост, заради собствената му несъобразителност, която сега можеше да му коства много.

Въпреки умората мислите му бяха кристално ясни. Това, което беше усещал, че пропуска, това което чувстваше, че му се изплъзва, сега се беше изправило пред него тъмно и заплашително, присмиващо му се, че не го е открил навреме.

Беше се заблудил ужасно!

Скръбта по Корсис бе замъглила разсъдъка му, бе му изиграла зла шега. Беше пропуснал някои очевидни неща. Първо - Герасим не бе можел да стреля по камбанарията. Изстрелът без съмнение бе дошъл от централната сграда, а конярят нощуваше в обора, който беше от другата стана на църквата и нямаше видимост към старата кула. Герасим не беше излизал на двора, защото Климент много добре помнеше как, застанал на върха на кулата, бе огледал всичко под себе си, осветено от ярката луна. Ако монахът беше в двора, дори скрит в някоя сянка, той щеше да го забележи. Щеше със сигурност да види движението му при пускането на стрелата. Не! Тя бе дошла от друго място, изстреляна от друг човек. Герасим не би могъл да стреля от оборите, но нищо не пречеше на Йосиф да направи това от килията си, чийто прозорец гледаше към вътрешността на двора.

Имаше и още.

Още по-очевидно.

Когато видя убиеца във виелицата, нарамил тялото на преписвача, и го обърка с Беримир, Климент излизаше от конюшнята след разговор с Герасим. Нямаше начин той да е човекът, понесъл трупа на Агапий.

Климент ядно шибна коня и заби шпори в корема му. Как можеше да е такъв глупак!? Пълен глупак!

Как можеше да допусне, че грубият Герасим може да измисли сам толкова сложен план? Самият коняр със сигурност беше участвал в убийствата, но беше помагачът. Този, който прислужва на господаря си, този, който помага на чудовището, докато то разкъсва жертвите си.

Ако Герасим знаеше къде е съкровището, той щеше да награби колкото може и да избяга. Нямаше да крои планове, нямаше да плете интриги. Той никога не би могъл да открие механизма за отварянето на тайната врата. Нещастният коняр нямаше представа, че златото е в саркофага на Вирна. Иначе отдавна щеше да е изчезнал заедно с част от него.

Беше преценил грешно!

Герасим беше избухлив и сприхав, а този, който беше замислил кървавия план, имаше хладен, последователен ум, безчувствено сърце, във вените му течеше кръв, по-студена и от най-студения лед. Безжалостно и жестоко той хладнокръвно бе планирал и избивал хора и животни. Беше ги клал, тровил, рязал на части, бол очите им, изтръгвал вътрешностите им, проливал кръвта им.

Климент пришпори отново изморения си кон.

Беше забравил какво му каза отшелникът Авакум. За младежа, намерил след избиването на отряда на Избул, когото спасил и който за благодарност му задигнал ножа. Йосиф беше неблагодарният младеж! Оттам знаеше за съкровището. Маската на малоумен пък му даваше възможност да ходи навсякъде, без да буди подозрения.

Писарят ядно изруга, като си спомни как беше споделял подозренията си с монаха, как му бе разкрил най-големите си страхове и притеснения.

Вече разбираше как точно е станало. След като е бил излекуван от Авакум, Йосиф се е върнал обратно в развалините. Търсил е съкровището, но не е намерил нищо. Решил е, че преследвачите все пак са открили златото и се е отказал. След това вероятно е скитал от град на град, докато накрая е стигнал до Плиска. Там се е включил в строежа на Голямата базилика. Научил е, че съкровището все пак не е било открито. Случило се е и още нещо. На строежа е попаднал на Герасим. Двамата са се сближили и конярят е разказал на новия си приятел за миналото си. Разказал за убийствата на християните и децата, за обесените свещеници, за Тагрий и жена му, за подземието, където е била погребана Вирна. Йосиф си е спомнил, че когато е претърсвал кулата, подземие не е имало.

Вече е знаел къде да търси. За негов лош късмет през времето, което е изгубил, князът е възстановил манастира. Вече не е можел да се върне и просто да прибере парите. Затова се е престорил на малоумен, на човек, който има видения и се е вмъкнал в манастира, както лисица се вмъква в кокошарник. Довел е със себе си Герасим, който да му помага. Вероятно му е казал, че двамата могат да забогатеят. Споменал му е за съкровището, но не му е казал нищо конкретно.

След това е било лесно. Намерил е тайната врата и съкровището. Но е нямало как да го изнесе. За разлика от Герасим, той не би се задоволил само с част от златото. Затова е замислил зловещия си план.

Останалото беше станало, както го беше описал, само че убиецът не беше Герасим, а Йосиф! Йосиф беше при тях в библиотеката, когато Агапий започна да се чуди какво точно е видял под кулата. Йосиф беше с него, когато говори с Филимон. Йосиф беше в стаята, когато правеше на глас изводите си, докато той се преструваше, че спи. Йосиф твърдеше, че е открил лъжицата в снега, че е виждал злата Гилу... Беше навсякъде, знаеше всичко за всички и чакаше своя момент. Кой би заподозрян слабоумния слабичък монах, който не може да се нахрани без чужда помощ? Какво му беше казал: че няма по-важно от това да постигнеш целите си, а ако случайно загубиш, да унищожиш враговете си. Да направиш така, че да страдат повече от теб.

„Всеки има слабо място - беше казал Йосиф. - Всеки има в душата си струна, която, ако дръпнеш по-силно, ще се скъса и ще го съсипе завинаги. Важното е да знаеш коя е и кога да я дръпнеш.“

Климент стисна зъби.

Той, като пълен глупак, беше казал на Йосиф какво е най-скъпо за него. Молеше се безумецът да е забравил. Да не го е слушал внимателно, да се е уплашил и да е избягал някъде далеч, да се е скрил и да не смее да излезе. Но дълбоко в душата си знаеше, че това не е така.

Затова стискаше поводите на коня, присвиваше очи срещу режещия вятър и препускаше с всичка сила към имението си до Филипополис.

Там, където беше най-скъпото на сърцето му.

Синът му.

И жена му.

Късно след обяд оградата на имението най-после се очерта пред него. Всичко изглеждаше нормално. Вратата беше затворена, по стената патрулираха стражи, точно както му бяха обещали Борис и Еспор.

Климент си позволи капка надежда. Може би все пак убиецът, чудовището от манастира, се бе отрекло от собствените си принципи и бурята го беше отминала.

Войниците при вратата с учудване го разпознаха и го пуснаха да влезе. Един се втурна в къщата, за да уведоми, че господарят на имота се е върнал.

Климент влетя в двора, скочи от коня и хукна към къщата. На входа се сблъска с един от слугите.

- Радвам се да ви видя отново, господарю! - каза той. - Мислехме, че сте в Плиска. Така ни каза пратеникът ви.

Климент замръзна.

- Какъв пратеник? - попита той, но още преди да чуе отговора, го знаеше.

- Как какъв? - недоумяващо завъртя глава слугата. - Този, когото сте изпратили да заведе сина ви при вас в столицата. Всички сме много щастливи от почестите, които князът е оказал на цялото ви семейство. Синът ви ще бъде обявен за боил, а вие за боритаркан на града. Господарката Ирина трябваше да изчака тук завръщането ви.

- И този пратеник отведе сина ми? - Климент стисна силно ръката на слугата. - Отведе ли Йоан?

- Още сутринта. Неговите хора го чакаха в града, откъдето да го заведат в Плиска. Върна се преди малко, за да увери господарката Ирина, че ви го е предал и момчето е живо и здраво. Сега двамата са в голямата стая. Наредиха ми да занеса вино.

Климент пусна слугата и се подпря на стената. Коридорът се завъртя пред очите му, не му достигаше въздух.

Въпреки това намери сили да се изправи и да извади меча си.

- В голямата стая ли каза? С камината?

Слугата кимна.

- Случило ли се е нещо, господарю?

Без да му отговори, Климент хукна по коридора. Блъскаше се в стените, уплашени прислужници с ужасени викове отскачаха, за да му направят път.

От стаята, към която тичаше, се чу писък.

Ирина викаше за помощ.

В следващия миг Климент изби вратата и влетя при съпругата си.

Стаята беше голяма, красиво боядисана в светлосиньо. В каменната камина весело пламтеше огън, пред нея имаше два тапицирани с кожа столове, на облегалката на единия от които беше метнат женски шал. По стените висяха икони и няколко гоблена, избродирани от Ирина. Подът беше застлан с дебел, красив вълнен килим. Пред прозорците в дъното, за да пазят от зимата навън, бяха спуснати дълги, плътни завеси.

Пред една от тях, опрял кинжал в гърлото на жена му, стоеше Йосиф и го гледаше с омраза. От предишното му поведение нямаше и помен. Очите на монаха гледаха ясно, тялото му беше изправено, от треперенето на ръцете не беше останала и следа.

Писарят застана на вратата, зад него започнаха да се събират слуги и прислужници, които уплашено се питаха какво става.

Климент бавно пристъпи напред, остави меча си на масата и вдигна ръце.

- Остави я, Йосифе! - каза той. - Ето, аз не съм въоръжен. Вземи мен и остави нея. Аз съм този, който ти трябва.

- Много подрани, княжески пратенико! - отговори Йосиф и отстъпи крачка назад, все така държащ Ирина пред себе си. -Очаквах те най-рано утре сутринта. Бързо си препускал, дума да няма. Но все пак, закъсня.

- Стига, Йосифе! - Писарят направи още една крачка напред. - Тя няма нищо общо! Аз съм този, който провали плановете ти! Аз съм този, на когото искаш да отмъстиш! Пусни я!

Вместо отговор, убиецът прокара кинжала по гърлото на пленничката си и от него потече тънка струйка кръв. Ирина ахна, но не изпищя. Очите й, черни и широко отворени, по-красиви от всякога, се взираха в Климент, изпълнени с ужас.

- Така е - потвърди Йосиф. - Ти ми трябваш. Ти ме накара да страдам и сега ще ти го върна!

- Добре! Добре! - пристъпи още малко напред Климент.

- Прави каквото искаш с мен, но я пусни! Не наранявай нея, а мен!

Йосиф се ухили и дръпна косата на жертвата си силно назад така, че вратът й да се оголи напълно.

- Но аз тъкмо това правя, приятелю! Сигурен съм, че в момента страдаш много повече, отколкото, ако те режа с ножа си - той се изхили злобно, от устата му пръсна слюнка. - Само да можеше да видиш изражението си! И сега ще започнеш да страдаш още повече. След като ти кажа, че рано сутринта отведох милото ти синче - Йосиф отново се изсмя, като видя изражението на Климент. - Не го заведох в Плиска, естествено. Най-малкото нямаше да ми стигне времето. Не, не! Пояздих малко, но все пак достатъчно и го оставих в гората под едно дърво. В снега! Как се казваше? Ах, да! Йоан. Ако вълците не са го разкъсали, досега трябва да е умрял от студ!

Този път Ирина изпищя, Климент тръгна напред, но Йосиф поклати глава и натисна ножа в шията на жертвата си.

- Остави я! - извика писарят. - Пусни я и ти обещавам, че всичко ще бъде забравено! Ще те оставя да отидеш където поискаш! Ще ти дам най-бързия си кон. Ще ти дам пари... Злато...

Йосиф завъртя глава.

- И двамата знаем, че няма да изляза жив от тази стая. Излишно е да се опитваш да ме подмамваш. Мислех, че си честен човек, Клименте! - той се изсмя на собствена си шега, след което очите му злобно проблеснаха. - Не! Няма да я пусна! Ти провали всичко, към което се стремях! Съсипа живота ми! Сега аз ще съсипя твоя! Защо ти трябваше да се месиш? Защо ти трябваше да се правиш на умник? Какво те интересуваха няколко заклани монаси? Предупредих те още в деня, в който пристигна. Но ти не ме послуша. А можеше сега да си седиш пред камината със сина на колената си и жена си до себе си.

- Ти си убиец! Чудовище! Носиш името на една от най-светлите библейски личности, а си изпълнен с мрак!

- Каква ирония, нали? - засмя се Йосиф. - Но това не ме интересува. Бях предвидил всичко много внимателно. Трябваше съвсем малко, за да подплаша онези суеверни дебелаци. Знаеш ли какво съм преживял? Знаеш ли?! - монахът размаха кинжала за миг, но след това отново го опря във врата на жертвата си. - Бях в отряда на великия Избул, когато Еспор и хората му ни настигнаха. Бях млад и лек и Избул ме прати да търся помощ. Затова не можах да видя къде скриха съкровището. Не че не се опитах. Върнах се и ги наблюдавах, но не разбрах нищо. Еспор връхлетя и изби всички. Мен също ме видяха. Обсипаха ме със стрели и ме раниха. Решиха, че съм мъртъв, но аз успях да избягам и да оздравея от раните.

- Не лъжи! - викна Климент. - Ако не е бил монахът Авакум, си щял да умреш като куче!

Йосиф махна с ръка.

- Глупости! Глупавият монах просто ми даде легло и храна! Не е направил нищо кой знае какво. Беше толкова изкуфял, че дори не беше обърнал внимание на битката, която се беше разиграла в краката му! А можеше да види къде е скрито златото! Върнах се и претърсих развалините, но не намерих нищо. А и ме беше страх, че Еспор е оставил съгледвачи. Дълго обикалях, без да смея да се върна в Плиска. Вярно, бях прост войник, но князът не прощаваше на никого, вдигнал ръка срещу него. - Йосиф плю на пода. - Най-накрая гоненията свършиха, беше обявено помилване и рискувах да се върна в столицата. Там ме очакваше жестоко разочарование. Всичките ми приятели и познати бяха избити или бяха избягали. Трябваше да се захващам с какво ли не, за да оцелея. Започнах да работя на строежа на Голямата базилика. Там срещнах Герасим. Горкият глупак! Сам не разбираше с колко важна информация разполага. Разказа ми за детството си, аз го излъгах, че съм от същия край. Нямаше търпение да ми разкаже живота си. Пълна скука. Но когато стигна до старата кула и подземието, в което Тагрий е погребал жена си, нещо ми прищрака. Когато претърсвах развалините, в кулата нямаше крипта. Това можеше да значи само едно - Тагрий не е искал никой да оскверни трупа на жена му и е зазидал входа към нея. Или, което беше много по-вероятно, е направил тайна врата, за да може да ходи на гроба, когато поиска. Всички знаеха, че Тагрий и Избул са приятели. Едва ли когато великият боил е тръгнал да бяга със съкровището, верният му другар не му е подсказал къде да го скрие, ако се наложи. Беше съвсем лесно да се сетя къде е скрито златото.

- Но планът ти се е объркал, нали? - Климент се опитваше да печели време по всякакъв начин. Може би щеше да се доближи достатъчно до Йосиф, за да се хвърли върху него или да измисли друг начин да спаси Ирина.

- За жалост - монахът облиза устни - Борис беше възстановил манастира. Наоколо имаше много хора. Бях обикалял по манастири преди това. Знаех, че монасите се отнасят добронамерено към слабоумните. Открай време е така. Ако си луд, всеки те съжалява и помага. Престорих се на слабоумен, лесно влязох под кожата на Пацик. Разказах му някаква измислена история как майка ми и баща ми са убити при преследванията, а аз съм бил ударен по главата. Клетият глупак! Прие ме без никакви подозрения!

- И ти си го измамил. Превърнал си манастира му в ад, а накрая уби и него. Добре се отплащаш на благодетелите си!

Йосиф сви рамена.

- Грешката си е негова. Герасим също си намери работа. Може да беше тъп, но се оправяше с животните. Можеше и да кове. Колко ядове ми създаде само! Не искаше да убива кучета и коне! Представяш ли си? - монахът беше истински изненадан. - Лесно намерих тайната врата и подземието. С капака на саркофага доста се измъчих. Знаеш ли, че има специален механизъм, който го задвижва? По лицето ти виждам, че не. Но си прав. Съкровището е вътре. Злато! Сребро! Камъни! Огърлици, пръстени, гривни, нагръдници, сбруи... Казвам ти, красота! Истинска красота! - Очите на Йосиф заблестяха. - Когато не можех да заспя, влизах в криптата, отварях капака и стоях с часове и ги гледах. Галех ги и им говорех. Броях и си представях какво мога да направя с толкова много пари. Просто трябваше да намеря начин да ги изнеса от проклетия манастир! И тогава братът на княза разбра за съкровището. Приятелят му Курт му разказа историята. - По лицето на убиеца се изписа злобна гримаса. - Сигурно им се е видяло смешно! Смешно! Как братът на княза е затворен точно в манастира, в който бунтовниците са скрили златото си! Докс не беше глупав. Веднага е преценил какво може да му донесе откритието, ако сервира на брат си съкровището на заговорниците. Започна да се рови в стари хроники и чертежи. Беше въпрос на време да открие, че преди старата кула е имала подземие. Затова се наложи да го убия. Вече бях откраднал отровата от лечебницата на Еремия. Останалото беше съвсем лесно. След като Докс заспа, мушнах отровата под вратата. Изчаках го да умре, сложих си парцал на устата, да не вдишвам от отровните изпарения, и влязох. Ти си прав, кръвта му не искаше да тече! Но за сметка на това спретнах добро представление. Когато го намериха на другия ден, всички заговориха за кръвопиеца, който минава през заключени врати.

- Отвратително! - не можа да скрие погнусата си Климент.

- Не само си убивал тези, които са ти оказали помощ и са ти дали подслон, но и си осквернявал телата им!

- Много важно! Нали вече бяха мъртви! За тях нямаше никакво значение! Но случката с Докс ми беше за урок! След това никога не убивах жертвите си, преди да им пусна достатъчно кръв. Нямаш представа колко кръв има в човешкото тяло! Беше ми любопитно да разбера. Макар понякога да се увличах повече, отколкото трябва.

- Ти наистина си чудовище - задавено каза Климент и отчаяно погледна към жена си.

- Твоето мнение не ме интересува! Но да не губим повече излишно време в приказки. Всичко друго стана така, както го описа. Направих така, че Севар да падне от покрива на кулата. После опитах и с теб, но ти извади късмет. Подслушах разговора ви в библиотеката. Агапий започваше да си припомня неща, които можеха да провалят прекрасния ми план.

- И го уби? Изкорми го като риба?!

- И бездруго беше дошло време да убия още някой - вдигна рамена Йосиф. - Агапий сам ми се напъха в ръцете. Хем му запуших устата, хем накарах онези малоумници да умрат от страх! Как само се щураха, а? - Убиецът се дръпна назад. - Хайде, Клименте! Човек като теб би трябвало да оцени красотата в замисъла ми, ако не те спираха скрупулите ти. Има избрани като нас с теб и други, които не са от значение. Нима мислиш, че Агапий или Филимон са толкова важни? Какво правеха? Преписваха и въртяха сметки! Всеки би могъл да го прави! С тях или без тях, светът щеше да си е все същото място! Но хора като теб и мен, хора, надарени с ум, са солта на земята! Представи си само какво бих могъл да направя с тези пари! Какво значат тук няколко живота?!

- Живял си в манастир, опитвал си да общуваш с Бога, но нищо не си разбрал ! - отговори Климент и отчаяно се огледа.

- Всеки човек, всяко живо същество е важно! Във всяко от тях е вложен Божият промисъл и само Той знае кой защо е пратен на тази грешна земя!

- Това е разликата между теб и мен! - ухили се Йосиф. -Мен не ме е страх да взема това, което знам, че ми принадлежи по право. Докато ти и подобните на теб напразно проигравате Божествената искра, която ви прави различни от останалите. Жалко, нали?

- Сигурно си прав - вдигна ръка Климент. - Сигурно си стигнал до висини, за които аз само мога да мечтая. Но пусни Ирина! Тя няма нищо общо. Това, което става, е само между нас двамата.

- Ех, Клименте - въздъхна Йосиф. - Нищо не си разбрал! За мен нейният живот не значи нищо. Все едно ми е дали ще живее или ще умре!

- Тогава я пусни!

- Но ти имаш значение! След като провали плана ми, трябва да изтърпиш наказанието си. Всички убийства, за които ме обвиняваш, се оказват безсмислени! Не разбираш ли? - изкрещя Йосиф. - Смъртта на всички братя вече няма смисъл, защото ти ме разкри! И единственият начин това да се промени е да те накарам да страдаш! Иначе нищо от това, което извърших, не би имало значение! - Монахът вдигна кинжала си.

- Не! - извика Климент и се хвърли напред.

Гледайки го в очите, с изкривено от злобна усмивка лице, Йосиф заби оръжието в гърдите на Ирина.

След това замахна пак и пак.

Тялото на Ирина потрепера, очите й се разшириха, устата й се отвори, сякаш се опитва да каже нещо, но от устните й се процеди само стон.

Топла струя кръв, кристално червена и прозрачна като рубин, бликна от гърдите й, няколко капки паднаха по лицето на писаря, докато той летеше напред.

Тялото му се сгърчи, ръцете му се изкривиха, ноктите му изскочиха напред като на животно. От гърлото му се изтръгна вик, който го обви като дим, прониза сърцето му и го разтърси като гръмотевица, но той продължи напред, знаещ, че е закъснял, че вече не може да направи нищо, с душа, точно толкова мъртва, колкото мъртва беше и Ирина и сърце, което биеше вече не в гърдите, а в главата и с писък, който се надигаше от корема му и който нямаше да спре да звучи никога.

Климент падна върху Йосиф и жертвата му, заби пръстите си в очите на убиеца, удари с чело носа му, притисна слабото му тяло под своето, натискайки силно, искайки да го размаже в пода, да го превърне в пихтия, да го върне в ада, откъдето беше изпълзял, да върне времето назад, когато седеше с Ирина пред камината, смееше се и се закачаше, далеч от всичко това.

Зъбите му се впиха в гръкляна на пищящия Йосиф, захапаха го с всичката сила на света, стискаха и разкъсваха, дори когато пукането спря, а кръвта на убиеца се смеси с тази на жена му.

Епилог

Княз Борис стоеше в началото на погребалната процесия, точно зад гърбовете на Климент и Ава. Зад тях, в черни дрехи, свели глави, бавно пристъпяха Невестулката, Еспор, повечето от великите боили, боритарканите на Плиска, Филипополис, Средец и други градове. Следваха ги чигати, багаини, комити, войници, приятели и познати на писаря, хора от имението му. Пред тях бавно пристъпяха трима свещеници, пееха и бавно поклащаха кадилниците си.

Натоварени върху каруци, украсени с цветя, бяха поставени два ковчега. В тях, със затворени очи, сякаш спяха, лежаха Корсис и Ирина.

Климент вървеше като насън. До слуха му като през мъгла достигаха молитвите на свещениците, краката и ръцете му сякаш се движеха сами. Лицето му беше бледо и сухо, по-слабо от обикновено, под очите му имаше тъмни кръгове, но той не плачеше.

Сълзите му бяха свършили, стоновете му бяха свършили, животът му беше свършил.

Беше останала само болката, която го изпълваше изцяло, стигаше от върха на главата му, до пръстите на краката, тежка, тъпа и необратима като огромен товар, привил раменете му, който никога нямаше да падне от тях.

След като уби Йосиф, след като разкъса гърлото на убиеца така, както той беше разкъсвал тези на жертвите си, Климент се хвърли към падналата Ирина, притисна окървавените й гърди, викаше я, молеше я, заповядваше й да не го оставя, да се върне, да дойде отново при него, за да може пак да държи ръката й, да гали косата й, да се любува на усмивката й вечер пред камината.

Нищо не помогна.

Ирина не помръдваше.

Беше мъртва.

Отхвърляйки мъката, която го притискаше към земята, Климент си наложи да стане, да остави мъртвата си любима в ръцете на прислужниците, които с писъци се суетяха наоколо, а той да поведе неколцина от мъжете си в снежните гори около имението. Трябваше да намери сина си.

Не откриха нищо.

Нито следи, никакъв знак, нищо, което да им подскаже къде е било оставено детето. Накрая, замръзнал отвън и отвътре, с вкочанени ръце, крака и тяло, с лице нарязано от замръзналите сълзи, Климент беше насила извлечен обратно от хората си, за да не замръзне в снежната гора.

Писарят се затвори в стаята си и прекара следващите няколко дни като в сън, без да знае дали спи или е буден, без да се храни, да пие и да се вижда с никого, насаме със сълзите и мъката си.

Сега стоеше пред двата гроба, гледаше пръстта, която падаше върху ковчезите, слушаше молитвите на свещениците и мислеше как ще продължи да живее от тук нататък.

Как ще живее без усмивката на Ирина?

Без увереността, която му даваше Корсис?

Без топлината, която носеше в сърцето му малкият Йоан?

Вече не се боеше от смъртта. Искаше му се и той да легне в замръзналата пръст, да се отпусне завинаги, да забрави това, което беше направил и бяха направили другите, да затвори очи, а покоят да го обгърне и успокои душата му.

Но не можеше.

Някъде там, може би оцелял, го очакваше синът му. Трябваше да се надява, че е жив, да го намери и му даде онзи живот, който заслужава.

Знаеше, че Ирина би искала точно това.

- Съжалявам за загубата ти! - В очите на княза имаше сълзи, той сложи ръката си на рамото на писаря. - Ти се справи добре! Сега делото ми, това, което е угодно на Бог, може да продължи! Макар да не исках да плащаш такава цена. Никой не трябва да плаща подобна цена!

Климент кимна, без да отговаря на думите му, след което прие съболезнованията и на останалите. Накрая, когато всичко свърши, той остана загледан в двете могили и дървените кръстове, забити върху тях.

Зад него се носеше глъчка. Цвилеха коне, издаваха се команди, чуваше се дрънчене на оръжие. Князът си тръгваше с обичайната шумотевица. Но писарят не се интересуваше от това. Той стоеше сам с мъката си, замръзнал, неподвижен, вледенен от студа и скръбта си, без да знае какво да направи, накъде да поеме. До него, също така мълчалива, стоеше Ава. Тя нямаше да се омъжи за Корсис, нямаше да има лятна сватба, нямаше да бъде булка през юли.

Тя се обърна към Климент и очите им, пълни до дъната си с болка, се срещнаха, Ава кимна, обърна се и бавно тръгна към къщата. Предишния ден беше казала на писаря, че ще се върне при готите - там където бе живяла последните години на живота си.

Невестулката се доближи до Климент, по лицето му се стичаха сълзи.

- Господарю - каза той, - не мога да остана повече тук. Не мога да гледам местата, където бяхме щастливи заедно! Не и когато Корсис и Ирина ги няма - бившият джебчия замълча. - Велизар ще стане игумен на манастира. Покани ме за иконом. Мисля да приема! - рамената на Невестулката се разтресоха. - Моля те да не ми се сърдиш.

- Направи, както мислиш, че е най-добре - отговори тихо Климент. - Ако смяташ, че това е пътят ти, добре.

Все така хлипайки, Невестулката се отдалечи, ескортът на княза отвори вратите и войниците с вдигнати копия, на които се вееха знамена, един след друг започнаха да излизат.

Борис доближи коня си до Климент и спря до него. Наведе се и стисна рамото на писаря.

- Искам да ти помогна! - каза князът. - Ти пострада заради мен, заради моето дело. Кажи какво искаш, пожелай каквото и да е, и ще го имаш.

Климент стоеше, загледан в двата гроба толкова дълго, че Борис помисли, че няма да му отговори.

- Господарю! - вдигна глава накрая той, а гласът му звучеше твърдо. - Искам да се върна! Искам отново да гоня убийци и да ги наказвам - в очите на Климент проблесна жестокост. - Да предпазя други от това, от което не успях да предпазя себе си!

Борис скочи от коня и притисна писаря в прегръдките си.

- Разбира се! - каза той. - Разбира се!

Край

Бележка на автора

След покръстването желанието на Борис е новата религия да навлезе между хората максимално бързо. За целта са създадени различни религиозни и преписвачески центрове, подобни на описания манастир „Св. Архангел Михаил“. Работата в тях е изключително важна и се следи лично от княза.

Борис наистина е имал брат на име Докс. За него няма почти никакви сведения, освен че завършва живота си като игумен на манастир. Как и при какви обстоятелства умира, не е ясно.

Вярванията в демони, дяволи и чудовища са били изключително разпространени по това време, както и много векове след това. Средновековните хора са вярвали в реалното им съществуване, а различните религиозни текстове доказвали съществуването им и злините, които извършвали с Божието разрешение логично и аргументирано.

В тази връзка искам да изкажа огромната си благодарност на д-р Герасим Петрински, без чиято дисертация „Образът на демона във византийската агиографска литература“ никога нямаше да науча за злата сила Гилу, както и за много други подобни вярвания.

Описанието на всички демони, както и имената им, е направено на базата на реално съществуващи за това източници.

Използваните медицински техники и методи на лечение също са действителни, описани от различни древни автори като Целз и Гален.

Бележки

1

Един от прабългарските богове, повелител на смъртта и подземното царство. Вж.: Михаил Бащу Ибн Шамс Табир. Сказание за дъщерята на хана. С., Агато, 1997.

2

Съдия.

3

Еклисиаст, 3:21.

4

Средна по ранг воинска титла.

5

Комит, комес - висока благородническа титла, водеща началото си от Древен Рим. В ранносредновековна България - потомствен областен управител, вероятно подчинен пряко на владетеля.

6

Плиска е била разделена на две части, наречени Вътрешен и Външен град. Дворецът на владетеля се е намирал във Вътрешния град, който е бил защитен с висока стена. Във Външния град са живеели обикновените граждани и занаятчии. Голямата базилика също е била във Външния град.

7

Тънък пергамент, изработен от кожата на младо животно (теле, агне, яре).

8

Послание до римляните, 11:33.

9

10:8.

10

Евангелие от Матея, глава 6, стих 19-21.

11

Послание на апостол Павел към ефесяни, 6:12.

12

Псал. 78:49.

13

Аристотел, „Етика“.

14

Послание на апостол Павел към ефесяни 13.

15

Цитира не св. Дионисий Ареопагит, а Псевдо-Дионисий Ареопагит - гръцки философ, живял около 500 г., автор на различни произведения с църковна насоченост.

16

Историята е описана в романа „Кръв по снега“.

17

Римски лекар, роден през 129 г.

18

Авъл Корнелий Целз - римски енциклопедист, написал обширен трактат за медицината.

19

Древногръцки лекар и философ, живял във Витиния от края на II до средата на I в. пр.н.е.

20

Богослужебна книга с четива и песнопения за неподвижните църковни празници.

21

Библия, Изход, 34:27.

22

Известен и като Симеон Стълпник Млади.

23

Около 20 м.

24

Древногръцки софист от II в., който преподава реторика в Рим по време на управлението на император Адриан (117-138).

25

Лексикограф от V в.

26

Епиктет - гръцки философ стоик (50-138 г.).

27

Гръцки историк, съвременник на Александър Велики, написал книга за подвизите му.

28

Римски философ, преводач и държавник от края на V - началото на VI в., оказал силно влияние върху църквата със схоластичните си разсъждения.

29

Широка лента с кръстове, част от епископското облекло.

30

Стая в черквата, където се пазят свещеническите дрехи и светата утвар.

31

Матей, 13:42.

32

Част от стандартните обвинения при гоненията на християните през І и II в., описани най-точно в книгата на Целз „Истинско слово“ (около 178 г.).

33

6, 24-27.

34

Пак там, 68-71.

35

Типично описание на женски демон през Средновековието.

36

Древногръцки поет, роден около 556 г. пр.Хр.

37

Псалтир 103

Content

Николай Пенчев
Студена кръв
(книга 6 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Епилог

Бележка на автора

Бележки